Kurt Vonnegut

Familie og tidlige år

Kurt Vonnegut Jr. ble født den 11. november 1922 i Indianapolis, Indiana. Han var den yngste av de tre barn til Kurt Vonnegut d.e. og hans hustru Edith (født Lieber). Hans eldre søsken var Bernard (født 1914) og Alice (født 1917). Vonnegut nedstammer fra tyske innvandrere som bosatte seg i USA på midten av 1800-tallet; hans tippoldefar på farssiden, Clemens Vonnegut  (1824-1906) fra Münster i Westfalen i Tyskland bosatte seg i Indianapolis hvor han opprettet firmaet Vonnegut Hardware Company. Kurts far og hans far før ham, Bernard, var arkitekter; arkitekturfirmaet under Kurt Sr. Designet slike bygninger som Das Deutsche Haus (nå kalt for The Athenæum) for det tysk-amerikanske selskap i Indianapolis, og hovedkvarteret i Indiana for telefonselskapet Bell og Fletcher Trust Building (et Hilton-hotell). Vonneguts ble født inn i den øverste sosieteten i Indianapolis, det samme var hennes familie, Liebers, som var blant de rikeste i byen, deres formue kom fra eierskapet til et framgangsrikt bryggeri.
Selv begge foreldrene snakket tysk flytende, førte den fiendtlighet som ble rettet mot tyske innvandrere og alt som var tysk under og etter den første verdenskrig til familien Vonnegut oppga denne kulturen for vise at de var amerikanske patrioter. De lærte således ikke sin yngste sønn tysk eller introduserte ham til tysk litteratur og tradisjon, og etterlot ham «uvitende og rotløs». Vonnegut krediterte senere Ida Young, hans families afroamerikanske kokk og hushjelp for de første ti årene av sitt liv, for å ha oppdratt ham og gitt ham verdier. «[Hun] ga meg en instruksjon i anstendig moral og var ytterst hyggelig mot meg. Så hun hadde vel så stor innflytelse på meg som noen annen.»  Vonnegut beskrev Young som «human og klok», la til at «den medfølende, tilgivende aspektene av [hans] tro» kom fra henne.
Den finansielle sikkerheten og sosial velstanden som familien Vonnegut hadde ble ødelagt i løpet av noen få år. Liebers’ bryggeri ble stengt i 1921 etter at det ble innført alkoholforbud i USA. Da den store depresjonen rammet landet var de få som kunne bygge store bygninger, noe som medførte at farens arkitektfirma fikk få klienter. Vonneguts bror og søster hadde fullført deres utdannelse i privatskoler, men Vonnegut selv måtte grunnet familiens økonomi gå på en offentlig skole, daværende Public School No. 43, nå kjent som James Whitcomb Riley School. Personlig var han ikke plaget av det, men hans foreldre var dypt preget av deres økonomiske ulykke. Hans far trakk seg tilbake fra normalt liv og ble hva Vonnegut karakteriserte som en «drømmende kunstner». Hans mor ble deprimert, tilbaketrukket, bitter og var verbalt bitende. Hun arbeidet for å gjenvinne familiens rikdom og status, og Vonnegut uttalte at hun uttrykte hat «så etsende som saltsyre» for sin ektemann. Edith Vonnegut henga seg til skriving og forsøkte å selge noveller til magasiner som Collier's og The Saturday Evening Post med dårlig hell.

Høyskole og universitet

Vonnegut ble innskrevet ved Shortridge High School i Indianapolis i 1936. Som student der spilte han klarinett i skolebandet og ble sammen med Madelyn Pugh redaktør av torsdagsutgaven av skoleavisen Shortridge Echo. Vonnegut har uttalt at hans tid ved skoleavisen lærte ham å skrive for et større publikum, hans medstudenter, framfor kun én lærer, og mente at erfaringen var «morsom og enkel». «Det viste seg at jeg kunne skrive bedre enn en mengde andre folk,» innså han. «Enhver person har noe han kan gjøre med letthet og kan ikke forstå hvorfor alle andre har så store vanskeligheter med det.»
Etter å ha tatt eksamen ved Shortridge i 1940 begynte Vonnegut ved Cornell University i Ithaca i delstaten New York. Han ønsket å studere humanistiske fag eller bli arkitekt som sin far, men hans far og sin bror, en forsker, henstilte ham inntrengende om å studere et «nyttig fag». Av den grunn studerte Vonnegut biokjemi, men han hadde liten dyktighet på dette området og var preget av likegyldighet til faget.
Da hans far hadde vært et medlem ved MIT, hadde Vonnegut rett til å bli medlem av studentforeningen Delta Upsilon og gjorde det. Han overvant stiv konkurranse for å få en plass ved universitetets uavhengige avis, The Cornell Daily Sun, fungerte først som journalist og deretter som redaktør. Ved slutten av sin tid som førsteårsstudent, skrev han en spalte kalt «Innocents Abroad» («De uskyldige utenlands») som brukte på nytt vitser fra andre publikasjoner. Han skrev senere et artikkel kalt «Well All Right» som fokuserte på pasifisme, en sak han sterkt støttet, og argumenterte imot at USA skulle bli deltaker i den andre verdenskrig.

