Lars Gule

Utdanning og forskning

Lars Gule gikk på ungdomsskole og gymnas i Larvik og startet å studere historie, filosofi og samfunnskunnskap ved Universitetet i Bergen våren 1978. Han ble mag. art. i filosofi i 1987, med historie mellomfag og samfunnskunnskap grunnfag som støttefag. I 1987 administrerte han ved fagområdet Midtøstens språk og kultur og ved Senter for vitskapsteori, begge ved Universitetet i Bergen. I 1989 ble han knyttet til Chr. Michelsens Institutts (CMIs) menneskerettighetsprogram som doktorgradsstipendiat og en kort periode som administrator. Han arbeidet senere Universitetet i Bergen (Senter for utviklingsstudier) som programkoordinator for forskningsprogrammet Nature, Society and Water (1998–2000).
Gule tok doktorgraden i filosofi (doctor artium) ved UiB i 2003 da han forsvarte avhandlingen Social Development and Political Progress in Two Traditions om utviklingsoppfatninger i vestlige og arabisk/islamske kulturer. Han har hatt flere forskningsopphold i Midtøsten (Egypt 1985, Syria i 1989, Syria/Egypt i 1991–92, Syria/Libanon/Egypt 2010) og enkelte kortere opphold.

Generalsekretær i Human-Etisk Forbund

I 2000 ble Gule tilsatt som generalsekretær i Human-Etisk Forbund for en åremålsperiode på seks år og tiltrådte 1. juli samme år. Han virket i denne stillingen til 9. desember 2005. Etter uoverensstemmelse med forbundets hovedstyre valgte han å gå av som generalsekretær om lag seks uker før tiden. Gule skulle uansett over i ny stilling 1. februar 2006.
Gule var ved sin avgang den generalsekretæren som hadde sittet nest lengst i Human-Etisk Forbunds historie, 5 ½ år. Gule vektla livssynslikestilling og menneskerettigheter i sin periode, og bidro hyppig i mediene og den offentlige debatt. Hans kritikk av fundamentalistisk islam var kontroversiell. Han har forsvart muslimers religionsfrihet og rett til å være muslimer i Norge. Kontroversielt var også hans utspill om trossamfunns rett til å diskriminere, blant annet kvinner og homofile, fordi de som føler seg diskriminert jo kan melde seg ut. Etter Gules mening kan derfor ikke staten gripe inn i trossamfunnenes indre anliggender. Han kritiserte også politiets diskriminering av narkomane ved å male over «segregasjonsstreken» ved Plata i 2003. 
I Paul Knutsens verk om Human-Etisk Forbunds historie beskrives Gule som en tydelig ideologisk leder av organisasjonen med engasjement for menneskerettighetene.

HiO/HiOA/OsloMet

Fra februar 2006 var han studieleder ved SEFIA, Senter for flerkulturelt og internasjonalt arbeid, HiO, og i august 2007 gikk han over i en stilling som førsteamanuensis (etter nedleggelsen av SEFIA) knyttet til fagområdene flerkulturell forståelse og utviklingsstudier ved Avdeling for lærerutdanning og internasjonale studier, HiO. Fra januar 2009 var Gule også knyttet til HiOs (fra 1. august 2011 HiOAs) Senter for profesjonsstudier (SPS) i 1/2 stilling som postdoktor. Fra januar 2010 var han postdoktor i full stilling ved SPS fram til august 2013. Etter dette hadde han et engasjement som forsker (førsteamanuensis) ved HiOA (fram til 31. oktober 2014). Fra 1. november 2014 ble Gule fast ansatt ved HiOA i en delt stilling, så full stilling ved  Institutt for internasjonale studier og tolkeutdanning. Ved HiOA, nå OsloMet, har han etter 2012 særlig forsket på og undervist om ekstremisme.

Reise til Libanon og fengselsdom

I januar 1977 startet Gule en reise fra Norge som var ment å ta ham gjennom store deler av Midtøsten. I første omgang var målet Libanon, hvor de fleste trodde situasjonen var i ferd med å normalisere seg etter halvannet år med borgerkrig. Gule hadde sympati for palestinernes sak og engasjerte seg i organisasjonen Den demokratiske fronten for frigjøring av Palestina (DFLP), en palestinsk gruppe som også har brukt terror som virkemiddel. Han har i ettertid avvist intensjonen om å delta i terrorisme og beskriver sitt engasjement som «antiimperialistisk».
Etter en viss våpenopplæring og instruksjon i hvordan man setter sammen tidsinnstilte bomber, skal DFLP ha bedt Gule om å gjennomføre en aksjon i Israel, tenkt gjennomført i begynnelsen av juni 1977, som markering av tiårsdagen for seksdagerskrigen og at palestinerne fortsatt var uten en egen stat. 
Gule har forklart at DFLP foreslo tre ulike mål for ham: Bombeangrepet skulle enten skje i en fotgjengerundergang i Tel Aviv, i President Hotell i Jerusalem eller utenfor et leilighetskompleks med gassbeholdere på utsiden i et «borgerlig nabolag». Han avviste disse målene da han var skeptisk til det som kunne anses som en ren terrorhandling. «Mistenkte hadde gjort det kjent for sine oppdragsgivere at han ikke ønsket å ta menneskeliv. Hensikten med eksplosjonen var å markere 10-årsdagen for krigen i 1967, styrke palestinernes kampvilje og moral,» sa han senere til norsk politi. Han fikk imidlertid ikke til noen diskusjon med DFLP om en mer symbolsk aksjon. 
Gule måtte selv velge målet for operasjonen ved en eventuell ankomst til Israel. Fordi det ikke var mulig å reise direkte fra Libanon til Israel, skulle Gule reise hjem til Norge hvor han også skulle anskaffe et nytt pass, før han reiste videre til Israel etter noen uker. Han fikk en flybillett til Europa og 1 300 US dollar fra DFLP, til dekning av øvrige reiseutgifter.
Da Gule den 6. mai skulle forlate Libanon med kurs for Norge, fant en kontrollør på flyplassen i Beirut ca. 750 gram sprengstoff skjult i permene på bøker Gule hadde i sin ryggsekk. Han ble overlevert til den libanesiske etterretningstjenesten og etter avhør hvor også tortur ble benyttet, tilsto han sitt samarbeid med DFLP. Gule har forklart at torturen blant annet omfattet slag under fotsålene og trusler om likvidering. Gjennom avhørene framkom det at Gules ryggsekk også inneholdt fenghetter og fire brev. Tanken var at brevene skulle sendes til israelske aviser etter bombeaksjonen for å forklare bakgrunnen for operasjonen. 
Gule ble dømt til et halvt års fengsel i Libanon og en bot for «ulovlig besittelse av våpen» (sprengstoff). Han ble frifunnet for forsøk på å gjennomføre terrorhandlinger ved hjelp av sprengstoffet.
Saken vakte stor oppmerksomhet i norske medier sommeren 1977. Da Gule ble løslatt fra libanesisk fengsel og kom tilbake til Norge i november 1977 ble han avhørt av norsk politi. Påtalemyndighetene reagerte med en påtaleunnlatelse, selv om han også overfor norsk politi gjentok sin forklaring om å ha påbegynt planlegging av en bombeaksjon i Israel.

