google/wiki40b huggingface dataset:
Judith Sheindlin

Oppvekst, utdanning og arbeid

Sheindlin ble født Judith Blum i Brooklyn i New York til jødiske foreldre; Murray Blum og Ethel Blum. Sheindlin beskrev sin far, som var tannlege, som «the greatest thing since sliced bread», og hennes mor som «a meat-and-potatoes kind of gal». 
Sheindlin gikk på James Madison High School i Brooklyn før hun begynte på American University i Washington D.C. Hun bestemte seg for å studere juss og begynte på Washington College of Law hvor hun var eneste kvinnelige student i en klasse på 126 elever. Hun fullførte jusstudiene ved New York Law School i 1965. 
Etter å ha fullført jusstudiene arbeidet hun som advokat for et firma. Etter å ha vært ansatt i to år ble hun misfornøyd med arbeidssituasjonen og sa opp for å være hjemme med sine to barn. En kort stund senere søkte hun på en jobb som påtalemyndighet i familieretten. Sheindlin jobbet hovedsakelig med barnemishandling. I 1976 ble Sheindlin utnevnt som dommer av ordfører Mayor Ed Koch som ble imponert over hennes holdning i rettssakene, hovedsakelig hennes nulltoleranse for sladder og tøys. Hun jobbet først i vanlig strafferett, og fire år senere ble hun forfremmet til hoveddommer i familieretten i Manhattan. 
I februar 1993 publiserte Los Angeles Times en artikkel om henne på bakgrunn av hennes talent og hennes ønske om å gjøre rettssalen til et sted for rettferdighet og avgjørelser som ville komme flest mennesker til gode. Etter å ha opptrådt på TV-programmet 60 Minutes fikk hun internasjonal anerkjennelse. Dette førte til publikasjonen av hennes første bok Don't Pee on My Leg and Tell Me It's Raining som ble utgitt i 1996.

Judge Judy

Etter å ha gått av som dommer i 1996 startet hun sin egen TV-serie basert på filmopptak av de ulike sakene som blir presentert i retten. TV-programmet ble en stor suksess og har anslagsvis ti millioner seere per sending bare i USA. Judge Judy går på CBS. Sheindlin fikk en stjerne på Hollywood Walk of Fame i februar 2006, takket være programserien.

Ekteskap og familie

Sheindlin giftet seg med Ronald Levy, også en aktor, i 1964, sammen fikk de to barn. De ble skilt i 1976. 
I 1977 giftet hun seg med nåværende ektemann Jerry Sheindlin. De ble separert i 1990, ifølge Sheindlin på grunn av stresset hun opplevde da faren som hun stod veldig nær døde, men fant tilbake til hverandre i 1991. Sammen har de tre barn samt elleve barnebarn.
Equicez

Historie

Gruppen møttes i 1993. Debutplaten tok lang tid å gjøre ferdig, men etter ti år med innspillinger ga de ut sitt første album, State of Emergency.  Albumet fikk Spellemannprisen i 2003 i klassen hiphop. I 2004 vant de Alarmprisen i klassen hiphop. For samme album fikk de også flere Norwegian Hip-Hop awards. Singelen Barnslig ble en hit og ble spilt på P3 i 16 uker.
Ruseløkka

