Jesuittparagrafen

Jesuittene

Jesuittordenen ble stiftet under reformasjonen i Europa under visjonen om å reformere den katolske kirken innenfra. Ordenen har ikke klostre i vanlig forstand selv om munker som befinner seg på samme sted skal bo sammen. Munkene bærer ikke egen ordensdrakt og er ikke stedbundne i kontrast til for eksempel benediktinerordenen, men blir sendt ut av ordenen på oppdrag. Jesuittordenen spilte en avgjørende rolle under motreformasjonen og i katolsk misjon. Den var i en periode en mektig organisasjon innenfor den katolske kirke. Jesuittene har vektlagt både misjon og etablering av utdannelsesinstitusjoner, og etablerte en rekke av universitetene i Europa. Deres misjonsvirksomhet og til tider elitistiske og offensive stil har gjennom tidene ført til kraftige motreaksjoner og kritikk av den, samt at det har oppstått både mistenkeliggjøring og en rekke myter knyttet til ordenen og deres virksomhet. Også fra katolske kretser som Jansenismen og filosofen Blaise Pascal bidro til angrepene på jesuittene.

Før 1814

Etterhvert som de jesuittiske skolene og universitetene steg i anseelse, ble det også vanlig for velstående norske embetsmannsfamilier å sende sine barn til disse for å få den beste utdannelsen. Dette var både i Roma, men også senere i Belgia, Polen og andre steder. For norske elever var særlig skolen i Braunsberg ved Østersjøen attraktiv. Studentene gikk på jesuittiske skoler, og mange fikk studiene gratis. De måtte delta på katolske messer, Skriftemål og katolsk nattverd. Mange av studentene gikk over til katolisismen, og den mest kjent er Laurentius Nicolai Norvegus. Skolene fikk også godt ry, med gode lærerkrefter og pedagogiske anerkjente metoder og som holdt ungdommene i streng kustus. Undervisningen var praktisk tilrettelagt og resultatfokusert. Skolene ga utdannelse i ulike disiplier, som litteratur, musikk, teatervitenskap og matematikk. Flere av disse begynte med misjonsvirksomhet i Norden, med utgangspunkt i Polen og Belgia. Det ble etterhvert også en del katolikker i Norge som mer og mindre skjulte sin tro, blant annet Laurits Clausen Scabo som var biskop i Stavanger og Christoffer Hjort som var rektor ved Oslo skole. I 1602 fikk katolikkene i Norge i en periode en egen geistlig.
I 1604 ble situasjonen for katolikkene forverret. Det ble da forbudt å ansette noen som hadde gått på jesuittiske skoler i stillinger i skoler og kirker. I praksis ble det da slutt med at studenter fra Norge dro til jesuittiske skoler, og mye av kontakten med katolske land forsvant. I 1623-1624 gjorde jesuittene et nytt misjonsforsøk. Som en følge av det kom det i 1624 forbud mot at katolske prester oppholdt seg i Danmark-Norge, med trussel om dødsstraff.
Men omkring midten av 1600-tallet avviklet den katolske kirken sin misjonsvirksomhet, og de fleste aktive forsøk på å re-katolisere Danmark-Norge opphørte.

Debatt om opphevelse

Ved debattene om opphevelse av jesuittparagrafen, gikk motargumentene langs to linjer: Den ene var at en adgang for jesuitter kunne representere en trussel mot landet, og en grunnlovskonservativ linje om at grunnloven ikke skal endres med mindre det forelå et behov for endring, og at denne bestemmelsen i realiteten var en sovende bestemmelse, da ingen jesuitter hadde blitt stoppet på grensen.
Argumentene for opphevelse gikk hovedsakelig på prinsipper om religions- og åndsfrihet, og at bestemmelsene ikke var et moderne demokrati verdig.
Vektingen av disse ulike argumentasjonene var imidlertid noe ulik ved de tre anledningene, hvor frykten mot jesuittenes angivelige skadelige virkning på landet var størst ved diskusjonen i 1925.

