Vestalinnene

Vestalinnene (latin: Vestālēs, entall Vestālis) var prestinner for Vesta, gudinne for arnen, i antikkens Roma. De var seks i antallet, fra god familie og utvalgt i ung alder. Vestalkollegiet og dets velvære ble betraktet som fundamentalt for Romas fortsettelse og sikkerhet. Prestinnene kultiverte i Vestas tempel på Forum Romanum den hellige ild som aldri måtte slukkes. Vestalinnene var fritatt fra de vanlige sosiale forpliktelsene som å bli gift og føde barn, og avla kyskhetsløfte for å kunne hengi seg helt studiet og korrekt overholdelse av de offentlige ritualer som var forbudt område for mannlige prester.
I tillegg oppfylte de andre religiøse funksjoner og deltok i offentlige seremonier. De hadde rett til å benåde forbrytere, og det var dødsstraff for å forulempe en vestalinne. Deres tjeneste varte i tretti år. I denne tiden levde de et privilegert liv, men i henhold til strenge regler. Brudd på kyskheten ble straffet med levende begravelse. I 391 lot keiser Theodosius den evige ilden i Vestatemplet slukke og forbød vestalinnene å fortsette sin virksomhet. Theodosius døde fire år senere.

Vestalis Maxima

Den fremste av vestalinnene var Virgo Vestalis Maxima eller Vestalium Maxima som overvåket prestinnenes anstrengelser, og møtte ved Pontifikalkollegiet. Vestalis Maxima Occia ledet vestalinnene i 57 år, i henhold til Tacitus. Den siste kjent vestalinnen var Coelia Concordia, som gikk av i 394 etter at keiseren stengte Vestalkollegiet.
Vestalium Maxima var den aller viktigste av Romas yppersteprestinner. Flaminica Dialis og regina sacrorum holdt begge særegent ansvar for bestemte religiøse ritualer, men kom til hennes kontor som en del av et par.

Tjenestetid

Vestas prestinner ble engasjert til presteskapet før puberteten, og måtte sverge kyskhet og sølibat for tretti år. For å komme inn i presteskapet måtte jenta være fri for fysiske eller psykiske plager, ha to levende foreldre og være datter av en frifødt borger av Roma. Fra i det minst siden midten av den republikanske tid valgte  pontifex maximus vestalinner mellom 6 og 10 år ved loddtrekning fra en gruppe på 20 kandidater ved en samling av deres familier og andre romerske borgere.
I disse 30 årene ble de delt i lange perioder på tiår hvor de var studenter, tjenere og lærere. Etter denne tjenestetiden kunne de trekke seg tilbake og bli erstattet av en ny som trådte inn i tjenestetiden. Straks de var pensjonert ble en tidligere vestalinne gitt en pensjon og kunne gifte seg om hun så ønsket.  Pontifex maximus fungerte som en far for bruden og ville typisk sett sørge for et ekteskap med en egnet adelsmann. Et ekteskap med en tidligere vastainne ble høyt æret, og – som var betydningsfullt i antikkens Roma – oppfattet at det brakte med seg stort hell, foruten også en komfortabel pensjon.

Utvelgelse

Opprinnelig måtte jenta være av patrisisk slekt, men medlemskap ble åpnet opp for plebeiere straks det ble vanskelig å finne patrisiere som var villige til å la sine døtre være vestalinne i 30 år, og deretter til sist også dødtre av frimenn av samme årsak.
Seremonien for utvelgelse var kjent som captio (inntagelse). Straks ei jente var utvalgt, pekte pontifex maximus på henne og førte henne deretter vekk fra familien med ordene: «Jeg tar deg, Amata, for å bli vestaprestinne, og som vil utføre de hellige ritualer som er loven for en vestaprestinne å utføre på vegne av det romerske folk...» Straks den unge jenta gikk inn atrium av Vestas tempel var hun i gudinnens tjeneste og underlagt hennes beskyttelse.
Å erstatte en vestalinne som hadde dødd, ble kandidatene presentert i kvarterene til den fremste vestalinnen for en utvelgelse av den mest dydige. I motsetning til normale innkalte trengte disse kandidatene ikke å være være fra før puberteten, selv ikke jomfruer (de kunne være unge enker eller selv skilte, skjønt det siste var sjeldent og sett nedpå), men de var sjelden eldre enn den prestinnen de erstattet. Tacitus nedtegnet hvordan  Gaius Fonteius Agrippa og Domitius Pollio tilbød sine døtre som vestalprestinner i år 19 e.Kr. for fylle en slik ledig posisjon. Som likeverdige kandidater ble Pollios datter valgt ettersom Agrippa hadde nylig blitt skilt. Pontifex maximus (som var keiser Tiberius) «trøstet» den mislykkede kandidaten med en medgift på 1 million  sesterces.

Oppgaver

Oppgavene til Vestas prestinner var å passe på den ilden som var hellig for Vesta, gudinnen for arnen og hjemmet, hendte vann fra en hellig kilde, forberede mat som ble benyttet i ritualer og passe på hellige objekter i tempelets helligdom. Ved å passe på Vestas hellige ild, som fra alle kunne motta ild for eget bruk i husholdningen, fungerte de også som «stedsfortredende husbestyrsker» i en religiøs forståelse for alle i Roma. I keisertiden ble deres hellige ild betraktet som keiserens egen husholdningsarne.
Vestalinnene hadde ansvaret med å ta vare på testamentene til ulike høytstående personer, blant Julius Cæsar og Markus Antonius. I tillegg voktet de også bestemte hellige objekter, inkludert  Palladium (kultobjekt), og framstilte en bestemt form for mel kalt mola salsa («saltet mel») som ble dynket på alle offentlige ofringer til en guddom.

Vestafestivalen

De viktigste festivalen for Vesta var Vestalia som ble feiret fra den 7. juni til 15. juni. På den første dagen ble hennes helligdom tilgjengelig for mødre i familier som brakte matfat. Til alle andre dager var stedet forbudt for alle andre enn gudinnens prestinner. De enkle seremoniene ble forrettet av vestalinnene og de samlet korn og lagde mola salsa, en form for saltkaker, for festivalen. Dette var den eneste tiden hvor de selv gjorde saltkaker da dette var den helligste tiden for Vesta, og det måtte bli gjort perfekt og korrekt, da det ble benyttet i alle offentlige ofringer.

Klesdrakt

Den viktigste klesdrakten besto av en infula, en suffibulum og en palla. Førstnevnte var en drakt som ble båret av prester og andre religiøse personer i Roma. En vestalinnes infula var hvit og gjort av ull.  Suffibulum var et hvitt hodekledning som ble båret under ritualer og ofringer. Vanligvis var det røde og hvite ullbånd som symboliserte vestalinnenes forpliktelse å bevare Vestas hellige ild og til deres forpliktelse av kyskhet og sølibat. Palla var en langt, enkelt sjal, en typisk kledning for romerske kvinner. Palla og dens nål, var drapert over venstre skulder.
Vestalinnene hadde også en detaljert frisyre som besto av seks eller sju fletter som romerske bruder også bar. I 2013 ble Janet Stephens den første som gjenskapte hårfrisyren til vestalinnene på en moderne person.