Avgrensing

Strøket er trekantformet og vanligvis avgrenset av Slottsparken i nord, Oslo Sentrum ved Vika i øst og Skillebekk i vest.
Gatemessig vil dette si: Henrik Ibsens gate sørside i sin helhet i nord. Det ligger også vest for hele Ruseløkkveien (med dennes vestside) som går sørvestover fra Henriks Ibsens gate ved 7. juni plassen. Et kvartal her ligger dog også på østsiden av veien, det trekantformede komplekset sør for Cort Adelers gate. Deretter følger det Munkedamsveien vestover, til denne møter Parkveien og følger så denne. Når den igjen treffer Observatoriegata, følger den denne nordover til den treffer Henrik Ibsens gate igjen ved Solli plass.
Skillene er ganske klare arkitekturmessig og/eller gatemessig, med unntak av mot Skillebekk. Eksempelvis: På tross av at mange (gjerne i eiendomsbransjen) har «slått sammen» Vika og Ruseløkka er skillet klart når man ser på bygningene: Vika-bebyggelsen er mye nyere siden den kom etter en totalsanering (med unntak av Vestbanen) f.o.m 1930-tallet, intensivert på 1950- og 1960-tallet, mens Ruseløkka på sin side er vesentlig eldre (se under). Alle gatene i det nye Vika fikk derfor nye navn, uavhengig om de fortsatte i det samme gateløpet som fra Ruseløkka: F.eks blir Løkkeveien vest for Ruseløkkveien (altså på Ruseløkka) til Dronning Mauds gate vest for Ruseløkkveien (altså i Vika), mens Cort Adelers gates gateløp ikke bytter navn når den krysser denne gaten, siden den allerede hadde bebyggelse fra Ruseløkka på sin sørside som nevnt over.

Historie

Strøket har navn etter den tidligere løkkeeiendommen Ruseløkken som lå ved fotenden av den høyden som nå kalles Abelhaugen i Slottsparken. Denne løkkeeiendommen omfattet også områdene helt ned til dagens Universitetsgata, hvor den grenset til Grünings løkke. Løkkeeiendommen hadde navn etter borgermester Lauritz Ruus (1585–1642) som kjøpte eiendommen omkring 1640.
Nåværende bebyggelse er fra slutten av 1800-tallet, etter at tidligere slumbebyggelse i Ruseløkkbakken og de såkalte Røverstatene ved dagens Victoria terrasse ble sanert, samt ved utparsellering av løkkeeiendommene sør for den daværende Drammenveien. Bebyggelsen i området var ganske variert, med hensyn til standard, men utviklet seg snart til å bli et arbeiderstrøk, særlig ned mot den daværende jernbanelinjen bort til Vestbanestasjonen. I dag er dette preget helt borte.
Kongsberg kommunale kvindelige fagskole

Kongsberg kommunale kvindelige fagskole ble startet etter idé av Kongsberg kvinneråd i 1918. Formålet med skolen var å gi undervisning i «kvindelig haandarbeide» bygget på folkeskolens grunnlag.
Som avisen Fremtiden skrev i en artikkel om skolen i 1925: «Til den unge pikes utdannelse og til den dyktige, økonomiske husmors utdannelse hører ogsaa kyndighet i søm. Så meget tøi kan stelles paa, ja bli som nytt igjen. Saa mangt et vakkert klesplagg vi skaffer oss til en rimelig pris, naar vi har lært aa lave mønster, klippe og sy. Det er stor kunst aa kle sig vakkert; men størst er kunsten om vi kan oppnaa aa kle oss vakkert, praktisk og billig. Det er den fineste husflid».
Kursavgiften var i 1925 kr. 24,00 for 8 måneder eller ca 7 øre timen. Kr. 12,00 måtte betales forskuddsvis for 4 måneder. Skolen ble fra 1935 underlagt Kongsberg skolestyre og skiftet samtidig navn til Kongsberg kommunale fagskole i lin- og kjolesøm. Det ble navnebytte igjen i 1946/47 til Kongsberg kvinnelige industriskole. Skolen ble i 1967/68 integrert i Kongsberg yrkesskole, som hadde tilhold i lokaler på Tinius Olsens skole.
Latour-de-Carol

Latour-de-Carol (katalansk: La Tor de Querol) er en fransk kommune som befinner seg i Cerdagne. Departementet er Pyrénées-Orientales. Kommunen tilhørte regionen Languedoc-Roussillon, deretter fra 2016 den nye regionen Occitanie.
Kapellkrans