Politisk aktivitet

Som gymnasiast i Larvik deltok Gule i offentlig debatt. Under den generelle radikalisering på 1970-tallet inntok Gule radikale standpunkter i frihetlig sosialistisk og marxistisk retning. Han var en periode aktiv i SVU (som senere ble SU) og i SV.
Gule argumenterer for en ikkevoldelig revolusjonær posisjon, blant annet som medlem av Folkereisning mot krig, på 1970-tallet. På bakgrunn av et radikalt antiimperialistisk syn, ble Gule involvert i den palestinsk-israelske konflikten i 1977 og sa seg villig til å delta i en voldelig aksjon mot Israel. Gule var overbevist om at de imperialistiske og reaksjonære kreftene i verden ikke kunne omstyrtes uten bruk av vold. Det USA-støttede kuppet mot Salvador Allendes regjering i Chile (1973), var sterkt medvirkende til dette synet.
Etter at Gule begynte ved Universitetet i Bergen (UiB) distanserte seg fra marxismen som ideologi og fra «venstresidas voldsromantikk» (blant annet i en selvkritisk artikkel i Dagbladet i 1979). I 1983 kritiserte han i Ariadne den marxistiske teorien om klassekampens avgjørende betydning for den kommunistiske revolusjonen. 
Han ble medlem av AUF-stud. og var en kort periode leder av organisasjonen ved UiB (1984), men har siden ikke vært aktiv i AUF (eller Arbeiderpartiet). Han har siden vært partipolitisk uavhengig, men hans samfunnssyn og posisjoner i den offentlige debatt plasserer ham på «venstresiden».
Interessen for Midtøsten etter oppholdet i Libanon i 1977, har Gule fulgt gjennom sine studier. Hans magistergrad i filosofi (1986), Adlyd Gud og de med autoritet blant dere, var en studie av klassisk islamsk og moderne arabisk politisk tenkning. Temaet islam og menneskerettigheter har Gule forfulgt siden, blant annet i doktorgradsavhandlingen.
Gule er i offentlig debatt kritisk til totalitære ideologier og religioner. Han støttet Bernt Hagtvets kritikk av AKP i 2003. Han deltar som kommentator og debattant i radio og fjernsyn i tilknytning til blant annet spørsmål om Midtøsten, islam, religion og kulturkonflikter. 
Gjennom sin periode som generalsekretær i Human-Etisk Forbund drev Gule religionskritikk. Han kritiserte kristendommen og har satt et særlig kritisk søkelys på islam. Gule avviser og kritiserer det han oppfatter som unyanserte, feilaktige og/eller overdrevne framstillinger av en trussel fra islam.
Gule er en sterk kritiker av staten Israel, som han har karakterisert som en rasistisk stat. Han avviser at kritikk av Israel er en form for antisemittisme.
Siden 2007 har Gule arbeidet med straffesaken mot en bangladeshisk mann som er tidligere kollega av Gule. Mannen skal ha utsatt sin bangladeshiske kone for vold, blant annet ved å henge henne opp ned etter føttene, ved en anledning i fire timer. I boken Den fjerde opphengingen. Beretningen om et varslet justismord og en profesjonsstudie av aktøransvar fra 2010 gjennomgår Gule etterforskningen, de sakkyndige uttalelsene og dommene, samt pressens rolle, i saken.
I 2009 tok Gule og Nina Hjerpset-Østlie initiativ til et opprop mot regjeringens forslag til blasfemibestemmelse i straffeloven. Forslaget ble trukket.
Etter terrorangrepene i Norge 22. juli 2011 har Gule blitt intervjuet og referert av både norske og internasjonale medier, som kommentator om terror og flerkulturelle spørsmål, og fordi han har diskutert med Anders Behring Breivik i kommentarfeltet på nettstedet Document.no.
Gule fikk i 2011 og 2012 stipendmidler fra Faglitterært fond for å skrive om ekstremisme etter 22. juli-hendelsene (såkalte 22. juli-stipend). I mars 2012 kom boken Ekstremismens kjennetegn. Ansvar og motsvar som beskriver ulike former for ekstremisme og drøfter ytringsfrihet og ytringsansvar.
Gule er styremedlem (fra 2014) i BDS Norge og varamedlem (2018-2020) til styret i Norsk PEN.