google/wiki40b huggingface dataset:
Lange

Utbredelse og habitat

Lange finnes i Nord-Atlanterhavet. Størst utbredelse har den i østlige deler, fra Marokko til Island og Barentshavet. I vestlige deler finner man den langs kysten av Sør-Grønland og Canada. I Norge er langen vanlig langs hele kysten.
Langen forekommer på 100 – 1000 meters dyp, men er vanligst på 300 – 400 meter. Unge individer kan imidlertid treffes helt opp mot 15 meters dyp.
Langen foretrekker hardbunn eller sandunn med en del steiner.

Beskrivelse

Lange har en langstrakt kropp (derav navnet) som er litt sammentrykt fra sidene. Den blir opptil 210 cm og 45 kg, men vanligvis ikke lenger enn 1 meter. Skjeggtråden er tydelig og lang, lengre enn øyets diameter. Størrelsen på øyet kan brukes til å skille den fra blålange som har betydelig større øyediameter. Langen har to ryggfinner, den første har 13-16 bløtstråler og den andre har 74-85 bløtstråler. Gattfinnen har 57-66 bløtstråler. Fargen er gråbrun med hvit buk.

Adferd

Langen lever i små stimer eller alene. Hovedføden er andre fisker som torsk, makrell, uer, sild og forskjellige flyndrer. Den tar også krepsdyr og blekksprut. 
Langen blir kjønnsmoden i 6 – 8-årsalderen, hannfisken først. De viktigste gyteområdene er i Biscaya og nordvest for De britiske øyer. Gytingen forgår i april – juni på 100 – 300 meters dyp. Hunnfisken gyter opptil 60 millioner egg  som klekkes etter 10 dager.

Økonomisk betydning

Langen er en god matfisk. Den har et hvitt, smakfullt og relativt fast kjøtt som kan ligne på torsk. Den kan tilberedes fersk, saltet eller tørket.
Fisket etter lange forgår stort sett langs eggakanten med line eller garn. Det ble i 2002 fisket omtrent 15 350 tonn lange i Norge.
Mikhail Masjkovtsev

Mikhail Borisovitsj Masjkovtsev (russisk: Михаил Борисович Машковцев) (født 1. januar 1947 i Minsk, Sovjetunionen (nåværende Hviterussland)) en tidligere guvernør av den russiske oblasten Kamtsjatkas guvernør. Han var fra 17. desember 2000 til mai 2007. Han er gift, og har to barn.
Daily Mail

Glimt fra avisens fortid

Daily Mail ble grunnlagt i 1896 av Alfred Harmsworth. Avisa var preget av moderne trykkteknikk og nyhetsjournalistikk og ble på 1920-tallet Storbritannias største morgenavis. Redaksjonen i avisa har tradisjonelt vært politisk konservativ, og Daily Mail var tidligere en mellomformatsavis med et redaksjonelt innhold som lå mellom kvalitetsavisene, som ble trykt i fullformat, og den skandalepregede tabloidpressen.
Avisen offentliggjorde under parlamentsvalgkampen i oktober 1924 et angivelig brev fra Sinovjev rettet til Storbritannias kommunistiske parti og som oppfordret til væpnet opprør. Dette utløste stor oppmerksomhet og bestyrtelse. Fire dager etter led Liberal Party store tilbakeslag, mens de konservative opplevde et valgskred og kunne avløse Labours regjering under Ramsay MacDonald. Sinovjevgrevet ble senere avdekket som en forfalskning.
I begynnelsen av 1930-årene støttet avisen United Empire Party, som var stiftet av blant annet avisens eier Lord Rothermere. Rothermere sympatisirte den gang med Adolf Hitler og Benito Mussolini, og øvet innflytelse på avisens redaksajonelle linje i denne retning. 
Tidvis støttet Daily Mail i sine kommentarer også Oswald Mosleys British Union of Fascists (BUF), men tok avstand fra denne holdning etter voldsutskridelser ved en BUF-manifestasjon i 1934. 
Sympatien med  Nazityskland holdt seg derimot i flere år etter og Lord Rothermere gratulerte Hitler i 1939 i et brev personlig med okkupasjonen av rest-Tsjekkoslovakia.
Etter en diskusjon over periode på to år oppnådde brukerne på Wikipedia på engelsk konsens  
om å avvise Daily Mail som kilde fordi brukerne bedømte avisens journalisme som «stort sett upålitelig».