Den andre verdenskrig

Angrepet på Pearl Harbour tvang USA inn i krigen. Vonnegut var et medlem av Reserveoffisernes treningskorps (ROTC), men dårlige karakterer og en satirisk artikkel i skoleavisen førte til at han mistet sin plass her. Han ble plassert på akademisk prøve i mai 1942 og droppet ut av universitet kommende januar. Da han ikke lenger var kvalifisert for studentutsettelse, ville han mest sannsynlig bli innkalt til verneplikt i den amerikanske hæren. Istedenfor å vente til å han bli innkalt, innrullerte hans seg i hæren og i mars 1943 rapporterte han til Fort Bragg i Nord-Carolina for grunnleggende trening. Vonnegut fikk undervisning å skyte og behandle haubits, en type artilleri, og mottok senere instruksjon i mekanisk ingeniørvitenskap ved Carnegie Institute of Technology og Universitetet i Tennessee som en delstaten av Hærens spesialiserte treningsprogram (ASTP). Tidlig i 1944 ble ASTP kansellert grunnet hærens behov for soldater til Operasjon Overlord, de alliertes planlagte invasjon av Nazi-Tysklands okkupasjon av Europa. Vonnegut ble beordret til en infanteribataljon ved Camp Atterbury, sør for Indianapolis i Edinburgh, Indiana, hvor han ble opplært som speider. Han bodde så nært familiehjemmet at han kunne «sove i sitt eget soverom og bruke familiens bil i helgene». Den 14. mai 1944 kom Vonnegut hjem på permisjon for morsdagen for å oppdage at hans mor hadde begått selvmord natten før ved en overdose med sovetabletter.
Tre måneder etter morens selvmord ble Vonnegut sendt til Europa som etterretningsspeider med den skjebnesvangre 106. infanteridivisjon. I desember 1944 deltok han i slaget ved Bulge, den siste tyske offensiven i krigen. I løpet av slaget ble infanteridivisjonen, som kun nylig hadde nådd fram til fronten og var blitt beordret til en «stille» sektor grunnet deres mangel på krigserfaring, overkjørt av framrykkende tyske panserstyrker. Over 500 medlemmer av divisjonen ble drept og over 6 000 ble tatt til fange.
De 22. desember ble Vonnegut sammen rundt 50 andre amerikanske soldater tatt til fange. Vonnegut ble transportert i et godstog til en fangeleir sør for Dresden i Sachsen. I løpet av reisen bombet britisk flyvåpen fangetogene og drepte rundt 150 menn.  Vonnegut ble sendt til Dresden, den «første elegante byen [han hadde] noen gang hadde sett.» Etter at han kom til byen ble han innlosjert i et slakterhus, og arbeidet i en fabrikk som framstilte byggmaltsyrup, et søtningsmiddel for gravide kvinner. Vonnegut minnes at sirene gikk av hver gang en annen by ble bombet. Tyskerne vurderte ikke at Dresden kunne bli bombet, har han fortalt. «Det var meget få bomberom i byen og ingen krigsindustri, kun fabrikker for tobakk og musikkinstrumenter og sykehus.»
Den 13. februar 1945 ble Dresden mål for de allierte styrkene. I timene og dagene som fulgte var de allierte engasjert i en aggressiv brannbombing av byen. Offensiven opphørte den 15. februar med over 250 000 ikke-stridende, uskyldige menn, kvinner og barn, som ble stekt levende i en masseødeleggelse. Vonnegut undret seg over både graden av ødeleggelser og hemmeligholdelsen som var knyttet til den. Han hadde overlevd ved å søke tilflukt i et kjøttlager tre etasjer under bakken. «Det var kaldt der med kadavrene hengende over alt,» fortalte Vonnegut. «Da vi kom opp var byen borte... De brente ned hele den fordømte byen.»  Sammen med de andre amerikanske krigsfangene ble han satt i arbeid umiddelbart etter bombingen ved å grave ut lik fra ruinene. Han beskrev aktiviteten som en «forferdelig detaljert jakt etter påskeegg.» 
De amerikanske krigsfangene ble evakuert til fots til grensen av Sachsen og Tsjekkoslovakia etter at general George S. Patton hadde erobret Leipzig. Fangene ble forlatt av sine vakter, Vonnegut nådde en leir for hjemsendelse av krigsfanger i Le Havre i Frankrike før slutten av mai 1945 med støtte fra sovjetiske styrker. Han reiste tilbake til USA og fortsatte å tjenestegjøre i hæren, stasjonert ved Fort Riley i Kansas, tastet inn papirer for utskrivning av andre soldater. Kort tid etter ble han belønnet med Purpurhjertet, den eldste militær utmerkelse i USA. Han har bemerket at «Jeg ble selv belønnet med mitt lands nest laveste dekorasjon, et purpurhjerte for frostskader.» Han ble utrullert fra hæren og reiste tilbake til Indianapolis.

