Riksvei

Riksvei er en veiklassifisering som finnes i mange land. Definisjonen på riksvei varierer fra land til land, men riksvei er i de fleste land veier som binder landsdeler/regioner sammen samt binder landet til landene rundt. På de norske riksveiene er det staten som dekker utgiftene til planlegging, bygging, utbedring, vedlikehold og drift samt utgifter til ekspropriasjon av eiendom for å utføre de nevnte oppgavene. Riksveiene i Norge administreres av Vegdirektoratet.

Historie

Ordningen med riks-, fylkes- og bygdeveier (senere kommunale veier) ble innført i 1928. Veiloven av 1824 klassifiserte veiene som hovedveier og bygdeveier. Prinsippet med et statlig ansvar for stamveier (riksveier) ble vedtatt i 1925 og gjennomført i 1928. Nummerering og standardisering av veiskilt ble først innført i Østfold av fremsynte veisjef Jens Munch. Resten av landet kom etter med nummer på riksveier i 1931. Riksvei 1 fra Oslo gjennom Akershus og Østfold via Halden til riksgrensen ved Kornsjø var den første vei som ble nummerert, men bare gjennom Østfold og fra 1928. 
I 1965 ble ett nytt system tatt i bruk. Det inkluderte europaveier og er i hovedsak det samme som idag. Det inneholdt riksvei 1-19 for de viktigste riksveiene i landet, og 21-99 for regionalt viktige riksveier og 101-899 for lokale  riksveier.

Regionsreform av riksveinettet

Etter at forvaltningsreformen trådte i kraft den 1. januar 2010 ble de fleste riksveier som ikke var stamveier (kalt øvrige riksveier) overført til regionene (fylkene) og ble fylkesveier. De eneste riksveiene man da hadde var stamveiene. Dermed ble det ikke forskjell på riksvei og stamvei og følgelig ikke lenger behov for begrepet stamvei. 17 200 km riksvei (og 78 ferjesamband) ble omgjort til fylkesvei og gitt til fylkene, mot en kompensasjon på 6,9 milliarder kroner.

Fakta

Det var i 2007 i alt 27 343 km riksveier i Norge. Dette utgjorde 29,4 % av de 92 946 km offentlige veiene i Norge. Etter 1. januar 2010 finnes det 10 451 km riksveier i Norge. Fylkene har etter forvaltningsreformen rundt 44 000 kilometer vei.
Riksveier deles i Norge inn i to kategorier: europaveier og andre riksveier. Alle riksveier er merket med grønne skilt med hvit skrift, europaveiene har dessuten en E foran riksveinummeret. Alle riksveier er asfaltert. Før 2010 fantes det noen unntak for veier med spesiell status eller vern, disse veiene ble alle omklassifisert til fylkesvei.
I Norge har (per april 2011) 69 prosent av riksveinettet en årsdøgntrafikk (ÅDT) som er lavere enn 4 000 kjøretøy, hvorav halvparten har en ÅDT lavere enn 1 500 kjøretøy. Om lag 11 prosent har en ÅDT høyere enn 12 000 kjøretøy. Om lag 6 900 km (66 prosent) av riksveinettet i Norge har en veibredde som er smalere enn 8,5 meter. Rundt 1 660 km av riksveinettet mangler gul midtlinje. Dette er veier som i hovedsak har veibredde mindre enn 6 meter. Om lag 2 500 km (24 prosent) av riksveinettet har fartsgrense lavere enn 80 km/t, mens om lag 1 150 km (11 prosent) har fartsgrense 90 eller 100 km/t. I 2014 vil det stå igjen 20 punkter på riksveinettet med fri høyde lavere enn 4,2 meter, fordelt på 10 underganger og 10 tunneler (20 km). Etter åpningen av Hardangerbrua og Kvivsvegen i henholdsvis 2013 og 2012 er antall riksveiferjesamband redusert fra 18 til 17. I 2014 vil det stå igjen om lag 400 kjente skredpunkter på riksveinettet. På riksvegnettet er det nå nærmere 500 tunneler. Lengden på disse, hovedløp og ramper, er om lag 550 km. I perioden 2004–2009 var det i gjennomsnitt 105 drepte og 300 hardt skadde per år på riksveinettet. I løpet av perioden 2010–2013 er det planlagt åpnet 54 km firefeltsveger hvilket vil resultere i at riksvegnettet per 1. januar 2014 har om lag 540 km med firefeltsveger.