Mail Online

Daily Mails nettside har siden desember 2012 vært den mest besøkte engelskspråklige nettavisen. Da passerte den The New York Times i antall unike brukere per måned. I desember 2012 hadde Mail Online 45,3 millioner besøkende mens nytimes.com hadde 44,8 millioner. I mai 2013 hadde Mail Online 50,2 millioner unike brukere.
Galliano

Galliano er en søt og sterk italiensk likør basert på vanilje, anis og flere andre krydderurter.

Historie

Galliano ble utviklet i 1896 av den unge destillatøren Arturo Vaccari. Navnet er inspirert av major Giuseppe Galliano, en helt fra den italienske krigføringen i Abessinia (Etiopia). Drikkens farge skal symbolisere gullrushet i California (fra 1849).

Fremstilling

Krydderblandingen som danner grunnlaget for denne likørens smak baseres i hovedsak på vanilje og middelhavsk anis og kinesisk stjerneanis. Andre viktige ingredienser er lavendel, mynte, kanel og koriander. Vaniljen er den viktigste smaksgiveren, sammen med sukker.
En blanding av alkohol og krydderiene destilleres og tilsettes deretter vanilje. Så tilsettes raffinert sukker, destillert vann og ren alkohol. Smaken er rund og balansert. Alkoholstyrken er på 30 %.

Drikkemåter

Galliano er hyppig brukt i cocktailer. Den vant stor popularitet da drinken Harvey Wallbanger kom til i 1969, og populariteten økte også sterkt i 1990-årene, med Hot Shot.

Hot Shot

Hot shot lages naturligvis i et shot-glass. Man benytter 50/50 Galliano og varm kaffe, som helles i lagvis og deretter toppes med krem, slik at det blir tre like deler gult, sort og hvitt. Drikken tømmes i ett.
Ragnhild Haga

Karriere

I Ungdoms-OL 2009 i Polen vant hun fire medaljer; én gull-, én sølv- og to bronsemedaljer. 
Hun ble juniorverdensmester i Estland i 2011, foran Kari Øyre Slind og Heidi Weng.
På nasjonalt nivå har hun gull på 3x5 km stafett fra 2009 sammen med Tuva Toftdahl og Astrid Uhrenholdt Jacobsen, sølv på sprintstafett fra 2010 sammen Tuva Toftdahl, sølv på 3x5 km stafett fra 2012 sammen med Marte Monrad-Hansen og Astrid Uhrenholdt Jacobsen og sølv på samme distanse fra 2013 sammen med Tuva Toftdahl Staver og Astrid Uhrenholdt Jacobsen.
I Tour de Ski 2014/15 kom hun på tredjeplass i prologen i Oberhof. På andre etappe endte hun på 10.-plass. Hun ble nummer fire sammenlagt.
I Ski-VM 2017 i Lahtis var Haga en del av den norske langrennstroppen. Hun var i utgangspunktet ikke tiltenkt plass på noen av distansene, men Ingvild Flugstad Østberg som hadde hatt sviktende form i mesterskapet sa fra seg sin plass slik at Haga fikk sin internasjonale mesterskapsdebut. Her endte hun på fjerdeplass, kun slått av sine norske lagvenninner Marit Bjørgen, Heidi Weng og Astrid Uhrenholdt Jacobsen.
Hun tok sin første verdenscupseier i Ruka, Finland, 26. november 2017, etter å ha fått beste tid på jaktstarten.
Haga ble individuell olympisk mester i 10 km fristil i Vinter-OL 2018 i Pyeongchang. Hun ble også olympisk mester i 4 x 5 km stafett sammen med Ingvild Flugstad Østberg, Astrid Uhrenholdt Jacobsen og Marit Bjørgen. På den tredje etappen gikk Haga ut på 3.-plass, 29,8 sekunder bak OAR og Sverige. Hun tok igjen ca. 26 sekunder av forspranget, og ga dermed Marit Bjørgen et godt utgangspunkt på ankeretappen. På 30-kilometeren gikk Haga inn til 12.-plass.
Haga tok sitt første individuelle norgesmesterskap da hun vant 30 km i NM del 2 i Alta i 2018, på plassen foran Marit Bjørgen.
Wugong

