Honoré de Balzac

Livet som forfatter

Etter noen mislykkede forretningseventyr kastet han seg med stor energi inn i litteraturen, og skrev om lag 80 bøker fra 1830 og fram til sin død i 1850.
Le dernier chouan, hans første roman med tilsatt forfatternavn, kom i 1829 og var en suksess. I 1830 fulge den brutale, skarpt iakttakende framstående Physiologie du mariage og den første samlingen Scénes de la vie privée; i 1831 den av swedenborgsk mystikk påvirkede La peau de chagrin. Med dette var hans rykte som en av Frankrikes mest betydelige romanforfattere etablert.
Under tyve år utviklet nå Balzac en rastløs forfattervirksomhet, på en måte som overanstrengte ham og tæret ned hans krefter i tidlig alder. Hans produktivitet var enorm. Bare noen få timer hver aften unnet han seg hvile, før øvrig arbeidet han dag og natt. Hans fantasi var uuttømmelig og dens kraft så ekstraordinær at han også i det daglige liv kunne overbevise andre personer om visdommen i de vldeste påfunn. Det var en rent visjonær styrke i hans innbildningskraft, han levde med de skikkelser han diktet, slik at personer og hendelser som hans fantasi skapte kom for ham å være virkeligere enn virkeligheten selv.
Fra og med Far Goriot (1835), som ofte betraktes som flaggskipet i hans produksjon, begynner hans romanfigurer å bli gjenkommende. Disse litterære skikkelsene skulle under Balzacs forfatterskap komme til å bli flere enn 2 000 stykker. var inndelt i underserier som «Scener fra pariserlivet» og «Scener fra livet i provinsen». 
Balzac var samtidig med den franske nyromantikken - Gautier og Sandeau var hans venner - og deltok i tidens litterære nydannelse. Men i stedet for å vende seg bort fra nuet og virkeligheten, oppsøkte Balzac disse med forkjærlighet. Han benyttet en empirisk detaljanalyse, en minutiøs observasjon, som underlag for sine skildringer. Med en romantikers voldsomme og storslagne kreativitet kombinerte og konstruerte Balzac sine verk, men det materialet han håndterte var virkelighetens, var Frankrike under keiserdømmet og etter restaurasjonen.
Balzac hadde vanskelig for å tilegne seg en kunstnerlig stil, han var i blant svulstig, i blant platt, hans språk hadde brister i vellyd og anskuelighet, og han fikk det aldri helt i sin makt. Bevisst om dette gjorde han seg mye møde med selve utarbeidelsen av sine romaner, som han uavlatelig forandret og omformet i de åtte, ti korrekturer på sine arbeider som han pleie å lese. Dettn svært tidsødende arbeidsmåten i forening med hans aldri hvilende skapertrang gjorde hans liv til et uavbrutt overanstrengende slit.
Mot slutten av 1830-taltet bestemte han seg for å forene alle sine verk til et sammenhengende hele, en organisme, som skulle gi hele tidsalderens psykologi, La comédie humaine, som Balzac kalde dette sitt livsverk i bevisst henspilling til Dantes Guddommelige komedie, sammenfatningen av den katolske middelalders oppfatninger og erfaringer. Med enestående fremgang satte han dette ut i livet, men rakk ikke å fullbyrde det voldsomt store verket. Omstendelig og med den mest intime kunnskap skildret han de mest forskjelligartede livsskjebner, karakterer og samfunnsklasser. Ministre og lavere tjenestemenn, offiserer og finansfolk, borgere og prester, litterater og kunstnere, adelsdamer og skuespillerinner, oppofrende hustruer og forfengelige ungjenter, ærbare middelklassekvinner og kurtisaner -  alles ytte og inre liv kjenner han til og gjengir med illusorisk påtagelighet.
Han var kjent med provinsene og særegenhetene i livet der, men det var framfor alt Paris som han beskrev. Akkurat det kompliserte, det store, egget hans fantasi; og i skildringen av den moderne storbyen med dens intriger og larm, dens stridbare viljer og lidenskaper, dens villa tummel og kamp for tilværelse og rikdom fant Balzac det ypperste stoffet å arbeide med. Han hadde en naturvitenskapsmanns interesse for selv det minste og mest ubetydelige; noen avsky for det dårlige, noen lengsel bort fra det stygge kjente han ikke; han moraliserte ikke i sin framstilling, verken klander eller misbilligelse kunne føre ham bort fra sannferdigheten.

Innflytelse

Ved sine metode kan han derfor betraktes som en av den moderne realiske romans grunnleggere. Fra Balzac utgår Gustave Flaubert med sin kalde psykologiske analyse og mer eller mindre middelbart den senere naturalismen (Flauberts disippel Guy de Maupassant, Émile Zola med flere), som med Balzac og Henri Beyle danner overgangen fra romantikken. Hans skrivestil påvirket også andre, som Marcel Proust, Émile Zola, Charles Dickens, Edgar Allan Poe, Fjodor Dostojevskij, og politiske filosofer som Friedrich Engels og Karl Marx. Mange av Balzacs verker har blitt filmatisert eller inspirert filmer, og de fortsetter å prege og være en kilde for inspirasjon for forfattere og regissører.
Balzac sto på Index librorum prohibitorum, den katolske kirkes liste over forbudte bøker på grunn av hans skildringer av blant annet prester og promiskuitet.