Blekhodenebbhval

Etymologi

Slektsnavnet Ziphius er latin og følger av det greske uttrykket xiphos, som betyr sverd og viserer til artens karakteristiske nebbformede snute. Artsbenevnelsen cavirostris er et sammensatt ord som følger av de to latinske uttrykkene cavus, som betyr hul, hule, eller hulrom, og rostrum, som betyr snute eller nebb. I så måte refererer cavus til den hule formasjonen (melonen) som dette sjøpattedyret har ved basen av snuten.
Det har vært uklart hva det riktige norske navnet på denne arten er, men nå har navnet blekhodenebbhval blitt offisielt anerkjent. Artsdatabanken har tidligere (inntil 2019) ført den opp under navnet småhodehval, men har også anerkjent de tre andre navnene; gåsenebbhval, Cuviers nebbhval og cuviernebbhval. Beskrivelsen gåsenebbhval er imidlertid mest brukt, også i vitenskapelig sammenheng, og er i bruk av Norsk Zoologisk Forening.

Biologi

Blekhodenebbhvalen regnes som en mellomstor hval, der hodet utgjør cirka 10 prosent av lengden og regnes som lite. Det vesle hodet er også opphav til den norske benevnelsen småhodehval. Den gjennomsnittlige lengden ligger rundt 6,4 meter, og i snitt veier den cirka 3 tonn, men de største hunnene kan bli mer enn 7 meter lange og veie mer. Nyfødte kalver måler cirka 2,1 meter, men lite eller ingen ting er kjent om denne artens paringsatferd.
Blekhodenebbhvalen ligner andre nebbhvaler. Den har en robust, strømlinjeformet kroppsbygning, en relativt liten (cirka 40 cm høy) sigdformet ryggfinne, og forholdsvis små sveiver som kan legges flatt inntil sidene. Som hos andre nebbhvaler er den horisontale halefinnen relativt stor. Hodet er lite og ganske butt i formen og har en svakt markert pannekul (melon). Munnen former et karakteristisk «nebb», som har gitt opphav til den norske benevnelsen blekhodenebbhval. Arten er naturlig underbitt, og ytterst på underkjeven har voksne hanner to forstørrende tenner, cirka 8 cm lange, som stikker ut.
I Atlanterhavsregionen varierer som regel kroppsfargen fra sort til mørk skifergrå over det meste av kroppen. I Indiahavet og Stillehavet kan kroppsfargen variere fra gulbrun til mørk brun. Som regel er dyret mørkest over ryggen, men det finnes også eksempler på det motsatte. Eldre hanner har et distinkt hvitt hode. Hunner er gjerne noe blekere i pigmenteringen. Begge kjønn har mørke flekker rundt øynene. Kroppen har dessuten spredte små lyse flekker og bærer ofte preg av slåssing gjennom tannmerker (arr) i huden. Ungdyr er generelt lysere enn voksne individer.
Arten viser få åpenbare tegn på kjønnsdimorfisme, og som hos mange andre nebbhvaler kan kjønnene bare positivt identifiseres gjennom direkte genital observasjon, genetikk, tilstedeværelse eller ikke av forstørrende fortenner ytterst på underkjeven (hanner), og nærhet (hunner) eller ikke (hanner) til en eventuell kalv.

Utbredesle

Blekhodenebbhvalen har størst utbredelse av alle nebbhvalene og er trolig mest tallrik i tempererte og tropiske farvann, herunder sjelden i kystnære strøk. Arten er regnes som pelagisk og er utbredt i alle verdenshavene, inkludert i yttergrensene mot Polhavet og Sørishavet, men det er uklart om (og eventuelt i hvilken grad) den opptrer i polhavene. Det er den eneste nebbhvalen som er opptrer på regulært vis i Middelhavet, men den unngår Adriaterhavet og Svartehavet. Den unngår dessuten grunne havområder og foretrekker hav med store dyp, typisk minst 1 000 m og mer.