Wugong (kinesisk: 武功县; pinyin:  Wǔgōng Xiàn) er et fylke i provinsen Shaanxi i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Xianyang.
Befolkningen er på 399 945 innbyggere i 1999.
Ipanema

Ipanema er en bydel sør i Rio de Janeiro i Brasil. Den ligger mellom Leblon og Copacabana/Arpoador. I nærheten ligger det også to favelaer. Ipanema er blant byens mest velstående områder. Bydelen hadde 42 743 innbyggere i 2010. Den har et areal på 3,08 km².
Grensa mellom Ipanema og Leblon er en smal kanal som forbinder innsjøen Lagoa Rodrigo de Freitas med havet. Kanalen er omgitt av parken Jardim de Alah. I den nordlige enden av Ipanema-stranda ligger høyden Pedra do Arpoador, hvor folk flokker seg hver kveld for å se Ipanemas berømte solnedgang. Vannet utenfor stranda i Ipanema har en del strømmer som kan være en fare for badende, men den er en av byens mest besøkte strender.
Ipanema ble udødeliggjort i sangen «Jenta fra Ipanema», som ble komponert av Antônio Carlos Jobim og fremført av João og Astrud Gilberto samt Stan Getz.
Simandre-sur-Suran

Befolkningsutvikling

Referanse: INSEE
Truganini

Liv og virke

I ungdomstiden var hun vitne til at livet til aboriginerne i Tasmania ble forstyrret av europeisk bosetting. I løpet av 1820-årene pågikk Den svarte krigen, en eskalerende strid mellom aboriginerne og europeerne som krevde mange liv.  I 1829 traff hun George Augustus Robinson, en engelskmann som hadde jobbtittelen Protector of Aboirignals, som oversatt til norsk blir «beskytter av aboriginere». Samme år hadde flere av hennes familiemedlemmer blitt drept. Moren hadde blitt drept av seilere, onkelen hadde blitt skutt av en soldat, søsteren bortført av selfangere og hennes forlovede brutalt drept av trehoggere.
I 1830 flyttet Robinson Truganini og hennes nåværende mann, Wooraddy, til Flinders Island sammen med de siste overlevende aboriginere etter Den svarte krigen. Tallet på de siste overlevende anslås å ha vært 100. Mange døde som følge av influensa og andre sykdommer. I 1838 hjalp Truganini Robinson å etablere et bosetningsområde for de tasmanske aboriginerne ved Port Phillip i det som nå tilhører delstaten Victoria. Hun levde i Melbourne i rundt to år før hun møtte andre tasmanske aboriginere. Sammen hadde de drept to hvalfangere, og senere tiltalt for drapene og dømt til døden. Selv om Truganini var tilstede, hadde hun ingen rolle i drapene, og ble etterfølgelig frikjent.  
Noen måneder senere ble Truganini og de andre tasmanske aborginerne returnert til Flinders Island. I 1856 hadde tallet på gjenlevende aboriginere i Tasmania sunket drastisk, og de flyttet til et bosetningsområde ved Oyster Cove, sør for Hobart. Ifølge avisa The Times Newspaper, var antall gjenlevende aboriginere i delstaten nå 14. Alle var voksne; ni kvinner og fem menn.

