Påskeoffensiven

Bakgrunn

Dette var en konvensjonell invasjon av Sør-Vietnam og var den største militære offensive operasjonen siden kinesiske styrker krysset Yaluelven under Koreakrigen. Dette gjorde at denne militære operasjonen representerte et brudd med de tidligere militære offensiver fra Nord-Vietnams side, som eksempelvis Tết-offensiven, som hadde til hensikt å igangsette folkelige opprør i Sør-Vietnam. Ambisjonen med offensiven var imidlertid ikke å erobre hele Sør-Vietnam, men å sikre best mulig posisjoner i fredsforhandlingene i Paris som nærmet seg en avslutning.

Kampene

Selv om en militær offensiv var ventet, kom størrelsen og den geografiske bredden overraskende på forsvarerne. Hovedtyngden av Vietnams folkehær ble satt inn på tre frontavsnitt. Kampene ble preget av konvensjonell krigføring med infanteri og tungt artilleri, da begge sider var i besittelse av de siste tekniske nyvinninger på det våpenteknologiske området.

Faser

Offensiven kan deles inn i de avgrensede faser: I april rykket Nord-Vietnam og FNL fram på alle frontavsnitt, mens forsvarerne trakk seg tilbake. I mai ble framrykkingen stoppet, og i juli og juli gikk Sør-Vietnam til motangrep, er gjenerobret blant annet Quảng Trị by i september.

Senter

Som i nord, rykket de nordvietnamesiske styrkene 5. april under ledelse av Trần Văn Trà raskt inn i det sentrale Sør-Vietnam, forsvart av II Korps Ngo Dzu, og senere erstattet av Nguyễn Văn Toàn, for å erobre provinshovedstaden Kon Tum i provinsen med samme navn samt byen Pleiku, noe som ville ha sikret kontrollen over det vietnamesiske høylandet og kunne splitte Sør-Vietnam i to ved å nå fram til sjøen.
Videre var det to faktorer som var viktige for Nord-Vietnam i dette frontavsnittet, og som gjorde at det regnet med at et fullt angrep i dette frontavsnittet ville bli vellykket. For det første, i tråd med president Richard Nixons politikk for «vietnamisering» av krigen, var det ikke amerikanske styrker i det sentrale høylandet, bortsett fra et mindre antall rådgivere og noen mindre luftstyrker. Samlet var i det juni dette året tilsammen kun 50 000 amerikanske soldater i hele Vietnam. Dernest hadde Nord-Vietnam lyktes i å overtale Sovjetunionen og Kina til å forsyne dem med rundt tusen T-54, PT-76 og Type 59 stridsvogner før offensiven. Særlig stridsvognen T54 var overlegen enhver stridsvogn som sørvietnamesere disponerte og ville gi den nordvietnamesiske hæren overlegenhet på bakken.
Etter den raske framrykkingen innledningsvis, ble denne etter hvert forsinket av de sørvietnamesiske forsvarerne med amerikansk luftstøtte, og først 14. mai nådde angriperne fram til Kom Tum og igangsatte et større angrep på byen fra nord, sør og vest. 
Den tre uker lange forsinkelsen kostet imidlertid nordvietnameserne dyrt, da luftrommet nå var åpnet for amerikansk luftstøtte etter monsunregnet, og amerikanske B-52 bombet de nordvietnamesiske styrkene da disse skulle bryte igjennom de sørvietnamesiske forsvarslinjene. De sørvietnamesiske styrkene kunne da vende tilbake til sine forsvarsposisjoner uten å møte motstand, og beholdt disse resten av offensiven. 
Byen ble i de neste to ukene gjentatte ganger utsatt for nye, større nordvietnamesiske angrep, men disse ble hver gang slått tilbake, blant annet ved hjelp av BGM-71 TOW og amerikansk og sørvietnamesisk luftstøtte. I begynnelsen av juni trakk de nordvietnamesiske styrkene seg tilbake mot vest, men etterlot seg over 4 000 falne på slagmarken.

Sør

Området nordøst for Saigon ble forsvart av III Korps, under ledelse av Nguyen Van Minh erobret Nord-Vietnam 5. april den lille byen Lộc Ninh ved grensen til Kambodsja hvor FNL satte opp et nytt hovedkvarter, og rykket videre 13. april for å innta provinshovedstaden An Lộc i den daværende Binh Long-provinsen (i dag vestlige del av Binh Phuoc), 32 km unna. En erobring av An Loc ville ha åpnet veien til Saigon. 
Det var harde kamper med store tap på begge sider om byen, og disse varte fram til 12. juni da de nordvietnamesiske styrkene måtte gi opp og trekke seg tilbake fra området etter at en rekke offensiver mot byen hadde blitt stoppet. Samme dag ble over 1 000 sårede sørvietnamesiske soldater evakuert. 
Nord-Vietnam trakk langsomt ut sine styrker nord- og vestover, men fortsatte imidlertid å beskyte byen med artilleri, med forsyningslinjene til Saigon ble gjenåpnet. 18. juni ble beleiringen offisielt erklært over.

Resultat

På alle de tre frontavsnittene ble de innledende nordvietnamesiske suksessene hemmet av store tap, uheldige taktiske disposisjoner og en økende innsats av amerikansk og sørvietnamesisk luftstyrke. Et resultat av offensiven var at amerikanerne iverksatte Operasjon Linebacker II, og slik gjenopptok den tunge bombingen av Nord-Vietnam siden november 1968. 
Ved å stå imot denne offensiven, klarte de sørvietnamesiske styrkene å mestre sin største styrkeprøve så langt i krigen, imidlertid nådde Nord-Vietnam to av sine mål med offensiven: Noe territorium ble erobret, tilsammen rundt 10 % av Sør-Vietnam, særlig i de nordlige provinsene, men også striper av land lenger sør og disse områdene danne utgangspunkt for senere offensiver. Videre oppnådde de en noe bedret forhandlingsposisjon i Paris.