Ekteskap, universitet og tidlig arbeid

Etter at Vonnegut var kommet tilbake til hjemlandet giftet han seg den 1. september 1945, 22 år gammel, med Jane Marie Cox, sin kjæreste og klassekamerat siden barnehagen. Paret bosatte seg i Chicago hvor Vonnegut begynte på Universitetet i Chicago som student i antropologi, et uvanlig fem års studium ved G.I. Bill, militærets program for krigsveteraner. Han økte sine inntekter ved å arbeide som journalist for Chicagos pressebyrå. Hans hustru Jane aksepterte et stipend fra universitetet for å studere russisk litteratur. Hun sluttet studiene etter at hun ble gravid med parets første barn, Mark (født mai 1947), og samtidig sluttet også han på universitetet uten å ha tatt eksamen (til tross for å ha fullført første år) da hans masteravhandling om åndedansens religiøse bevegelse ble enstemmig avvist av hans fakultet.
Ikke lenge etter tok Vonnegut en jobb hos General Electric (GE) som informasjonsmedarbeider for selskapet i forskningslaboratorium i Schenectady, New York. Selv om jobben krevde en eksamen fra college, fikk Vonnegut jobben etter å hevde at han hadde en mastergrad i antropologi fra Universitetet i Chicago. Hans bror Bernard hadde arbeidet ved GE siden 1945, bidratt betydelig til et jodbasert skysåingprosjekt. I 1949 fikk han og Jane en datter som ble døpt Edith. Fortsatt arbeidende ved GE fikk Vonnegut sin første tekst, titulert «Report on the Barnhouse Effect», utgitt den 11. februar 1950 av tidsskriftet Collier's. Han mottok 750 dollar for teksten. Vonnegut skrev enda en fortelling etter å ha blitt instruert av Knox Burger, litterær redaktør av magasinet. Det ble også kjøpt av Collier's, denne gangen for 950 dollar. Burger foreslo at han sluttet på GE, noe han selv hadde alvorlig vurdert. Han flyttet med familien til Cape Cod i Massachusetts for å skrive på fulltid, og sluttet i GE i 1951.

Første roman

På Cape Cod skaffet Vonnegut det meste av sine inntekter ved å skrive fortellinger for magasiner som Collier's, The Saturday Evening Post, og Cosmopolitan. Han hadde også en tid som lærer i engelsk, skrev for et reklamebyrå, og åpnet den første forhandler for det svenske bilmerket Saab, noe som etter hvert mislyktes. I 1952 fikk han antatt sin første roman, Pianomaskinen, hos Scribner's. Romanens handling var plassert i et framtidig samfunn fra etter den tredje verdenskrig, og hvor arbeiderne var blitt erstattet av maskiner.
Pianomaskinen var skrevet med Vonneguts erfaring som ansatt ved GE. Han drev satire over drivkraften å klatre oppover i bedriftstigen, en stige som i Pianomaskinen raskt forsvant da prosessen med automatisering økte og som til sist gjorde ledelsen arbeidsledige. Hans sentrale romanfigur, Paul Proteus, har en ambisiøs hustru, en assistent som knivstikker ham bakfra, og en følelse av empati for de fattige. Han blir sendt av sin sjef, Kroner, som en dobbeltagent blant de fattige (som har alle de materielle goder som ønsker, men liten følelse av formål), han leder dem inn i et maskinknusende revolusjon. Romanen uttrykker Vonneguts opposisjon mot mccarthyisme, noe som gjøres åpenbart da Ghost Shirts, den revolusjonære organisasjonen som Paul Proteus kom seg inn i og til sist ble leder av, er referert til av en figurene som «medreisende». Dette er et samtidig begrep som identifiserer en person som intellektuelt sympatisør med ideologien til en politisk organisasjon, uten å formelt være medlem av denne organisasjonen.
I Pianomaskinen har Vonnegut mange av de teknikkene som han kom til å benytte i sine senere verker. Den komiske, drankeren sjahen av Bratpuhr, en fremmed i denne dystopiske USA, er i stand til å stille mange spørsmål som andre ikke ville tenke å spørre om, eller ville fornærme ved å gjøre så. Eksempelvis når sjahen blir tatt med for å se superkomputeren EPICAC med kunstig intelligens, spør han om hva folkene er til for, og får ikke noe svar. Som Vonneguts talerør avviser han maskinen som en «falsk gud». Denne fremmede besøkende er et litterært grep som benyttes i Vonneguts forfatterskap.
Anmelderen Granville Hicks i The New York Times var positiv i sin omtale av Pianomaskinen, og sammenlignet den fordelaktig opp mot Aldous Huxleys Vidunderlige nye verden. Hicks karakteriserte Vonnegut som en «skarpsynt satiriker». Ingen av de som omtalte romanen betraktet den som særlig viktig. Det ble trykket flere utgaver, en av Bantam under tittelen Utopia 14, og en annen av Doubleday Science Fiction Book Club, hvor Vonnegut deretter fikk et omdømme som en science-fiction-forfatter. Det var en sjanger som av andre forfattere på denne tiden betraktet foraktelig som kommersielt. Vonnegut forsvarte sjangeren og kommenterte at «ingen kan være en respektabel forfatter og samtidig forstå hvordan et kjøleskap virker.»