Senere liv, død og arv

I 1873 var Truganini den siste gjenlevende av de som ble flyttet til Oyster Cove. Hun ble flyttet til Hobart der hun døde 3 år senere. Før hun døde tryglet hun myndighetene om å få en verdig begravelse. Hun ba om å bli kremert og at asken ble spredt utover havet. Hun hadde fryktet at kroppen hennes ville bli dissekert og analysert for vitenskapelige formål. Til tross for hennes ønsker, ble kroppen hennes gravd ut av The Royal Society of Tasmania og stilt ut. 100 år senere ble Truganini endelig kremert etter hennes ønsker.    
I 1997 var museet Royal Albert Memorial i England i besittelse av halskjedet og armbåndet til Truganini. Dette ble returnert omsider til Tasmania. I 2002 ble litt av hennes hår og hud funnet ved Royal College of Surgeons i England og returnert til Tasmania.
Moderne primitive

Moderne primitive eller urbane primitive er begreper brukt på mennesker i industriland som deltar i kroppmodifikasjonsritualer og praksis som er et overgangsrite i «primitive kulturer». Eksempler på slike modifikasjoner er piercing, tatovering, korsett, flesh tunnel, brennemerking og scarification. Motivasjonen for slike handlinger kan være personlig vekst, overgangsrite, seksuelt eller mote.
Fakir Musafar regnes som grunnleggeren av denne kulturen. Boken Modern Primitives som kom ut 1989 regnes som viktig for kommersialiseringen av begrepet.
Mange typer kroppsmodifikasjoner er nye, men de fleste har røtter til andre kulturers historie.
Kudu gasskraftverk

Kudu gasskraftverk er et varmekraftverk under bygging i Namibia. Anleggets produksjonskapasitet (effekt) vil bli 800 MW. Det skal ligge ved Oranjemund og vil nytte naturgass fra Kudugassfeltet 170 km nordvest for Oranjemund.
Det er russiske GazProm som bygger ut gassfeltet, og som anlegger rørledninger ned til det nye gasskraftverket som NamPower vil eie. Kraftverket vil stå ferdig i 2013.
Johann Simon Mayr

Liv og virke

Den første musikkundervisningen fikk Mayr av sin far, fra 1769 fikk han undervisning i benediktinerklosteret i Weltenburg, og fra 1774 i jesuittkollegiet i Ingolstadt, hvor han hadde friplass på grunn av sin usedvanlige musikkbegavelse. Han studerte teologi, filosofi, medisin, jus og kanonisk rett ved Universitetet i Ingolstadt fra 1777, samtidig som han fungerte som organist. Mayr var kraftig påvirket av opplysningstidens ideer, og i studietiden i Ingolstadt var han medlem av Adam Weishaupts Illuminati.
Den første komposisjon kom i 1786, og året etter ble han musikklærer ved Thomas de Bassus' gods Schloss Sandersdorf. Via Sveits kom han tilslutt til Bergamo i 1789, og her – og i Venezia – mottok han en omfattende musikkutdanning.
Etter å ha skrevet noen kirkemusikalske verk fikk han i 1794 i oppdrag å skrive operaen Saffo, og de følgende tretti årene skrev han ca. 60 operaer som ble oppført i hele Europa. Napoleon tilbød ham stillingen som direktør ved operaen i Paris, og Constanze Mozart ba ham om å utdanne sine sønner. Gaetano Donizetti var Mayrs mest betydningsfulle elev.
I sine 20 siste leveår var Mayr kapellmester ved den store Mariakirken i Bergamo. Mayr regnes som «den italienske operas far», og da han døde i 1845 viste Giuseppe Verdi og Gioacchino Rossini ham den siste ære.
Johann Simon Mayr regnes som en av de viktigste komponister av italienske operaer i det tidlige 1800-tallet. Han skrev ca. 60 operaer og 600 kirke- og kammermusikalske verk som etter mange år i glemsel er i ferd med å oppleve en liten renessanse.
Ko Ishikawa

Karriere

Ko Ishikawa startet sin profesjonelle karriere i Honda FC i 1989. Han har også spilt for Verdy Kawasaki og Nagoya Grampus Eight.
Sabine gasskraftverk