Kapellkrans er en radialt fra et korparti utstrålende bue av mindre utbygg (kapell eller absidioler). De finnes ofte i tilslutning til en koromgang bak selve koret, som freamfor alt forekommer innen gotikken.
Bruken av kapellkranser oppstod i de kirker som lå langs pilgrimsveiene fra Frankrike over Pyrenéene til Santiago de Compostela, særskilt klosterkirkene i Cluny og i særdeleshet den tredje, som imidlertid ble ødelagt i 1810. I disse kapellkransar kunne pilgrimmer ære forskjellige helgener i forskjellige absider. Selv om de fremst kom til av funktsjnelle grunner, som å kunne muliggjøre presters samtidige messefeiringer ved hvert sitt alter, tilbød de også romslige aspekter som i stor grad stimulerte arkitektene, og som blant annet kunne leke med skallforskytninger og lysspillet i de forskjellige krøkte formene.
Denne koromgang med kapellkrans ble typisk for den ibero-burgundiske arkitektur og er ett av de mer betydelige bidrag fra denne tid. Systemet forekommer heller sparsommelig i Italia og Tyskland, men tok seg fra Sør-Frankrike til Normandie og videre til England. Det var særskilt i Cluny som denne arkitektur kulminerte og i klosterkirken framtrer systemet i kanskje sin mektigste form.
Noen av de mest betydelige kirkebygningene er klosterkirken i Paray-le-Monial og pilegrimskirkene Sainte-Madeleine i Vézelay og Saint-Lazare i Autun. En annen betydelig romansk kirkebygning er Saint-Sernin i Toulouse. Kölnerdomen er et eksempel på der en kapellkrans helt omgir koret.
Bronco Busters

Bronco Busters er en Oslo-basert punkpop/rock-trio etablert i Stavanger på slutten av 90-tallet. Bandet har sitt utspring i bandet Fille Fatale som de tre opprinnelige medlemmene var med å starte midt på 90-tallet. Bronco Busters var et av vinnerbandene under Zoom 1999 og ble sendt på den påfølgende Zoom-turneen i Norge, England og Skottland våren 2000. Bandet ga ut sitt første album Fuzz Parade i 2001 og har gitt ut totalt to album og tre EP-er.
Terminal de Autobuses de Pasajeros de Oriente

Terminal de Autobuses de Pasajeros de Oriente (TAPO) er den østlige av de fire hovedbussterminalene i Mexico by. Den betjener rutene til og fra den sørøstlige delen av landet og Mexicogolfen. Selskapene som bruker terminalen, er ADO, OCC, AU, Estrella Roja og ATAH.
TAPO ligger øst i Mexico by, ved San Lázaro metrostasjon, på hjørnet av Eje 3 Oriente (Eduardo Molina) og Calzada Ignacio Zaragoza i Colonia 10 de Mayo i Venustiano Carranza. Terminalen åpna 21. november 1978. Den har et totalt areal på rundt 70 000 m², og har blant annet ni ventesaler. Den har 71 perronger for avganger og 102 for ankomster. Hovedbygninga har en karakteristisk kuppelform.
Type 89 MICV

Type 89 MICV er en japansk amfibisk stormpanservogn. Den er utstyrt med en 35 mm maskinkanon. Type 89 MICV ble tatt i bruk fra 1989 og det japanske forsvaret har totalt 70 operative. Stormpanservognen er designet og produsert av firmaene Komatsu Limited og Mitsubishi Heavy Industries.
I tillegg til hovedbevæpning har vognen et 7,62 mm maskingevær og en Type 79 Jyu-MAT anti-stridsvognsmissil. Vognen har en besetning på tre mann og kan ta seks infanterister.
Exocentroides

Utseende

Middelsstore, avlange, mørkt brunlige trebukker. Antennene er noe lengre enn kroppen. Pronotum er tønneformet, med en eller flere små tenner på sidekanten. Dekkvingene er noe tilsmalnende bakover. Beina er nokså kraftige, lårene klubbeformede, leggene derimot ganske tynne.

Levevis

Larvene inne i små greiner og kvister.

