Johan Cornelius Krieger (sjøoffiser)

Utdannelse

Han var sønn av viseadmiral Johan Cornelius Krieger og valgte tidlig sjøen. Allerede syv år gammel gjorde han sitt første tokt som frivillg. Han ble kadett i 1767, ble samme år med fregatten «Havfruen» til Middelhavet. Han deltok i admiral Frederik Christian Kaas' uheldige tokt til Algier 1770 om bord i linjeskipet «Sophie Magdalene» kommandert av hans far.

I fransk tjeneste

Det påfølgende år ble han utnevnt til sekondløytnant, men forble i Middelhavet inntil 1772. Etter noen tokt i eskadrer og et til Island avanserte Krieger i 1776 til premierløytnant og  to år senere ble han sendt sammen med syv andre offiserer til Frankrike for å gjøre tjeneste i flåten og forble der inntil 1781. I de mange blodige og høyst lærerike sjøslag, som ble utkjempet i disse årene i de vestindiske farvann mellom admiralene d'Estaing, grev de Guichen og de Grasse på fransk side mot Graves, Hood og Rodney på engelsk side, tok Krieger aktivt del. Han utmerket seg ved flere anledninger, ble såret, dekorert med Ordre pour le mérite militaire, fikk tilbud om en årlig pensjon av den franske regjering (som han dog avslo) og ble tilslutt sendt hjem med en meget rosende attest fra sin sjef, markis Joseph Bernard de Chabert. Kort forut for sin hjemreise ble han forfremmet til kapteinløytnant. I 1781-1783 førte Krieger skip for det det vestindiske handelsselskap. På slutten av denne perioden ble han utnevnt til generaladjudant hos kongen.

Fredsperioden

I de spente forholdene til Sverige i 1784, 1788 og 1789 var han utkommandert til i tjeneste de eskadrene som operererte sammen med russiske eskadrer. I lang tid var han ansatt i tjeneste som konsulent hos den russiske admiralen. 1789 ble han kaptein. i Årene 1791-98 gjorde Krieger tjeneste som tøyforvalter på Nyholm, men hadde ved siden av atskillige utekommandoer. På høsten 1798 var han sjef for fregatten «Najaden» i Middelhavet under Steen Andersen Billes overkommando for å beskytte de danske handelsskipene,  dels mot røverstatene, dels mot engelske kontroller. Fra dette vervet som var like så anstrengende som utfordrende, viste han fremragende dyktighet. I 1800, da forholdet til England hadde nådd en betenkelig spent karakter, ble han utkalt til Middelhavet, til tjeneste på skip som var stasjonert der og som Krieger overtok kommandoen over. I slutten av april 1801 kom han i god behold med sin styrke til Norge. I 1801-03 oppholdt han seg i Norge som medlem av en forsvarskommisjon og hadde deretter, inntil 1807, noen kortvarige kommandoer i våre egne farvann. Han ble kommandørkaptein i 1800. I 1802 forlot Krieger Konstruksjonskommisjonen, hvor  han på grunn av sine utekommandoer vanskelig kunne delta, men han ble i 1804 medlem av Regjeringskommisjonen og igjen i 1807–14 medlem av Konstruktsjonskommisjonen.

Under Englandskrigene

Under Englands  overfall på København 1807 skyndte man seg til å gi Krieger kommando over det mobile sjøforsvar; ved hans utrettelige aktivitet og mot lykkedes det også å forpurre den engelske flåtes angrep fra sjøsiden. Han kunne  naturligvis ikke  hindre fiendens bombardement av hovedstaden fra landbatteriene. 1808 fikk han overkommandoen over kanonbåtforsvaret i Øresund og langs Sjællands østkyst. Samme år ble han forfremmet til kommandør. Hans underlagte styrke, som i sommerens løp var vokst til 33 kanonfartøyer benyttet han med fremragende dyktighet; i juni erobret han en engelsk orlogsbrigg samt noen svenske koffardiskip, i oktober samme år fordrev han med sine båter det blokkerende engelske linjeskipet «Africa» som  på et hengende hår nesten var biltt erobret. I 1810 ble hans kommandoområde utvidet til farvannet mellom Nakkehoved og Møn, og 1812 fikk han dessuten kommando over kanonbåtene i Storebælt.
Krieger, som i 1812 avanserte til kontreadmiral, var under hele krigen til 1813 med på å lede dette kanonbåtsforsvaret og kom på slutten i et personlig forhold til Frederik VI som satte pris på ham så mye at han også i krigens siste del betrodde ham å innlede forhandlinger om våpenstillstand med den engelske øverstkommanderende, admiral Hope (George Johnstone Hope eller William Johnstone Hope). Dette forsøk mislykkes for ham, og senere ble han med kongen til Fyn som øverstkommanderende over sjøforsvaret, mens fredsforhandlingene ble ført i Kiel.

Efter krigen

I mai 1814 overtok Krieger det ansvarsfulle embetet som Holmens overmateriellforvalter (sjef), etter at admiral Kjerulff var gått av. Det viste seg snart at hans administrative  evner var like så utmerket som hans kriger- og sjømannsevner. Med utrettelig iver arbeidet han etter hvert den nye flåten frem, avskaffet mange misbruk, forbedret de meniges forhold og ble av disse særdeles avholdt. Med sin faste karakter, sin takt og tjenstiver lykkedes det ham virkelig å fremkalle en ny og bedre ånd på orlogsverftene, slik at både over- og underordnede ga seg i kast med oppgaven å gjenreise den falne marinen. I  1821 mistet han sin sønn, Hilmar Krieger, i Vestindia; dette ga hans helbred en knekk som aldri rettet seg opp. Han døde 9. juli 1824.
Krieger var i 1808 blitt kammerherre, i 1809 kommandør av Dannebrogordenen, i 1812 Dannebrogsmand og fikk Storkorset i 1815.