Sabine gasskraftverk er et varmekraftverk i Orange County i Texas i det sørlige USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 1890 MW, fordelt på 5 blokker. Operatør er energiselskapet Entergy. Utstyret er vesentlig levert av General Electric. Dette er delstatens største gasskraftverk målt i effekt.
Kraftverket ble utbygd omkring årene 1962–1979. Brenselkilden er naturgass.
Norgesmesterskapet i orientering 2003

Norgesmesterskapet i orientering 2003 bestod av flere arrangementer som i 2003 kåret norgesmestere i orientering.
Hovedmesterskapet ble arrangert på Berkåk 4.-7. september. Kongepokalene ble vunnet av Elisabeth Ingvaldsen og Holger Hott Johansen.
Evfrosyne

I kunsten og litteraturen

Evfrosyne kan bli sett sammen med de to andre kharitene i venstre side av maleriet til Sandro Botticellis Primavera (ca. 1482). Skulptøren Antonio Canova har gjort en velkjent utgave i hvit marmor som representerte alle de tre kharitene. Den ble gjort i flere kopier, blant en for John Russell, 6. hertug av Bedford. Det er i dag på Victoria and Albert Museum i London.
Den mest kjente representasjonen i engelsk litteratur er John Miltons dikt om det aktive, muntre livet, «L'Allegro» (italiensk for «Lykkelig mann», 1645) hvor hun ble påkalt.

I vitenskapen

Asteroide 31 Euphrosyne er navngitt etter gudinnen, det samme er arten Euphrosinidae, en familie av leddormer.
Phaolus

Utseende

En middelsstor (11-15 millimeter), metallisk farget trebukk. Arten er blant de mindre artene i underfamilien Prioninae. Antennene er tynne, hos hannen betydelig lengre enn kroppen. Kjevene er ikke forstørrede, fasettøynene nokså små og litt utstående. Pronotum er trapesformet med litt utstikkende bakhjørner. Dekkvingene er parallellsidige med avrundede "skuldre", uten opphøyde ribber, ganske fint punkterte.

Levevis

Larvene borer i død ved, ofte i døde røtter. De etterlater seg grove ganger i veden. Utviklingen tar flere år. Disse billene besøker ikke blomster, og mange arter er natt-aktive. En del av dem kommer til lys.

Utbredelse

Arten er utbredt i Australia.
Hallo i uken

Hallo i uken er et norsk humoristisk radioprogram som ble sendt på NRK P2 fra 1989 til 2013. Programmet kommenterte ukas nyhetsbilde, norsk politikk og mediebransje gjennom diverse sketsjer og reportasjer. Programmet ble sendt hver lørdag klokka 15.03 fra 4. februar 1989 til 8. juni 2013.
Høydepunkter fra programmene har blitt utgitt av Lydbokforlaget.

Bidragsytere

Programmet ble sett på som en viktig yngleplass og karrieremessig springbrett for unge tekstforfattere. Mer enn 40 tekstforfattere leverte stoff til Hallo i uken gjennom årene. En lang rekke kjente tekstforfattere, låtskrivere, skuespillere, imitatorer og komikere bidro til programmene, blant andre Else Michelet, Rune Gokstad, Øystein Bache, Jakob Margido Esp, Are Kalvø, Terje Nordby, Knut Nærum, Kai Sibbern, Rune Andersen, Otto Jespersen, Morten Lorentzen, Espen Beranek Holm, Pål Espen Mulder Kilstad, Torkjell Berulfsen, Knut Borge, Tor Arne Johnsen, Tormod Aune, Anne Marie Ottersen, Cecilie Mosli, Ingrid Jørgensen, Geir-Atle Johnsen, De Gyngende Seismologer, Elisabeth Botterli, Peder Udnæs, Jørgen Mehren, Jørgen Strickert, Egil Birkeland, John Brungot, Sigrid Bonde Tusvik, Knut Lystad, Lars Mjøen og Martin Beyer-Olsen.

