Månefesten

Månefesten eller som den vanligvis kalles på kinesisk, midthøstfesten (tradisjonell kinesisk: 中秋節; forenklet kinesisk: 中秋节;: pinyin: Zhōngqiūjié,  Wade-Giles: Chung ch'iu chieh; kantonesisk: Jūng chāu jit; jyutping: Zung¹ cau¹ zit³; POJ: Tiong-chhiu-chiat; vietnamesisk: Tết Trung Thu), regnes ofte som Kinas nest viktigste tradisjonelle høytid nest etter kinesisk nyttår som feires med sin egen vårfestivitas. Månefesten faller etter den kinesiske kalender på den 15. dagen i den åttende måned (vanligvis i slutten av september), en dag da fullmånen sies å være på sitt rundeste og klareste. Festivalen er en høstfest som markerte slutten av innhøstningstiden og begynnelsen av det mørke halvåret, men den er også en familiehøytid der fullmånen symboliserer familiens enhet og samhold.

Historie

Offer til månen forekom svært tidlig i Kina, og overgangen til det mørke halvåret ble også koblet sammen med læren om de to grunnelementene yin og yang. En festival med bestemt dato vokste frem under Tangdynastiet, og fra Songdynastiet og fremover kom den til å bli knyttet til et spesielt bakverk, månekaken. 
Innhøstningsfester under høstlig fullmåne lar seg spore tilbake til Shangdynastiets tid, ennskjønt tradisjonene gjennomgikk endringer over tid grunnet endringer innen teknologi, vitenskap, økconomi, kultur og religion. Morris Berkowitz, som studerte hakkafolket i 1960-årene, antar at høstfeiringene opprinnelig begynte med tilbedelse av fjellenes guddommer etter at innhøstningen var foretatt. Disse feiringene grep ikke for alvor om seg før under første del av Tangdynastiets tid (618–907 e.Kr).> Uttrykket midthøst[festen] (中秋) finner man første gang nedtegnet i Zhouritene.
Kinesisk folklore introduserer månekaken slik: En handelsmann fra Turfan gav kaker til keiser Taizong av Tang i anledning hans seier mot xiongnuene på den femtende dag av den åttende måned. Taizong tok imot de runde kakene, pekte smilende mot månen, og sa, «Jeg vil gjerne invitere padda til å nyte hú (胡)-kaken». Så fortærte han kakene sammen med sine ministre, og fra den dag spredte skikken å spise slike húkaker over hele Kina. (Hu siktet til nordlige barbarer, i dette tilfellet xiongnuene). Etter hvert ble kakene kalt månekaker. Selv om legenden presenterer en start på skikken å gi hverandre månekaker, ble skikken ikke alminnelig utbredt før under første del av Songdynastiets tid (906–1279 e.Kr).
Festen feires i dag på lignende sett som under Ming- og Qing-dynastiene.

Feiring

Ofrene til månen er fort lenge siden nesten bortfalt som innslag i festen, men månekaker spises i tilslutning til en familiemiddag. Det er også vanlig at man med venner begir seg til et høytliggende sted for å beundre fullmånen. Store lokale variasjoner i feiringene gjelder ellers ikke bare i Kina, men også de andre delar av Øst- og Sørøstasia der festen feires.

Myter og fortellinger

Den vanligste myten knyttet til månefesten er den om Chang'e som etter å ha drukket et livseliksir som hennes mann, mesterskytteren Hou Yi, fått tak i. Hun svevde så opp til månen for der å leve som månegudinne. Beretningen finnes i flere versjoner.
I en annen fortelling handler det også om Cháng'é bēnyuè kinesisk: 嫦娥奔月 og helten Hou Yi. Det fantes den gang ti soler, som en gang rottet seg sammen og lot tørke ramme verden slik at avlingene slo feil. Hou Yi besteg toppen av  Kunlunfjellet, skjøt ned ni av solene og befalte den tiende om å stige opp og synke ned regelmessig hvert døgn.
På månen sies det også å stå en viss Wu Gang. Som straff for sine synder hugger han uten opphold på et selvlegende kassiatre. 
En månehare som hjelper Chang'e med å brygge udødelighetselikir kan man med litt flaks også få øye på når man betrakter månen nøye.