Atferd

Selv om blekhodenebbhvalen er den vanligste og mest utbredte av nebbhvalene, vet man allikevel svært lite om artens atferd, fordi den typisk unngår båter (herunder forskere), er sky ved overflaten, gjør lange dykk, og ofte befinner seg i lite tilgjengelige farvann.
Arten lever helst i små flokker på 2–7 dyr, men det er heller ikke uvanlig å se solitære dyr og flokker på opp mot 15 dyr. Den er også observert mens den hopper, men dette hører trolig til sjeldenhetene. Det er til nå ikke funnet bevis for at blekhodenebbhvalen migrerer sesongvis.
Det lille man ellers vet om denne hvalen kommer helst fra hvaler som har strandet. Blekhodenebbhvalen bruker ekkolokalisering for å orientere seg i det stummende mørket som finnes på de havdyp denne arten helst jakter, samt til å lokalisere og fange et bytte. Og trolig er nebbhvalene derfor mer avhengig av sine biosonarer enn tannhvaler flest.
Som andre nebbhvaler bruker blekhodenebbhvalen en spesiell sugeteknikk for å fange byttet. Man har ikke visst så alt for mye om denne artens matvaner, annet enn at den er predatorisk og jakter blekkspruter, fisker og krepsdyr på store dyp. En relativt ny studie, fra det nordlige Stillehavet, bekrefter imidlertid nå, at dietten i all hovedsak består av blekksprut og noe dypvannsfisk og krepsdyr. Datagrunnlaget for studien, som ble samlet fra strandede individer i perioden 1976–2016, viser at hele 98 prosent (87,7 prosent av massen) av dietten besto blekksprut, og likeledes at utvalget med blekkspruter besto av hele 37 ulike arter i tilsammen 16 familier. At blekksprut utgjorde en så stor andel var nytt for forskerne. Fisken fordelte seg på fem familier, mens krepsdyr kun besto av tre arter.

Stranding

Blekhodenebbhvalen er den av nebbhvalene som oftest strander, men årsakene til slike hendelser har vært svært uklare. I senere tid har forskere forsøkt å avdekke om såkalt akustisk forurensning (sonarstøy) kan være en medvirkende eller betydelig årsak til at hvalene strander. I mars 2000 strandet nemlig tolv blekhodenebbhvaler etter en militærøvelse utenfor Bahamasøyene. En tilsvarende hendelse oppsto under en liknende militærøvelse Gran Canaria i september 2002, da sju blekhodenebbhvaler strandet. Det har også vært spekulert i om dykkersyke (gassbobler i blodet) kan ha vært en medvirkende årsak til at nebbhvaler strander, herunder om sonarsignalene kan være en utløsende årsak gjennom å skade det avanserte hørselsorganet disse hvalene har.
Det viser seg at blekhodenebbhval er den hvalarten som oftest strander når såkalt mellomfrekvensaktiv (MFA) sonar er i bruk, men relasjonene er lite forstått. En studie fra 2013 bekrefter at blekhodenebbhvalen er svært sensitiv for MFA-sonar, som gjerne jobber i frekvensområdet 3–4 KHz. En ganske ny (2017) undersøkelse av artens matvaner bekrefter også at blekhodenebbhvalen er den hvalarten som oftest strander i forbindelse med militær aktivitet knyttet til bruk av sonar.

Plasthvalen

Den 28. januar i 2017 ble en 6 m lang blekhodenebbhval avlivet ved Vindenes i Hjeltefjorden, på innsiden av Sotra, da man trodde at den var skadet, fordi den svømte mot land og var så rolig. Det viste seg ved slaktingen at hvalen var svært avmagret og hadde store mengder plast i fordøyelsessystemet, som var tilstoppet. Under obduksjonen av dyret ble det funnet 30 plastposer og plastflak i tarmer og magen på dyret. I ettertid har hvalen fått tilnavnet «plasthvalen». Plasten fra hvalens mage og plastforurensing i havet ble senere tema for en ny utstilling (som står til sommeren 2019) ved Universitetsmuseet i Bergen, og episoden med hvalen vakte stor internasjonal oppsikt og har siden satt kraftig fokus på forsøplingen i havet og langs kysten.

Annet

Denne hvalarten jaktes det normalt ikke på, men japanske hvalfangere tar allikevel (utilsiktet eller ikke) omkring 20 individer hvert år. Arten står på CITES liste II, men listes som livskraftig på IUCNs rødliste.