Programledere

Hallo i uken ble utviklet av Else Michelet. Det nye programmet startet med Nils Rykken ved roret i 1989, og høsten 1990 overtok Kai Sibbern. Fra høsten 1993 overtok Else Michelet produsentansvaret alene, etter at hun hadde vært bidragsyter siden programmets begynnelse.  Michelet, programleder Are Kalvø og Espen Beranek Holm ledet programmet i 16 år. De sluttet sommeren 2009 og ble etterfulgt av Cathinka Rondan, som overtok produsentrollen, Geir-Atle Johnsen og programleder Jørgen Strickert. Michelet fikk i 2009 Fritt Ords honnørpris blant annet for sitt arbeid med Hallo i uken.

Stridigheter og avvikling

I desember 2010 oppsto det stridigheter mellom NRKs programledelse og Hallo i uken-redaksjonen, da Strickert sa opp sin stilling i protest mot at Johnsen ikke fikk fornyet sin kontrakt. I tillegg skulle Rondan ut i fødselspermisjon, og disse forholdene førte til at programmet i en periode ikke lot seg produsere og flere sendinger i januar 2011 måtte kanselleres. Stridighetene ble løst ved at NRK forlenget Johnsens kontrakt, og Strickert gikk da med på å trekke sin oppsigelse. 
I mai 2013 ble det kjent at NRK-ledelsen planla å legge ned programmet. Radiosjef Marius Lillelien begrunnet dette med at NRK i 2014 skulle starte en ny radiokanal der «humor og satire får en sentral plass». Det kan også spekuleres om fallende lyttertall var avgjørende for nedleggelsen. I 2008 hadde programmet 90 000 lyttere. I kjølvannet av at Are Kalvø og Espen Beranek Holm forlot programmet raste oppslutningen, og i 2013 var lyttertallene redusert til 40 000 . Etter 24 år ble siste sending ble gjennomført 8. juni 2013.
Pales

Pales var i romersk mytologi en gudinne for hyrder og buskap. Pales er en gud i noen kilder, og en gudinne i andre kilder. På latin kan Pales være både entall og flertall, og refererer til minst en eller to guddommer.
Festivalen til Pales – Parilia, ble feiret den 21. april. Buskap ble på denne dagen kjørt gjennom bål på denne dagen. Pales og Parilia var forbundet med grunnleggelsen av Roma, som fant sted på denne datoen.
Etter sin seier over Salentini i år 267 f.Kr. bygde Marcus Atilius Regulus et tempel for Pales i Roma. Det er vanligvis antatt å ha vært lokalisert på Palatinerhøyden, men som et seiersmonument kan det ha vært lokalisert på veien til triumfprosesjonen, enten på Campo Marzio eller på Aventinerhøyden. Ifølge Fasti Antiates Maiores var det en festival for «de to Pales» (Palibus duobus), trolig for å markere tempelets innvielse.
Pseudotaenia

Utseende

Middelsstore til ganske store (opptil 40 millimeter), avlange, mer eller mindre grønt metalliske praktbiller. Pronotum har en ujevn overflate, dekkvingene flere mer eller mindre kraftige, opphøyde lengderibber. Områdene mellom disse kan være dekket av gulaktig bestøvning.

Levevis

Som hos de fleste andre praktbiller utvikler larvene seg i død ved.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Australia.
Obania

Levevis

Larvene lever trolig av blågrønnbakterier, alger, lav og annet organisk materiale som de skraper av trestammer.
De lever på trær som er kolonisert av maur, som steller og verner larvene, og til gjengjeld får drikke sukkerholdig væske som larvene skiller ut.
Disse sommerfuglene lever i skog, særlig tropisk regnskog.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Vest- og Sentral-Afrika.
Platycerus caraboides

Utseende

Platycerus caraboides er en forholdsvis liten (9 – 13 mm), blålig eller grønnlig metallglinsende art. Kroppen er litt flattrykt, og fint og litt spredt punktert. Hodet er firkantet, bredere enn langt. Kjevene er ikke like store som hos mange andre hjortebiller men fortsatt påfallende.  Dekkvingene har fine lengdestriper. Fra den beslektede arten Platycerus caprea kjennes den på litt mindre kroppsstørrelse, den er også litt mer tettbygd, og hannens kjever er litt mindre: de når ikke ut til antennefestet på sidene.

