Johann Adolf Scheibe

Biografi

Johann A. Scheibe var født og oppvokst i Leipzig som sønn av orgelbyggermesteren Johann Scheibe (ca. 1680–1748). I 1725 begynte han å studere rettsvitenskap og filosofi ved byens universitet, men måtte avbryte disse etter at familiens finansielle situasjon forverret seg. Han lærte da å spille orgel og cembalo, stort sett på egen hånd. Etter et mislykket forsøk på å få posten som organist ved Thomaskirken i Leipzig i 1729 – Johann Sebastian Bach var en av meddommerne – arbeidet han mellom 1730 og 1735 som musikklærer og komponist i hjembyen.
I 1736 reiste han til Hamburg, hvor han snart fikk innflytelsesrike venner som Mattheson og Telemann. Oppmuntret av begge utga han fra 1737 til 1740 Der critische Musicus, et tidsskrift som befattet seg med viktige problemstillinger innen tidens musikkestetikk.
Scheibe ble i 1739 ansatt som kapellmester hos markgreve Frederik Ernst av Brandenburg-Kulmbach i Itzehoe, stattholder hos den danske kongen i hertugdømmene Slesvig og Holstein.
Markgrevens søster, den danske dronning Sophie Magdalene, hentet i 1740 Scheibe som kapellmester og hoffkomponist til kong Christian VIs pietistisk pregede danske hoff på Christiansborg slott i København. Scheibe ble snart en av de ledende figurene i hovedstadens musikalske liv; han ledet orkesteret, komponerte vokal- (Passionsoratorium 1742, musikken er tapt) og instrumentalmusikk, og var den drivende kraften bak dannelsen av Danmarks første musikalske selskap, «Det musikalske Societet» som gav offentlige konserter i årene 1744 til 1749.
Etter kongens død i 1746 kom Frederik V på tronen. Han vendte seg fra pietismen og lot i 1749 Det Kongelige Teater på Kongens Nytorv gjenåpne. Da teater og opera igjen var tillatt i København, endret musikksmaken seg og italiensk opera og franske syngespill kom på moten. Scheibe var en innbitt motstander av den nye italienske operamusikken og mistet i 1748 stillingen som kapellmester. Han ble etterfulgt av italieneren Paolo Scalabrini.
Scheibe arbeidet deretter som musikkpedagog i Sønderborg og oversatte dansk litteratur til tysk. Han holdt sine kontakter med det københavnske musikkliv ved like, komponerte for det halvoffentlige «musikalske Societet» og skrev leilighetsmusikk til det kongelige hoff – sørgekantatene for kong Frederik V og dronning Louisa hører til hans hovedverk. I 1749 publiserte han samlingen Neue Freymaurerlieder mit bequemen Melodien; han var blitt tatt opp i Københavns frimurerlosje Zorobabel i 1746.
På denne tiden besøkte han København flere ganger for å lede oppføringer av sin musikk. Han trakk han seg helt tilbake i 1762 og døde 14 år senere.

Musikk-kritikeren Scheibe om sine samtidige

Scheibe holdt Johann Sebastian Bach og Georg Friedrich Händel for å være de beste komponistene av klaviaturmusikk, særlig på grunn av deres overlegent strukturerte og ornamenterte verk. Også som organist, cembalist og klavikordspiller regnet han Bach som uovervinnelig, bare Händel kunne sammenlignes. Bachs italienske konsert (BWV 971) proklamerte han som et forbilde som fortjente at alle komponister aktet det som et eksempel på en godt konstruert konsert.
Når det gjelder Bachs kirkemusikk mente Scheibe den var alt for kunstferdig og snirklete, og sto på at musikken til Georg Philipp Telemann og Carl Heinrich Graun var klart overlegne Bachs verker, som «ikke i noe tilfelle viste slikt ettertrykk, overbevisning og fornuftig ettertenksomhet [som Telemann og Grauns musikk].». De fleste tyskere på denne tiden rangerte Telemann, Graun og Johann Adolf Hasse som de største komponistene.
Scheibe publiserte i 1737 en usignert essay formet som et brev der han uten å nevnte navn gikk til angrep på Bach. For å fornærme ham betegnet han Bach som en «Musicus»; den gang betød det nærmest «spillemann», mens Bach i virkeligheten var en svært godt utdannet musiker, riktignok mest gjennom egenstudier. Scheibe mente Bachs musikk var unaturlig, pretensiøs og holdt i en forvirrende stil. Fordi Bach skrev ut alle ornamentene i stedet for å overlate forsiringene til utøveren, ble melodiens og harmoniens skjønnhet tildekket. I tråd med tidens nye smak foretrakk Scheibe en melodistemme med akkompagnement, mens Bach skrev polyfone verk der alle stemmene var likeverdige, noe som førte til komplekse musikkverk. Scheibe mente at Bachs musikk var overlesset, affektert og overveldende i stedet for ren, naturlig og høytidsstemt, slik han mente det var verd å strebe etter.
Scheibes kritikk førte til at den berømte retorikk-dosenten Johann Abraham Birnbaum (1702-1748) ilte til med et forsvar av Bach. På grunn av sin Bach-kritikk ble og blir Scheibe uglesett av mange musikkvitere, spesielt Bachforskere.

Litterære verk

Scheibe oversatte Holbergs verk til tysk, skrev en biografi om ham og publiserte en samlet, revidert 2. utgave av Der critische Musikus (1745), såvel som Abhandlung vom Ursprung und Alter der Musik (1754) og Über die musikalische Komposition (1773).

Musikkstil

Scheibe var en av de viktigste representantene for opplysningstidens musikk, påvirket av den franske klassisismen og litteratene Johann Christoph Gottsched og Christian Wolff. Gjennom en rasjonell imitasjon av naturinntrykk og anvendelse av pedagogisk-moralske elementer i instrumentalmusikken beredte den grunnen for den «følsomme stilen» (empfindsamer Stil). Harmonien måtte underordne seg den uttrykksfulle melodien.
Fløytekomposisjonene hører til de få som ble trykt i Scheibes levetid, men publikasjonen er tapt og stykkene kjennes bare gjennom avskrifter fra det kongelige danske nasjonalbiblioteket.