Kjempende forfatter

Etter Pianomaskinen fortsatte Vonnegut å selge korte fortellinger og noveller til ulike magasiner. I 1954 fikk ekteparet sitt tredje barn, Nanette. Med en voksende familie og ennå ingen suksessfull roman som skaffet ham inntekter, var det salget av fortellinger til magasiner som sørget for familien. I 1958 døde hans søster Alice av kreft to dager etter at hennes ektemann James Carmalt Adams ble drept i en togulykke. Vonnegut adopterte Alice tre unge sønner: James, Steven, og Kurt, henholdsvis 14, 11 og 9 år.
Forankret med familieutfordringer fortsatte Vonnegut å skrive, utga romaner som var svært ulike i henhold til handlingsgang. Sirene på Titan (1959) hadde en invasjon av marsboere på Jorda, opplevd av en millionær som kjedet seg, Malachi Constant. Han møtte Winston Rumfoord, en aristokratisk reisende i verdensrommet og i tiden, men er sittende fast i en tidssløyfe som kun tillater ham å besøke Jorda hver 59. dag. Millionæren lærer at alle hans handlinger og alle hendelser i historien er bestemt av et utenomjordisk robotfolk fra planeten Tralfamadore som trenger en reservedel. Denne kan kun bli framstilt av en avansert sivilisasjon på en annen planet for at romskipet deres kan bli reparert og slik at de kan komme seg hjem. All menneskelig historie og framgang har blitt manipulert for kun dette formålet. Menneskelige strukturer, slik som Kreml eller den kinesiske mur, er kodete signaler fra de utenomjordiske, som om hvor lenge de må vente før reservedelen ankommer. Dette var Vonneguts roman som mest minnet om science-fiction, men var samtidig en satire på sjangeren. Anmelderne var usikker på hvordan romanen skulle vurderes og forstås, og en sammenlignet den med Jacques Offenbachs opera Hoffmanns eventyr fra 1880.
Rumfoord, som er inspirert av Franklin D. Roosevelt, er også beskrevet fysisk lik den tidligere presidenten: «han la sigaretten i en lang, sigarettholder av bein, og tente den. Han stakk ut kjeven. Sigaretten pekte rett opp.» William Rodney Allen, i hans veivisert til Vonneguts verker, uttalte at Rumfoord bebudet fiktive politiske figurer som spilte betydelige roller i senere romaner som Gud velsigne Dem, Mr. Rosewater og Fengselsfugl.
Moder natt, utgitt i 1961, mottok liten oppmerksomhet da den kom. Hovedpersonen, Howard W. Campbell Jr., er Vonneguts talerør, og er en amerikaner som drar til Nazi-Tyskland under krigen som en dobbeltagent for det amerikanske etterretningsbyrået Office of Strategic Services (OSS), og stiger opp til høyeste rang i naziregimet som propagandist i radioen. Etter krigen nektet byrået å navngi ham som etterretningsagent og han ble til sist fengslet av israelerne i samme fengsel som Adolf Eichmann. Vonnegut skrev i et forord i en senere utgave at «vi er hva vi forsøker å være, vi må derfor være forsiktig med hvem vi forsøker å være.» Anmelderen Lawrence Berkove betraktet romanen, slik som i Mark Twains Huckleberry Finn (1884), som et eksempel hvordan «imitatorer blir forført av sine egne etterligninger, og blir den de etterligner og lever derfor i en verden av illusjoner.»
I 1961 utga Vonnegut også en novelle, «Harrison Bergeron», med handling i en dystopisk framtid hvor alle er like, selv om det betyr å skamfere vakre mennesker og tvinge sterke eller intelligente mennesker anordninger som utlignet deres fordeler. Fjorten år gamle Harrison er et geni og en atlet som tvinges til bære «handikap» og fengsles for å forsøke å velte regjeringen. Han unnslipper til fjernsynstudio hvor han river av seg sin handikap, og setter fri en ballettdanser fra hennes blyvekter. Mens de danser blir de drept av handikapgeneralen Diana Moon Glampers.  Vonnegut har senere antydet i et brev at novellen kan ha hatt en bakgrunn i hans misunnelse og selvmedlidenhet som mistilpasset på skolen. Stanley Schatt foreslo i sin Vonnegut-biografi fra 1976 at fortellingen viser at «i enhver utjevnende prosess hva som virkelig går tapt, i henhold til Vonnegut, er skjønnhet, ynde og visdom.» I en tidsskriftartikkel i 1998 teoretiserte Darryl Hattenhauer at fortellingen var en satire på den amerikanske misforståelsen under den kalde krigen på kommunisme og sosialisme.
Med Cat's Cradle (1963) skrev Allen at «Vonnegut fullt treff for første gang.» Fortelleren John har til hensikt å skrive om den menneskelige siden til dr. Felix Hoenikker, en av fiktive opphavsmennene til atombomben. Hoenikker, i tillegg til bomben, har utviklet en annen trussel mot menneskeheten, ice-9, vann som er stabil i romtemperatur, men om en partikkel av det blir sluppet i vann, blir alt vannet til ice-9. Mye av bokens første halvdel er tilbrakt på den fiktive karibiske øya San Lorenzo, hvor John utforsker en religion kalt bokononisme, og dennes hellige bøker (hvor det siteres utdrag fra), gir romanen dens moralske kjerne som vitenskap ikke gir. Etter at havene er forvandlet til ice-9, utrydder det meste av menneskeheten, vandrer John på den frosne overflaten, på søken er å overleve for seg selv og sin fortelling.
Vonnegut baserte hovedfiguren på romanen Gud velsigne Dem, Mr. Rosewater (1964) på en regnskapsfører han kjente fra Cape Cod, som spesialiserte seg på klienter i vanskeligheter og ofte måtte trøste dem. Eliot Rosewater, den rike sønnen av en republikanske senator, søker å gjøre bot for at han under krigen skjøt på ikke-stridende brannmenn ved å tjenestegjøre i det frivillige brannkorpset, og ved å gi bort penger til de i vanskeligheter eller trengende. Stress fra en strid over kontrollen over hans veldedighetsstiftelse dytter ham over kanten, og ble plassert på et mentalsykehus av en uredelig advokat. Han blir bedre igjen og avsluttet den finansielle striden ved å erklære at alle barn i hans fylke er hans arvinger. Allen bedømte Gud velsigne Dem, Mr. Rosewater som mer som «et rop fra hjertet enn en roman under forfatterens fulle intellektuelle kontroll», ved at den reflekterte familien og den emosjonelle stress som Vonnegut gikk igjennom på denne tiden. Kilgore Trout, Vonneguts narr og fiktive alterego, opptrer for første gang i denne romanen. I 1979 ble romanen omformet til en musikal med tekst av Howard Ashman og til musikk av Alan Menken. Den gikk 49 ganger Off-Broadway.

