Folkekirke

Begrepet

Uttrykket folkekirke er kjent i skandinaviske språk, og har sitt historiske opphav fra 1800-tallet fra protestantisk tysk mark (Volkskirche), og har der historisk noe forskjellig og ikke alltid så entydig innholdsbestemmelse.
I visse sammenhenger i de historisk statskirkelige nordiske land kan folkekirkelig mer allment betegne en streben etter en samfunnstilvendt kirke med «lave terskler» og «stor takhøyde», «åpen og inkluderende», som er åpen og tilgjengelig for alle. Folkekirkeligheten i denne mening kan deles ihn i en tradisjonell form og en progressiv form. Den tradisjonelle legger vekt på kirkens rolle og muligheter som tradidjonsbærer i samband med for eksempel dåp, konfirmasjon, bryllup, begravelse eller årets høytider, det vil si i de sammenhenger der allmenheten tradisjonelt mest etterspør kirkens medvirkning. Den progressive folkekirkeligheten etterstreber en modernisering av kirken oh kjennetegnes av en påtagelig åpenhet for nye influenser fra utviklingen i samfunnet eller fra andre religiøse tradisjoner enn luthersk kristendom.
I Norge, der uttrykket benyttes i Grunnloven, er det ingen presis «autorisert» definisjon. Men forståelser innebærer i det minste en kirke som vil favne hele folket i en i utgangspunktet nasjonalstat.  
Hva begrepet folkekirke betyr er ikke nærmere definert i boen norsk lov. Så et hvilket som helst kirkesamfunn står fritt til omtale seg som en folkekirke. Det er også foreslått at folkekirke innebærer at kirken er til for folket, noe som kan forstås som å være i motsetning til å være til for et bestemt teologisk syn.
Et annet begrep som i noen forstand turde ha lik betydning, er nasjonalkirke. Nasjonalkirkelige tendenser finnes ikke bare på anglikansk, protestantisk og ortodoks hold, men historisk også - da som avspaltninger eller nesten-avspaltninger, i katolsk kirkehistorie og tildels i moderne tid. 
Etter vanlig katolsk forståelse er imidlertid basjonalkirker bare grener av den ene og universelle katolske kirke slik den nedfeller seg i de forskjellige nasjoner. Disse kirker er likevel understilt pavedømmets universelle jurisdiksjonsprimat. Man kan også støte på uttrykke, ofte lite treffende benyttet, om slike kirker som selv mener seg å oppebære den katolske tro innen et område, men som helt eller stort sett unndrar seg pavelig jurisdiksjon (for eksempel nasjonale deler av gammelkatolikkene, Igreja Católica Apostólica Brasileira eller Iglesia Filipina Independiente).

Danmark

Folkekirken er navnet på statskirken i Danmark. Kirken har siden reformasjonen i Danmark-Norge vært evangelisk-luthersk og var frem til 1814 organisatorisk sammenvevd med kirken i Norge. I Danmark er Folkekirken administrativt underlagt Kirkedepartementet og sammenvevd med statsadministrasjonen på mange områder.

Norge

Begrepet folkekirke brukes om Den norske kirke i kirkeloven av 1996, som i § 1 sier at lovens formål «er å legge til rette for et aktivt engasjement og en stadig fornyelse i den evangelisk-lutherske folkekirke i Norge.» Kirkemøtet har definert Den norske kirke som «en bekjennende, misjonerende, tjenende og åpen folkekirke.»
I Den norske kirke er dåpen kriteriet for medlemskap. Kirken er landsdekkende og i tillegg til det som faller inn under alle trossamfunn, ivaretar den offentlige oppgaver i henhold til lover og avtaler, f.eks. når det gjelder gravplassforvaltningen. Dette betyr ikke at det er sammenfall mellom kirke og folk, til tross for nær forbindelse både historisk og aktuelt. Kirkemøtet i Den norske kirke har understreket at begrepet folkekirke ikke skal brukes ekskluderende eller diskriminerende. 
Norges konge må være medlem av kirken.

Sverige

Svenska kyrkans selvforståelse betegnes ofte som «folkkyrklig». Folkekirketanken hadde man fra 1880-tallets Tyskland, og den fikk i Sverige et særlig gjennomslag hos socialdemokraterna. Det var biskopen Einar Billing som først formulerte tanken i Sverige, men den ble senere et alternativ til statskirketanken i sosialdemokraten Arthur Engbergs regi. Også kirkefolk som Billing og andre folkekirketalsmenn som Manfred Björkquist innen Ungkyrkorörelsen, var mot et elitistisk styrea av kirken, og anså at bare Gud skulle være overordnet i folkets kirke. Folkekirketanken ble senere det verdigrunnlag som Svenska kyrkan tok seg an. Fra 1950-tallet ble det vektlagt hvordan folket via de politiske riksdagspartiene burde engasjere seg i, og ta ansvar for, kirken. Drivende for denne linje var teologen lic.]] Karl-Manfred Olsson. Hans linje fikk meget sterkt gennomslag, først gjennom sosialdemokratenes oppslutning om den, og deretter gjennom øvrige partier. Disse tok nå sete i kyrkofullmäktige og kyrkoråd. Alternativet ble högkyrkligheten. 
Ved begynnelsen av 1900-tallet var den lutherske så kalte lundensiska högkyrkligheten sterk, dens frrmste talsmann var biskop Gottfrid Billing i Lund. På 1930-tallet vokste en ny høykirkelighet frem, en som skulle kritisere den partipolitisk influerte folkekirkeligheten. Alternativ til riksdagspartienes engagement i kirkepolitikken ble de upolitiska nomineringsgruppene i kyrkomötet, blant dem Partipolitiskt obundna i Svenska kyrkan, forkortet POSK, samt Öppen kyrka, Frimodig kyrka, Gabriel med flere. En lang rekke andre slike valgkorporasjoner oppstod på bispedømmenivå. Mange av dem er ikke kritiske til folekirkelighetens teologi, men avviser dens partipolitiske metoder.
I Sverige reguleres Svenska kyrkan i Lag om Svenska kyrkan (Kyrkolagen). Selv om kirken ikke er en del av statsforvaltningen er den således likevel styrt av staten i visse stykker, ved det at Kirkeloven reguleear Svenska kyrkans grundleggende funksjon og organisasjon. I denne lov angis blant annet at Svenska kyrkan skal være en demokratiskt styrt folkekirke. Svenska kyrkan inhtar således en mellomstilling, ikke statskike men ikke heller fullt ut en fra staten frittstående kirke.