Utbredelse

Artene lever på Madagaskar.
Ligao

Ligao (offisielt: City of Ligao, filippinsk: Lungsod ng Ligao) er en bykommune i provinsen Albay på Filippinene. Ved folketellingen i 2015 hadde den 111 399 innbyggere.
Den er en av åtte kommuner som grenser mot den aktive vulkanen Mayon.
Gennettverk

Et gennettverk (engelsk gene regulatory network) er en rekke gener som enten virker på hverandre (indirekte via RNA, proteiner eller andre stoff i cellen) eller danner en kaskade, og ulike gennettverk styrer genuttrykkingen i hver celle. Genene kan kode for proteiner som påvirker strukturen og formen til cellen, og som endrer cellens fysiske egenskaper. De kan også kode for enzymer som hjelper til med å bryte ned energikilder (som sukker eller fett) eller giftstoffer; eller de kan kode for transkripsjonsfaktorer, proteiner som har som oppgave å styre hvorvidt andre gener er skrudd av eller på. Disse transkripsjonsfaktorene er nøkkelfigurene i de regulatoriske gennettverkene. De binder til promotorregionen ved starten til de genene de slår på, eller i enhancerregionene til disse genene, og leder dermed transkripsjonsmaskineriet til å uttrykke disse genene. Sekvensene en transkripsjonsfaktor binder til kan finnes mange steder i genomet, og hver enkelt av transkripsjonsfaktorene kan dermed styre uttrykkingen av mange gener.
I encellende organismer vil de regulatoriske nettverkene reagere på miljøet, slik at cellen til enhver tid kan vokse og dele seg fortest mulig i det miljøet den befinner seg i. For eksempel vil en gjærcelle som er i et miljø med sukker skru på genene som brukes til å bryte ned sukkeret og danne alkohol. Og under miljømessig stress - som matmangel, eller annet - vil Gram-positive bakterier skru på genene som gjør at de danner en endospore, en struktur som kan tåle uttørking, varme, nedbrytende enzymer, og stråling langt bedre enn bakterien ville kunne gjøre i en vanlig dvaletilstand.
I flercellede dyr brukes det samme prinsippet i genkaskader som bestemmer kroppsform. Hver gang en celle deler seg har begge de to dattercellene det samme genomet, men ulike gener kan være uttrykt i dem. Via epigenetiske mekanismer som endrer kromatinstrukturen til DNA kan en celles identitet – som altså avhenger av hvilke gennettverk som er slått på, og hvilken tilstand de er i – bevares, selv i videre celledelinger, slik at de samme genene uttrykkes.
Siemens & Halske T52

Geheimschreiber var en tysk fjernskriver som også krypterte. Den ble produsert av Siemens & Halske og brukt til å sende topphemmelige meldinger under andre verdenskrig. Kjente typer var: T52B, T52C, T52CA og T52. De fleste meldingene ble dekryptert av Sverige, svenskene avlyttet den tyske trafikken gjennom Sverige og den svenske matematikkprofessoren Arne Beurling brøt koden allerede sommeren 1940. Mot slutten av krigen brukte britene verdens første programmerbare datamaskin, Colossus for å knekke krypteringene.
Tyskerne hadde stor tiltro til Geheimschreiber, men kompleksiteten til systemet skapte mange operatørtabber. I noen tilfeller så ble deler av nøkkelen oppgitt som klartekst i ren frustrasjon. Dette viser at et chiffersystem også må være lett å bruke og ikke tillate feil, for å være sikkert.
Grenada under VM i friidrett 2011

Resultater

(Q, q – kvalifisert, NM – ikke noe gyldig resultat, SB – årsbeste)
Shanxi Dragon kullkraftverk

Shanxi Dragon kullkraftverk er et kullkraftverk i provinsen Shanxi i det nordlig-sentrale Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 600 MW fordelt på 2 turbiner. Anlegget stod ferdig i 2005.
Krasnodar

Krasnodar er en by i det sørlige Russland, ved elven Kuban. Den er hovedstad i Krasnodar kraj. Byen har cirka 635 000 innbyggere, og hele kommunen har 779 663 innbyggere medregnet blant annet drabantbyene Kalinino og Pasjkovskij. Krasnodar har internasjonal flyplass og togforbindelse med blant annet Moskva.