1897

Etter ønske fra norske katolikker ble det i 1892 levert inn en endringsforslag til grunnloven om å oppheve jesuittparagrafen, og de oppfordret Viggo Ullmann fra Venstre om å fremme det. Forslaget kom til behandling i 10. mai 1897, sammen med to andre forslag.
Ullmanns forslag strøk forbudet mot jesuitter og munkeordener, men jesuittforbudet ble føyet til da forslaget ble støttet at Ullmanns partifrender Thomas Georg Münster og Hans Jacob Horst. Et annet forslag ble fremmet av Hans Andersen fra Høyre, hvor jesuitt og munkeordensforbudet var fjernet og full religionsutøvelse var tillat «inden Lovs og Ærbarheds Grændser». Et tredje forslag ble fremmet fra Venstremennene Ole Olsen Five og Johannes Okkenhaug som ville beholde jesuitt- og munkeordensforbudet, og føye til et forbud mot frimurerordner.
Debatten var preget av hva den praktiske betydningen var av disse forbudene. På denne tiden var det bare jesuittforbudet som hadde straffelovgivningen, hvor en jesuitt som ble oppdaget i Norge kunne dømmes til straffarbeid på livstid. Dette ble derfor tolket slik at det faktisk ikke var forbud mot at andre medlemmer av klosterordener oppholdt seg i Norge, men bare et forbud mot å opprette ordener i landet. Videre ble det diskutert om det var behov for endringen etter kravene i Norges grunnlov § 112. Da det ikke hadde vært noen uheldige erfaringer med jesuittforbudet, ble det hevdet at det ikke var noen grunn til å fjerne det. Det ble også i debatten trukket fram at andre land hadde hatt tilsvarende forbud mot jesuitter, men hadde fjernet dem.
Resultatet av debatten ble at forbudet mot «munkeordener» ble fjernet da det allikevel ikke fantes noen sanksjons- og håndhevelsesmulighet, mens jesuittforbudet ble opprettholdt. Forslaget om å fjerne jesuittforbudet fikk imidlertid flertall, 63 for og 43 mot, men ikke det kvalifiserte flertallet på 2/3.

1925

Regjeringen fremmet forslag overfor Stortinget om å fjerne jesuittbestemmelsen i en St.prp datert 23. november 1923, referert i stortingsmøte 29. november. På dette tidspunktet var det en mer positiv holdning til lovendring, men innen forslaget kom til behandling i 1925 hadde stemningen snudd, særlig innen kristne kretser i landet. Både Menighetsfakultet, landets biskoper og Den norske kirkes presteforening uttalte seg mot å oppheve jesuittforbudet. Også blant allmennheten var det debatt, hvor særlig Marta Steinsvik og Luthersk Kirketidende gikk imot opphevelse av forbudet, mens kirkehistorikeren Oluf Kolsrud og komponisten og forfatteren Gerhard Schjelderup ønsket å fjerne jesuittforbudet. Steinsvik reiste landet rundt med foredraget «I moderkirkens favn» og agiterte gjennom en artikkelserie i Aftenposten i 1925 kraftig mot den katolske kirke og opphevelse av jesuittparagrafen.
Debatten i Stortinget viste at dette ønsket å respektere kirkens ønsker i saken. Denne gangen ble jesuittforbudet diskutert alene, i motsetning til i 1897. Det ble denne gangen argumentert med at bestemmelsen nå var en «død paragraf», da de tidligere straffebestemmelsene var fjernet. Men i motsetning til i 1897 ble forslaget denne gangen stemt ned, da 99 stemte imot, og bare 33 stemte for.

1956

Jesuittparagrafen skapte vansker for Norge i internasjonalt samarbeid. Saken kom opp i Stortinget igjen i forbindelse med at Norge skulle ratifisere Den europeiske menneskerettskonvensjon av 4. november 1950. Også FNs menneskerettighetserklæring fra 1948 ble trukket inn. Regjeringen fremmet derfor gjennom St.prp. nr. 202, 1952 et forslaget om grunnlovsendring, som ble referert i stortingsmøte 10. januar 1953. Ole Hallesby og andre professorer ved Menighetsfakultetet ville ikke ha jesuittene inn i landet fordi de ville være moralsk ødeleggende blant annet ved at jesuittenes lære forsvarer løgn og mened. Olav Valen-Sendstad gikk også sterkt i mot å oppheve paragrafen.
Under stortingsdebatten 1. november 1956 uttrykte Høyres odelstingspresident C.J. Hambro dyp bekymring for Norges framtid dersom jesuittene slapp inn i landet: «Jeg ser med den aller største engstelse for vårt folks fremtid på ethvert snikløp mot statskirken». Han gikk også fra Stortingets talerstol til frontalangrep på professor i kirkehistorie Einar Molland som i november 1955 hadde blitt bedt av lederen for Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité, Erling Wikborg, om å forfatte en redegjørelse om jesuittordenen, Hambro betvilte Mollands autoritet i saken.
Hambro markerte seg sammen med Lars Elisæus Vatnaland (Bondepartiet) og Erling Wikborg (Kr.F) som motstandere av opphevelsen av jesuittparagrafen. Hambro hevdet at jesuittene hadde vært en bidragsyter for fascismen og nasjonalsosialismens framvekst i mellomkrigstiden, og i tillegg en inspirasjon for kommunister og marxister. Også Kjell Bondevik uttalte seg mot en opphevelse og advarte mot å slippe denne ordenen inn i landet.
Motstanden var stor i noen kristne miljøer, med teolog Olav Valen-Sendstad som en sentral talsmann, som blant annet skrev publikasjonen Åpent brev til Norges storting 1954 : vil stortinget gi jesuitt-fascicmen sin moralske anerkjennelse? 
Da saken kom til votering i Stortinget, fikk opphevelsen et stort flertall, 111 mot 31 stemmer. Alle 14 representantene fra KrF stemte imot, og innen mindretallet var Hambro sammen med fem av Høyres 27 representanter.