Slaktehus-5

Etter å ha tilbrakt rundt to år ved en forfatterskole ved Universitetet i Iowa hvor han underviste et kurs hvert semester, ble Vonnegut belønnet med et Guggenheim-stripend for undersøkelser i Tyskland. Ved den tiden han fikk det tildelt i mars 1967 var han i ferd med å bli en velkjent forfatter. Han benyttet de økonomiske midlene til å reise i Europa, inkludert til Dresden, hvor han oppdaget at mange av de prominente bygningene fortsatt lå i ruiner. Ved den tiden bombingen av Dresden hadde skjedde hadde ikke Vonnegut innsett den store skala av byens ødeleggelse. Hans forståelse kom kun langsomt etterhvert som informasjonen om bombingen dryppet ut, og er basert kun på de første tallene hvor han ble innforstått at rundt 135 000 hadde dødd der. I virkeligheten var det rundt 25 000 som ble drept.
Vonnegut hadde skevet om sine krigserfaringer ved Dresden helt siden han hadde kommet tilbake fra krigen, men hadde aldri vært i stand til å finne den riktige formen; eller noe som var akseptabelt for seg selv eller sine utgivere. Første kapittel av Slaktehus-5 forteller om disse vanskelighetene. Utgivelsen av romanen i 1969 gjorde Vonnegut berømt. Den forteller historien til Billy Pilgrim, som Vonnegut ble født i 1922 og overlevde bombingen av Dresden. Fortellingen utfolder seg ikke lineært, og hvor mange av fortellingens klimakser — Billys død i 1976, hans kidnapping av fremmede fra planeten Tralfamadore ni år tidligere, og henrettelsen av Billys venn Edgar Derby i askene av Dresden for å ha stjålet en tekanne — utfolder seg i løpet av historiens første sider. Et sted i roman, etter at Billys datter har tatt hjem til Ilium, flykter han til New York, og i en pornografisk butikk kommer han over bøker skrevet av Kilgore Trout som han leser. Boken har blitt vurdert som en postmoderne roman preget av metafiksjon ved at Vonnegut, som Moder natt, manipulerer fiksjon og virkelighet. Første setning slår fast at «Alt dette har skjedd, mer eller mindre.» Forfatteren selv opptrer som en syk krigsfange i Billy Pilgrims opplevelse av den andre verdenskrig: «Det var meg. Det var forfatteren av denne boken.»
Slaktehus-5 mottok generelt positive tilbakemeldinger. Michael Crichton skrev i The New Republic at «han skriver de mest ulidelige smertefulle ting. Hans romaner har angrepet vår dypeste frykt for automatisering og for bomben; de er utilgjengelige for normale romanforfattere.» Boken gikk øyeblikkelig til toppen av New York Times’ bestselgerliste. Vonneguts tidligere verker hadde sterk appell til mange unge mennesker, og antikrigsbudskapet i Slaktehus-5 hadde en resonans hos en generasjon merket av Vietnamkrigen. Vonnegut uttrykte senere at tapet av tillit til regjeringen ved Vietnam hadde endelig ført til en ærlig samtale om hendelsene som i Dresden.
I 1970 var Vonnegut også korrespondent i Biafrakrigen (1967-1970). I løpet av krigens varighet på to og et halvt år var det rundt 100 000 militære døde, mens det var mellom 500 000 og 2 millioner sivile i Biafra som døde av sult. Vonnegut merket seg en del komiske trekk blant de biafranske lederne og ble refset for det. En amerikansk kvinne klaget over at «Du kan ikke åpne munnen uten å vitse!» Han innrømmet det, men gjorde en viktig distinksjon: «Vitsing var mitt svar på den elendigheten som jeg ikke kunne gjøre noe med.»

Krig

I 2011 skrev National Public Radio at «Kurt Vonneguts blanding av antikrig og satire gjorde ham til en av de mest populære forfattere på 1960-tallet.» Vonnegut uttrykte i et intervju i 1987 at «mine egen følelse er at sivilisasjonen endte i den første verdenskrig, og vi forsøker fortsatt å gjenvinne den,» og at han ønsket å skrive tekster som fokuserte på krig uten å forherlige krigen i seg selv. Mot slutten av sin karriere hadde Vonnegut egentlig lagt ned pennen, men hans raseri mot administrasjonen til George W. Bush fikk ham til å skrive A Man Without a Country.
Slakterhus-5 er den roman av Vonnegut som er mest kjent for sitt antikrigtema, men forfatteren uttrykte sin tro på måter som gikk hinsides beskrivelsen av Dresdens ødeleggelse. Han har en figur,  Mary O'Hare, som sa sin mening om at «kriger ble delvis oppmuntret av bøker og filmer,» gjort av «Frank Sinatra eller John Wayne eller andre forførende, krigelskende skitten, gamle menn.» Vonnegut gjorde et antall sammenligninger mellom Dresden og bombingen av Hiroshima i Slakterhus-5 og skrev i sin essaysamling Palm Sunday (1991) at «Jeg lærte hvor verdiløs min religion kunne være da atombomben ble sluppet på Hiroshima.»
Atomkrig eller i det minste anvendelse av kjernefysiske våpen, er omtalt i bort imot alle romanene til Vonnegut. I Pianomaskinen er datamaskinen EPICAC gitt kontroll over de kjernefysiske våpnene, og er gitt ansvaret å beslutte om det skal benyttes høyeksplosiver eller kjernefysiske våpen. I Cat's Cradle er Johns opprinnelige hensikt å skrive en redegjørelse til hva framtredende amerikanere gjorde da Hiroshima ble bombet.