Historie

Byen ble grunnlagt i 1794, under navnet Jekaterinodar, som betyr «Katarinas gave». Navnet henspilte på at Katarina den store ga hele Kuban-regionen til en gruppe Kosakker (heretter kalt Kubankosakker). Den ble omdøpt til Krasnodar (betyr «Rød gave») i 1920.
Sifferbo

Sifferbo er et tettsted i Gagnef kommune i Dalarnas län i landskapet Dalarna i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 414 innbyggere.
Røde Kors Hjelpekorps

Organisasjon

Hjelpekorpset er en del av Norges Røde Kors og de fleste korpsene er en del av en lokalforening som også driver andre aktiviteter. Hvert hjelpekorps har et lokalråd, som har ansvaret for hjelpekorpsets daglige drift. Alle hjelpekorpsene i et fylke tilhører et distrikt, og dette ledes av et distriktsråd. To eller flere distrikt inngår så i en region, som ledes av en regionleder og en nestkommanderende. Disse er  medlem av et landsråd og velges av alle distriktsrådslederne under landsmøtet for Røde Kors som avholdes hvert tredje år. I lokalrådene og distriktsrådene har man en "ledertrio" som består av rådsleder, administrativ leder og operativ leder.

Landsrådsledere

1981 – 1984 Johan Kofstad
1984 – 1987 Einar Spang
1987 – 1990 Oddbjørn Røys
1990 – 1993 Roald Sæterdal
1993 – 1996 Steinar Lægland
1996 – 1998 Kjell Løvik
1998 – 1999 Eli Merethe Hageberg
1999 – 2005 Arvid Ryen
2005 – 2008 Ole Gladsø
2008 – 2011 Jahn Petter Berentsen
2011 – 2014 Ole Gladsø
2014 – 2017 Ole Gladsø
2017 – 2020 Kjersti Løvik
Tittelen ble endret fra landrådsformann til landsrådsleder i 1993.
Agroiconota

Utseende

Nokså små (4-7 millimeter), brede, blanke, gulaktige (i alle fall på døde eksemplarer) skjoldbiller med svarte tegninger i form av flekker eller lengdestriper. Oversiden er høyt hvelvet men ikke kjegleformet tilspisset. Antennene er trådformede og middels lange. Undersiden av brystet mangler antennefurer, og det tredje leddet av antennene er lengre enn det andre. Kroppen er egentlig ganske normalt proporsjonert, med pronotum og dekkvingene er noe utvidet mot sidene slik at de helt dekker oversiden, både hodet og beina er skjult under dette skjoldet. Med utvidelsen blir kroppsformen bredt oval, bredest noe bak dekkvingenes rot. Pronotum er rundet, dekkvingenes "skuldre" litt framskytende. Oversiden er middels kraftig og nokså jevnt punktert.

Levevis

Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten. De voksne (imago) sitter tett inntil planten og det store flate halsskjoldet og dekkvingene gjør at billen kan være svært vanskelig å oppdage, og det er vanskelig for rovdyr å nå den sårbare undersiden. Larvene gjemmer seg gjerne under et tak av gammel avføring og planterester som er festet til den fremoverbøyde bakkroppsspissen.

Utbredelse

Slekten er utbredt i varme deler av Amerika nord til det østlige USA, også på Cuba. De fleste av artene i Sør-Amerika.
Frank Gilbreth

Bevegelsesstudier

Da Gilbreth tjenestegjorde i den amerikanske hæren under første verdenskrig, var hans oppgave  å finne raskere og mer effektiv måte å montere og demontere håndvåpen. Ifølge Claude George (1968), reduserte Gilbreth alle bevegelsene hånden skulle gjøre, til 17 grunnleggende bevegelser. Gilbreth kalte bevegelsene for therbligs, «Gilbreth» stavet baklengs, med th stavet motsatt. Gilbreth utarbeidet også standardteknikker for hvordan man raskt demonterer og monterer sine våpen selv når man har bind for øynene eller i totalt mørke. Disse teknikkene brukes av militære styrker rundt om i verden i opplæringen av rekrutter. Gilbreth bidro også til å effektivisere de militære kantinene.