Levevis

Larvene utvikler seg i råtnende trevirke av ulike løvtrær.

Utbredelse

Platycerus caraboides er utbredt i Nord-Afrika og det meste av Europa bortsett fra lengst i nord. Den er relativt vanlig over mye av Norge.
Hammergata (Oslo)

Bygninger – utvalg

På hjørnet mot Maridalsveien ligger nummer 1, en bolig- og forretningsgård fra 
1874 som tidligere huset Sagene Aktiebakeri. Hammergata 1 er lokalt listeført som kulturminne.
På den andre siden av gaten ligger arbeiderboliger i nummer 2–16, oppført 
av Effata Arbeiderforenings Byggeforbund i 1899. Effata Arbeiderforenings Byggeforbund ble stiftet i 1896 og var den første kooperative byggeforeningen i Norge.

Bygningene i Hammergata er rekkehus i halvannen etasje reist i pusset tegl. Også dette er lokalt listeført som kulturminne.
Baksiden av arbeiderboligene ligger mot Liggerstuen/Smedstuen og en stor tidligere
industribygning, begge med adresse Maridalsveien 161 og med fasade mot Advokat Dehlis plass.
Bokserne

Bokserne, eller Selskapet for de rettskafne og harmoniske knyttnever (kinesisk: 义和团, pinyin: Yìhétuán) var et hemmelig selskap grunnlagt i det nordøstre hjørnet av provinsen Shandong i Kina. De satte i gang bokseropprøret mot slutten av 1800-tallet, et opprør som opprinnelig hadde en innretning som godt kunne ha rammet Qing-dynastiets styre, men som snart fokuserte på å utradere alt utenlandsk, inklusive den kristne religion, fra Kina. Bokserne begynte sine herjinger i Shandong, men spredte seg etterhvert over flere provinser, og særlig i Zhili. 
Grunnen til at bokserne ikke ble noen fare for Qing-regimet synes å ha vært manipulative grep fra krefter innen keiserhoffet, slik at boksere og i alle fall store segmenter innen de keiserlige militærstyrker stod sammen om et program som gikk ut på å støtte Qing-regimet og knuse alt utenlandsk.
Opprøret slo feil etter intervensjon fra åttenasjonsalliansen bestående av syv vestmakter og Japan.
Yuanmoumennesket

Yuanmoumennesket (Homo erectus yuanmouensis, kinesisk: Yuanmou yuanren 元谋猿人 eller Yuanmou ren 元谋人) er betegnelsen på noen små fossiliserte overkjevetenner (incisorer) som ble funnet i 1965 av geologen Fang Qian i Shangnabang i fylket Yuanmou i den sørkinesiske provinsen Yunnan. Grunnet deres likheter med funnene i Zhoukoudian av Pekingmennesket blir de – likesom Jianshimennesket – tilordnet Homo erectus.
Funnets alder er uavklart, ettersom det ikke har latt seg fastslå med god nok nøyaktighet hvilket aldersskikt i utgravningsfeltet det tilhørte. I nærheten av funnstedet er det områder som er blitt datert til å være ca. 1,7 millioner år gamle. Men andre funn, med dyrefossiler, i samme område, kan på sin side åpne for at funnstedet har gjennomgått vesentlige omkalfatringer slik at noen dypereliggende funn faktisk er eldre enn de ovenforliggende. Anslag der man har tatt med i betraktning andre funnsteder med Homo erectus i Asia fremmer en hypotese om at dette funnet kunne være mellom 600.000 til 500.000 år gammelt.
Funnstedet ble i 1982 satt på Kinas liste over verneverdige kulturminner.
Sternoplatys

Utseende

Små, bredt ovale, hvelvede, blanke, svarte bladbiller. Antennene er fortykkede mot spissen, halvparten så lange som kroppen. Pronotum er rundet, ved roten så bredt som dekkvingenes rot. De hvelvede dekkvingene har fine punktrader.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Palearktis, mest i Sentral-Asia.