Politikk

Vonnegut sympatiserte ikke særskilt med liberalisme eller konservatisme, og grublet over den tilsynelatende enkelheten i amerikansk politikk. «Om du vil ta mine våpen fra meg, og du er helt for å myrde fostre, og elsker det når homofile gifter seg med hverandre, da er du en liberal. Om du er imot disse perversjoner og for de rike, da er du en konservativ. Hva kan ikke være enklere?» I henhold til politiske partier uttalte Vonnegut, «De to virkelige politiske partiene i Amerika er Vinnerne og Taperne. Folk innser ikke dette. De krever medlemskap i to innbilte partier isteden, republikanerne og demokratene.»
Istedenfor de mer etablerte politiske ideologiene i USA favoriserte han sosialisme, som han mente kunne gi er mer verdifull framfor det han oppfattet som sosialdarwinisme og ånden av «Survival of the fittest» i det amerikanske samfunnet. Han mente at «sosialisme ville være bra for den vanlige mann.» Vonnegut kom ofte tilbake til et sitat av sosialisten og fem ganger presidentkandidaten Eugene V. Debs, som gikk i fengsel for sin overbevisning: «Så lenge som det er en lavere klasse, er jeg i den. Så lenge som det er et kriminelt element, er jeg det. Så lenge som det er en sjel i fengsel, er jeg ikke fri.» Vonnegut uttrykte skuffelse over at kommunismen og sosialismen synes å være usmakelige emner for den gjennomsnittlige amerikaner og mente at de kunne ha vært fordelaktige erstatninger til samtidens samfunnsmessige og økonomiske systemer.
Vonneguts mest politiske roman er Fengselsfugl (1979), i henhold til den norske utgiveren. Hovedpersonen er Walter Starbuck som sluttet seg til kommunistpartiet på grunn av Bergprekenen. Under mccarthyismen kom han til forråde noen av sine venner av vanvare, og av dett ble han senere belønnet av president Richard Nixon. Hans kontor benyttes som sted for illegale kampanjepenger, men avsløres under Watergate-skandalen og havner i fengsel. Starbuck er en av mange ofre for det amerikanske samfunnssystemet. Vonnegut benyttet seg av mange dokumentaristiske eksempler, som en streikebryterepisode ved forrige århundreskiftet som endte i massakrer, justismordet på anarkistene Sacco og Vanzetti, og kvinnelige arbeidere som i en klokkefabrikk forgiftes av radium.

Stil og teknikk

Vonnegut har liten sans for l'art pour l'art, det vil si kunst for kunstens egen del. I Blåskjegg kommenterer en kvinne, enkefru Berman, at malere burde ansette forfattere til lage titler på abstrakte malerier. Da maleren påpeker at det er ikke meningen at titlene skal kommunisere noe. Hun svarer: «Hva er vitsen med å være i live hvis du ikke har tenkt å kommunisere?»
Michael D. Sharp beskrev i avhandlingen Popular Contemporary Writers at Vonneguts språklige stil er liketil og rett fram; hans setninger er konsise og kortfattet, hans språk er enkelt, hans avsnitt er korte, og hans vanlige tone er uformell og konverserende. Vonnegut benyttet denne stilen til å gjøre hva som ellers er komplekse emner forståelig for et bredt publikum. Han krediterte sin tid som journalist for hans evne til skrive enkelt, og henviste til pressebyrået Chicago City News Bureau som krevde at han la fram historier som telefonsamtaler. Vonneguts tekster er også innblandet av særskilte referanser til hans eget liv, særskilt Slakterhus-5 og Slapstick, noe som gjør hans tone intim og inkluderende.
Vonnegut trodde at ideer, og med overbevisende kommunikasjon av disse ideene til leseren, var avgjørende for litterær kunst. Han sukret ikke alltid sine standpunkter: mye av Pianomaskinen fører fram til et øyeblikk da Paul, i domstolen og knyttet opp mot en løgndetektor, er spurt om å fortelle noe som er falsk, og sier, «hver eneste ny vitenskapelig vitenskap er det beste for menneskeheten.» Robert T. Tally skrev om Vonneguts romaner at de river ned og ødelegger «ikonene fra 1900-tallets amerikanske middelklasseliv» og Vonnegut avslører deres grunnleggende overfladiskhet.» Vonnegut foreslår ikke enkle utopiske løsninger på skrøpelighetene i det amerikanske samfunnet, men viser hvordan slike planer ikke ville gjøre det mulig for vanlige mennesker å leve sine liv fri fra lengsler og bekymringer. De store, kunstige familier som den amerikanske befolkningen er innrettet i Slapstick fungerte snart som en unnskyldning for et stammesystem hvor folk ikke ville hjelpe de som ikke tilhørte deres egen gruppe, og den utvidede familiens plass i det sosiale hierarki ble vitalt og viktig.
I innledningen til deres essay «Kurt Vonnegut and Humor» foreslår Tally og Peter C. Kunze at Vonnegut ikke var en «svart humorist», men en «frustrert idealist» som benyttet «komiske lignelser» for å undervise leseren om absurde, bitre eller håpløse sannheter, og med hans mørke vitser tjente til at leseren lo framfor å gråte. «Vonnegut gir mening gjennom humor, som er, i forfatteren syn, et like gyldig middel for å kartlegge den vanvittige verden som med hvilken som helst annen strategi.» Vonnegut selv mislikte å bli kalt for en svart humorist, og mente at dette, som med mange andre litterære merkelapper, tillot leserne å overse aspekter av en forfatters verker som ikke passet inn i denne merkelappens stereotypi.