Død

Gilbreth døde av hjerteinfarkt 14. juni 1924, da han var bare 55 år gammel. Han var på Lackawannas jernbanestasjon i Montclair i New Jersey, og døde mens han pratet i telefonen. Kona Lillian døde først 48 år senere.
Sankthansoldenborre

Utseende

Em middelsstor (14-18 millimeter), bred, gulbrun bille, kroppen med lange, gulaktige, oppstående hår. Arten ligner en mindre utgave av Melolontha-artene, men kjennes lett på den fine, lange hårkledningen. Antennene har lange blader (lameller) hos hannen, kortere hos hunnen, som hos andre oldenborrer. Hodet er kort og bredt. Fasettøynene er middels store. Pronotum er noe bredere enn langt, med buede sidekanter, fint og ganske spredt punktert. Dekkvingene er hvelvede med tre lengderibber som er utydelige i den bakerste delen, og dekker ikke hele bakkroppen. Beina er forholdsvis lange, fram-leggene litt utvidete med en tann ved spissen.

Levevis

Larvene lever i jorden av planterøtter, og kan gjøre noe skade i plener, planteskoler og skogplantinger. De bruker to år på utviklingen. De voksne billene er aktive om skumringen i juni og kommer gjerne til lys.

Utbredelse

I Norge er den vanlig i Sørøst-Norge.
Fondet for dansk-norsk samarbeid

Fondet for dansk-norsk samarbeid er et bilateralt fond som har som formål å arbeide for økt forståelse og samarbeid mellom Danmark og Norge. Formålet blir realisert gjennom dansk-norske kurs, seminar og konferanser, gjennom utstillinger, utgivelser og prosjekter med dansk-norske tema og gjennom stipendopphold for enkeltpersoner og grupper fra nabolandet. Fondet gjennomfører denne virksomheten på Fondets eiendommer Lysebu i Oslo og Schæffergården ved København. Virksomheten finansieres gjennom driften av Lysebu og Schæffergården.

Opphav

Fondet har sin opprinnelse i den andre verdenskrig, da den danske admiral Carl Hammerich og hans norskfødte hustru, Borghild Hammerich, stiftet Norgeshjælpen (kalt Danskehjelpen i Norge), en av de største pengeinnsamlinger i dansk historie. Pengene ble brukt til å kjøpe matvarer, som ble sendt til Norge. Etter krigen var det 13 millioner kr igjen etter innsamlingen. Disse midlene ble tilført Fondet for dansk-norsk samarbeid ved stiftelsen den 1. mars 1946.

Domisil

I 1947 ble eiendommen Lysebu skjenket til Fondet for dansk-norsk samarbeid som en norsk folkegave til minne om dansk brorskapsånd i krigsårene. I 1950 kjøpte Fondet Schæffergården, som skulle tjene samme formål i Danmark som Lysebu i Norge: å ta imot stipendiater fra det andre landet. Dermed var rammene for Fondets virksomhet lagt. Siden da har de to eiendommene vært bolig med full forpleining for danske og norske stipendiater. For å sikre midler til fondsvirksomheten besluttet Fondets styre å modernisere begge anlegg, slik at de kunne åpnes for alminnelig kursvirksomhet. Lysebu og Schæffergården har fra henholdsvis 1965 og 1972 fungert som kurs- og konferansesenter. Avkastningen av Fondets kapital, både den som er plassert i verdipapirer, og den som er plassert i eiendommene, skal i sin helhet gå til den ideelle virksomheten.

Styre og ledelse

Fondets styre består av 14 medlemmer, halvparten bosatt i Danmark, halvparten i Norge. I styret sitter representanter fra akademia, skolen, kirken, kunsten, næringslivet og arbeiderbevegelsen i hvert land. Ett av medlemmene fra hvert land skal være jurist. Norsk styreleder er professor Ola Mestad, og dansk styreleder er centerleder, tidligere minister Pia Gjellerup. Administrasjonen ledes av generalsekretær Aja Bugge.
Michael Davitt

Bakgrunn

Som fireåring var Michael Davitt blitt vitne til hvordan hans foreldre av politiet ble drevet fra hjemmet, som ble jevnet med jorden. Han ble grepet av et uutslukkelig hat mot den britiske politikk på Irland.

