Knud Spødervold

Ungdom og skolegang

Knud Spødervolds foreldre hette Kittel Gulliksen og Marthe Rasmusdatter. Han vokste opp på gården Spødervold i Bjerkreim. I barneårene fikk han sin utdannelse ved datidens omgangsskole. Han ble konfirmert av prost Reiner i 1807. Da han gjette sauene i ungdomsårene hadde han bibelen og Confessio Augustana i sekken. I ungdommen skal Knud ha vært lærer i Sirdal ei tid. Fra 1813 ble farsgården delt mellom Knud og hans bror Michel.
I 1811 var Knud 20 år gammel og ble soldat i Vesterlenske infanteriregiment, og på grunn av det spente forholdet til Sverige ble han først beordret til Larvik. Under militærtjenesten i 1813 traff Spødervold presten Wilhelm Andreas Falck som holdt til på Nøtterø.

Gårdbrukeren

Etter militærtjenesten reiste Spødervold tilbake til hjemtraktene og fikk arbeid på gården til presten Knud Wessel Brown på Jæren. I 1821 kjøpte han broren Michels andel i farsgården, og fem år seinere – 8. november 1826 – giftet han seg med Joren Larsdatter Kvitlen. De fikk åtte barn, men bare fem vokste opp. På denne tiden, i 1825, var han en stund lærer og klokker i Sirdal. I 1836 flyttet Knud og familien til gården Efteland, og i 1842 flyttet de til Stavanger. Her forpaktet han først «Jens Pedersens stykke» på Egenes, men flyttet siden inn til byen og levde i stor fattigdom. Han skal ha fått økonomisk hjelp av John Haugvaldstad.

Lekpredikanten

På sin tid var Spødervold kjent for «sin mageløse bibelkunnskap», og Arne Garborg omtaler ham i «Fred» som «Ein Bonde paa Vestlande som høyrde til dei sterkt-truande og skreiv Bøkar til Forsvar for denne Sekti». Han ble også omtalt av Henrik Wergeland i «Folkebladet» for 1832 som en profet. Han fikk lett kontakt med folk, og det var vanlig med husandakter under hans ledelse. 
I 1828 holdt han sammen med Anbjørn Asbjørnsen Varp flere samlinger i Egersund, og det kom mange tilhørere. Sammen med Villads Tollefsen Bjerkreim fortsatte han samlingene i 1829. Disse møtene ble rapportert og klage ble sendt til prost Meldal av sognepresten Hartvig. Meldal videresendte klagen til biskopen i Kristiansand, Johan Storm Munch, som mente det var «nødvendigt ved alvorlige Midler at hæmme det Uvæsen, at de saakaldte Læsere af Bjerkreims Sogn drager omkring i Bygderne og holder offentlige religiøse Foredrag og Taler til de Ligesindedes Forvirring». Spødervold og hans meningsfeller ble innkalt til prost Jørgen Theodor Meldal og fikk i 1829 taleforbud av ham.
Tre år seinere – i 1832 – ble han sammen med noen venner, Villads Tollefsen Bjerkreim og Torger Andersen Fotland,  igjen meldt for brudd på konventikkelplakaten til Kirkedepartementet av sogneprest Hartvig i Egersund. Stavanger amt beordret da at fogden Søren Daniel Schiøtz skulle foreta et avhør. Men Schiøtz hadde – på grunn av eget religiøse standpunkt – ingen grunn til å sette folkene under tiltale. Schiøtz foretok et personlig avhør i juni 1832 av de tiltalte, innskjerpet ordningen av 13. januar 1741 for dem og sendte saken tilbake til Kirkedepartementet. Deretter hørte man ikke mer til saken, og Spødervold og hans meningsfeller slapp ytterligere forføyninger.

Knudabogjæ’

De siste årene levde Spødervold i Stavanger, hvor han slo seg ned i 1842, og det var her han skrev ferdig «Guds nådes husholdning». I boka drar han leseren med gjennom bibelens historie fra skapelsen via Moses og David og profetene. Han viser at det er en kamp mellom det onde og det gode, mellom Gud og djevel. Det eneste middel mot forførelse er kunnskap, en rett kunnskap om Gud og hans vilje. Gjennom historieeksemplene viser han hvordan Gud straffer når folket ikke ønsker rett kunnskap og kristen opplysning.
I de fire siste kapitlene viser Spødervold seg som en refser av samtidens åndelige retninger. Han angriper først Wilhelm Andreas Wexels, som åpnet opp for at det kunne være en omvendelse etter døden. Her er Spødervold helt uenig og viser at dommen kommer etter døden.
I hele sitt voksne liv hadde Spødervold levd på siden av den haugianske vekkelsen. Men han hadde svært lite til overs for Hans Nielsen Hauge og hans meninger, siden gjerningsvesenet gjennomsyret hans lære og skrifter. Spødervold mente Hauge drev folk «fra laster til dyder», for at de på den måten skulle vinne Guds velbehag og nåde. Han refser også Hauge for hans nattverdlære, siden Hauge nektet for at Kristi menneskelige natur var i sakramentet, dvs. han støttet ikke det lutherske synet på realpresens. Hauge la mer vekt på den åndelige nytelsen i nattverden. Med dette utgangspunkt gir han Hauge karakteristikken «Calvinist».
I et annet kapittel refser han Brødremenigheten, som hadde slått rot i Stavanger. Han angriper deres manglende opplysning om den treenige Gud. Heller ikke hadde de rett kunnskap om Guds ord, om loven og evangeliet. De kunne etter Spødervolds mening heller ikke gjøre greie for hvordan et menneske ble gjenfødt og rettferdiggjort.
I det siste kapitlet tar Spødervold et oppgjør mot kvekerne. De blandet lovens og evangeliets virkning, og de hadde feilaktig begreper om Guds ånd. De aktet ikke Bibelen for Guds ord, og de forkastet dåp og nattverd. Spødervold viser at Den hellige ånd ikke virker utenom sitt ord, som er hans kommunikasjonsmedium med menneskene. Gud er i det bokstavelige ordet, og det uttrykker hans vilje.

Kritikk mot Spødervold

Bang skriver også at det var en splittelse i Stavanger omkring 1850. Bakgrunnen skal ha vært at noen holdt fast på Spødervolds lære om dåpen og gjenfødelsen, mens andre forkastet den som vranglære. I vedlegget til «Guds nådes husholdning» har Spødervold skrevet at man i dåpen ikke gjenfødes til å ligne Guds bilde. Derimot er man i satans rike fra dåpen til troen, «skjønt Gud vel bevarer sin nedlagte Grunvold».