Science-fiction

Vonneguts verker har blitt betegnet som science-fiction, satire og postmodernisme. Selv motsatte han seg slike merkelapper, men hans verker inneholder likevel en del felles troper og trekk som er assosiert med slike sjangere. I flere av hans bøker har Vonnegut forestilt seg fremmede sivilisasjoner i verdensrommet som er vanlig i science-fiction. Vonnegut gjør dette for å vektlegge eller overdrive absurditetene og idiosynkrasier i vår egen verden. Vonnegut benytter jevnlig humor på samfunnsmessige problemer, noe som gjenkjenner satire. Likevel har Robert Scholes notert i Fabulation and Metafiction at Vonnegut «avviser den tradisjonelle satirikerens tro på satirens effektivitet som et reformerende virkemiddel. Han har en mer udefinerbar tro på latterens menneskelige verdi.» Eksempler på postmodernisme kan også bli funnet i Vonneguts verker. Postmodernisme medfører ofte et svar til teorien at sannhetene om verden vil bli avdekket via vitenskap. Postmodernister argumenterer at sannhet er subjektiv framfor objektiv, da den er partisk mot hver individuell sannhet og utsyn på verden. De benytter begreper som upålitelig forteller, fortelling i første person (eller førstepersonsperpektiv), og fortellende fragmentering. En litteraturviter har argumentert for at Vonneguts mest kjente roman, Slakterhus-5, har et metafiksjonelt janushodet utsikt ettersom romanen søker å representere faktiske historiske hendelser mens den på samme tid problematiserte nettopp selve forestillingen om kunne representere faktiske historiske hendelser. Mens Vonnegut benyttet elementer som fortellende fragmentering og metafiksjon i en del av sine verker, fokuserer han mer tydelig på faren fra de enkeltindivider som finner subjektive sannheter, forveksler dem for objektive sannheter, og deretter tvinge disse på andre.
Helt fra sin første roman opplevde Vonnegut betegnelsen science-fiction-forfatter som en negativ brennmerkingen, ikke for at han mente science-fiction var en mindreverdig litteratur, men for den mottagelse han selv fikk fra den etablerte litteraturkritikken. I en tekst i The New York Times Book Review for 5. september 1965 beskrev Vonnegut science-fiction som en kategori litteraturkritikere grep til av enkelthetshensyn. Uansett hvor mye Vonnegut selv mislikte betegnelsen, er han uansett ved sjangerens definisjon en science-fiction-forfatter. Science-fiction kan defineres som idélitteratur (i motsetning til erfaringlitteratur). I Gud velsigne Dem, Mr Rosewater, lar Vonnegut sin hovedfigur Rosewater tale til en kongress av science-fiction-forfattere for å si at de er de eneste som bryr seg om framtiden, som merker seg hva maskiner gjør med oss, hva krig gjør med oss, hva byene gjør med oss, hva store, enkle ideer gjør med oss, hva katastrofer gjør med oss, og videre. Noen sider senere gjenfortelles en fiktiv novelle av Kilgore Trout hvor det store spørsmålet som bør stilles Gud er, hva er mennesker for? Vonnegut bruker teknikkene til science-fiction for å gjengi sin visjon, og Vonneguts samlede forfatterskap kan bli sett som summen av menneskelig erfaring og ideer til en enkelt enhet.»
Vonnegut har selv innrømmet at science-fiction-forfatteren Kilgore Trout til en viss grad er basert på hans egen tidlig karriere og inspirert av en rekke science-fiction-forfattere, da særlig Theodore Sturgeon, som akkurat som Kilgore Trout, ble berømt for sine fantastiske ideer og samtidige sin middelmådige prosastil. Stanley Schatt har antydet at navnet Kilgore Trout kan ha religiøs betydning, fornavnet antyder død og levret blod, mens etternavnet betyr rett og slett ørret, og fisken (ichthys) var symbolet for tidlige kristne. Science-fiction-forfatteren Kilgore Trout fungerer som en profet, og sammendraget av hans science-fiction-romaner, som Vonnegut sprer utover i sine romaner, fungerer med å komprimere handlingsgangen, men fungerer også på samme vis som Jesu lignelser.