Nasjonalist

Som fabrikkarbeider i Storbritannia sluttet han seg til feniernes opprørsbevegelse, ble arrestert og i 1870 dømt for ulovlig våpeninnførsel til 15 års straffarbeid. Han ble løslatt i 1877.
Han sluttet seg da atter til Irish Republican Brotherhood og reiste senere til USA for å bringe i stand en allianse mellom den konstitusjonelle nasjonalismen og det revolusjonære Clan-na-gael, som derved gikk inn på å understøtte enhver motstand mot Storbritannia, eller som Davitt formulerte det, «slå England hvor som helst det var sårbart».
Etter Davitts hjemkomst til Irland ble National land league of Ireland opprettet ti 1879, som gjennom boikott og andre metoder skulle virke for avskaffelse av godseierveldet. Neste år organiserte han en amerikansk gren av Land league. 
Ved sin påfølgende tilbakekomst ble Davitt arrestert, og en ny tvsngslov mot Irland ble innført av parlamentet. 
Etter at han ble løslatt i 1882 fortsatte Davitt å virke for Irlands frihet og var periodedvis medlem av parlamentet, der han også av sine motstandere fikk anerkjennelsr for sin fasthet og orokkelige overbevisning. Michael Davitt utøvet også et flittig forfatterskap innen politiske emner. Sine senere år tilbragte han på reiser.
Nye fristelser

Nye fristelser er et musikkalbum med Septimus, utgitt i 1980.
Nannoprionus

Utseende

En middelsstor (liten til Prioninae å være), spinkel trebukk med kraftige, sagtakkede antenner. Hodet er forholdsvis stort med store fasettøyne, pronotum nærmest tønneformet med rundede sider, dekkvingene er parallellsidige med neste rettvinklede "skuldre", uten opphøyde ribber.

Levevis

Larvene borer i død ved, ofte i døde røtter. De etterlater seg grove ganger i veden. Utviklingen tar flere år. Disse billene besøker ikke blomster, og mange arter er nattaktive. En del av dem kommer til lys.

Utbredelse

Arten er bare kjent fra Nigeria.
Yama-inu

Yama-inu (山犬, fjellhund) er en skapning fra den japanske mytologien, basert på Japans utdødde ulverase. Den er også kjent som ōkami, okuri-inu og okuri-ōkami.
Yama-inu jakter vanligvis på mennesker som vandrer i fjellene. Men av og til kan den tilkalles for å beskytte de som føleler seg utrygge på fjellet, og føre dem i sikkerhet i bytte mot et måltid. Den tar da på seg rollen som okuri-inu, «sendehund».
Enkelte mener at ulven kan føle om en person er god eller ond, og at den derfor vil hjelpe den førstnevnte og spise den andre.
Astrid Versto

Virke

Versto er utdannet ved Telemark lærerhøgskole og Norsk journalisthøgskole og har arbeidet som lærer. Som journalist i NRK hadde hun flere oppgaver, blant annet nyhetsanker i Dagsrevyen og leder av politisk avdeling.
Fra 2000 til 2004 var Versto kommunikasjonsdirektør i Norad og samtidig også leder for personal- og administrasjonsavdelingen. I 2005 hun begynte i stillingen som informasjonssjef på Slottet, hvor hun etterfulgte Wenche Rasch.
Hun var ministerråd ved Norges ambassade i Østerrike fra 2008 til 2012. Versto ble i statsråd 13. mars 2015 utnevnt til ambassadør i Kroatia.
Versto var nestleder i Noregs Mållag fra 1987 til 1988.

Familie

Hun er datter av Aslak Versto og søster til Olav Versto og Stein Versto.  Hun er gift med Terje Svabø.