Temaer

Vonnegut var en åpenhjertig kritiker av det samfunn han levde i, og det er reflektert i hans forfatterskap. Flere nøkkeltemaer kommer han tilbake til i sine verker, slik som rikdom, mangle på rikdom, og dens ulike fordeling i samfunnet. I Sirene på Titan, en av hans mest komplekse romaner, er dens hovedperson, Malachi Constant, forvist til en av Saturns måner, Titan, som et resultat av hans enorme rikdom, noe som har gjort ham arrogant og egenrådig. I Gud velsigne Dem, Mr. Rosewater kan det være vanskelig å avgjøre om de rike eller de fattige er i verre omstendigheter da begges liv er bestemt av deres rikdom eller fattigdom. I Hokus pokus er hovedperson gitt navnet Eugene Debs Hartke, en hyllest til den kjente sosialisten Eugene V. Debs. Thomas F. Marvin uttrykte i Kurt Vonnegut: A Critical Companion at «Vonnegut pekte på at kapitalismen vil (...) erodere det demokratiske fundamentet i USA». Marvin mener at Vonneguts verker demonstrerer hva som vil skje når et «arvelig aristokrati» utvikler seg, når rikdom er arvet langs familielinjer; når muligheten for fattige amerikanere til å overvinne deres situasjoner er meget forminsket eller fullstendig umulig. Vonnegut beklager også sosialdarwinisme og et samfunn preget av «survival of the fittest». Han peker på at sosialdarwinisme fører til et samfunn som dømmer det fattige for deres egen ulykke, og nekter å hjelpe dem ut av deres fattigdom ettersom «de fortjener deres skjebne». Vonnegut konfronterer også ideen om fri vilje i en rekke av sine tekster. I Slakterhus-5 og Tidsskjelv har hovedpersonene ikke noe valg i hva de gjør; i Breakfast of Champions er hovedpersonene tydelig fratatt deres fri valg og faktisk mottar den som en gave; og Cat's Cradle ser religionen bokononismen fri vilje som kjettersk.
De fleste av Vonneguts litterære figurer er fremmedgjorte fra deres faktiske familier og søker å bygge erstatninger eller utvide familier. Eksempelvis kaller ingeniørene i Pianomaskinen deres managers ektefelle for «mor». I Slapstick ble hovedfiguren adskilt fra sin søster som han levde i et genialt symbioseforhold til. Han stilte til valg som president under slagordet «Aldri mer alene», og som USAs siste president vedtok han en lov som gjorde alle amerikanere til medlemmer av store, utvidede familier. Ved hjelp av en komputer får alle amerikanere et nytt mellomnavn fra et substantiv, navnet på en blomst, frukt eller grønnsak, knyttet sammen med et tilfeldig nummer fra 1 til 20. Med dette systemet blir alle medlem av en større familie på tvers av tidligere etniske, økonomiske og kulturelle skillelinjer.
Underliggende i både Slapstick og Breakfast of Champions er Vonneguts søken etter en livsfilosofi som ville forklare grusomhetene og det urettferdige. Frykt for tapet av en hensikt i livet er gjennomgående i Vonneguts bøker. Den store depresjonen tvang Vonnegut til å være vitne til den samfunnmessige ødeleggelsen da mange mistet arbeidet og tryggheten i livet. Da Vonnegut arbeidet for General Electric var han vitne til at det ble bygget maskiner som erstattet menneskelig arbeid. Han konfronterer dette i referanser til den voksende bruken av automatisering og dets effekt på det menneskelige samfunn. Det er mest påfallende i hans første roman, Pianomaskinen, hvor mange amerikanere er etterlatt formålsløse og ute avstand til finne arbeid da maskiner har erstattet deres arbeidskraft. Tapet av formål er også skildret i Galapagos hvor en blomsterhandler raser mot sin ektemann for å ha skapt en robot som gjør hennes jobb. I Tidsskjelv begår en arkitekt selvmord etter at han er erstattet av et dataprogram.
Selvmord og død er et annet gjennomgående tema; forfatteren vender ofte tilbake til teorien at «mange mennesker er ikke glad i livet». Han benytter dette som en forklaring på hvorfor mennesker i så stor grad har i farlig grad ødelagt sine miljøer, og skapt virkemidler som kjernefysiske våpen som kan utrydde de som selv har skapt disse virkemidlene. I Deadeye Dick omtales nøytronbomben som er designet til å drepe mennesker, men etterlate bygninger og strukturer uberørte. Han benytter dette temaet for å demonstrere hensynsløsheten til de som gjør mektige, dommedagsvåpen tilgjengelig for politikere.
I sitt forfatterskap har Vonnegut har beveget seg fra den avsondret, ironiske observatøren og til den oppflammende deltageren. Hans første romaner, Pianomaskinen og Sirene på Titan, var opptatt av det ytre miljø, teknologiens farer og glorifiseringen av maskinen. Han hadde også en markant opptatthet av skjebne. I Moder natt ble Vonnegut mer opptatt av bevissthetens indre forhold og problemet med schizofreni (psykoser som vrangforestillinger, hallusinasjoner og tankeforstyrrelser), og spørsmålet om hva som kan oppfattes som virkelig og hva som er illusjoner. I Cat's Cradle og Gud velsigne Dem, Mr Rosewater uttrykket Vonneguts mening og følelser om institusjonalisert religion, om det destruktive vesen i det samfunnsmessige system som verdsetter penger høyere enn kjærlighet og menneskeverd, og om ensomheten til de mange som Rosewater ikke kan hjelpe uten å ødelegge seg selv. I Slakterhus-5 begynte Vonnegut ikke bare å snakke høyere med sin egen stemme, men benyttet seg selv og sin egen historie som en parallell og en kommentar til sine fiktive figurer. Han kulminerte Breakfast of Champions ved å kutte over sine bånd til Kilgore Trout, hans naive og idealistiske alter ego.
«Hva er meningen med livet» er det spørsmål Vonnegut ofte kommer tilbake til. Da Kilgore Trout finner spørsmålet «Hva er hensikten med livet?» skrevet på en dovegg, svarer han «Å være øynene og ørene og samvittigheten til universets skaper, din tåpe». Marvin finner Trouts svar merkelig da Vonnegut som ateist vet at det ikke finnes noen skaper å rapportere tilbake til. I en epigraf til Blåskjegg siterer Vonnegut sin sønn Mark og gir svaret til hva han mener er meningen med livet: «Vi er her for å hjelpe hverandre å komme gjennom denne tingen, hva nå enn det er.»