Behandling av sinnslidelser gjennom tidene

Behandling av sinnslidelser har forgått på ulike måter gjennom tidene. Også i dag har vi ulike forklaringsmodeller for hva en psykisk lidelse er og hvordan den kan behandles.
Inntil nyere tid var den psykiatriske "behandlingen" preget av hjelpeløshet, ignoranse og primitive metoder, da en hadde liten kunnskap om de kompliserte kjemiske prosessene som er avgjørende for aktiviteten i sentralnervesystemet som styrer sinnstilstanden. Behandling av sinnslidelser kan omfatte psykoterapi, psykiatrisk medisinering, saksbehandling eller annen praksis. Inntil nylig var «nerveklinikk», «sinnssykeasyl» og «galehus» de institusjoner som ble tilbudt ved innleggelse.

16. og 17. århundre

Renee Descartes introduserte dualisme som årsak til sinnslidelse.
Den belgiske legen  Johann Baptist van Helmont rekommenderte på 1600-tallet vannkur, der pasienten ble senket ned i vann. I 1656 kom et dekret i Frankrike som grunnla Allmenhospitalet (L'Hopital général) i Paris da alle institusjoner ble samlet under felles administrasjon. Allmenhospitalet var ikke noen medisinsk institusjon men snarere et fengsel. På grunn av store sosial problemer i Europa ble en stor del av befolkningen sperret inne. Det ble etablert Arbeidshus der de innsatte av alle kategorier måtte arbeide for maten enten som økonomisk utnyttelse eller som ren beskjeftigelse.
Faguttrykket nevrologi oppsto i det 17. århundre etter arbeidet til Thomas Willis. Ulike kategorier for mentale helsetilstander ble fremsatt av leger, og i 1758 introduserte William Battie studiet av mentale forstyrrelser som en medisinsk vitenskap. David Hume og David Hartley bruker termen psykologi, og Hartley utviklet i Observations on Man (1749) den første konsekvente assosiasjonspsykologi.
Heksejakt og henrettelser eskalerte i Europa i Renessansen, selv om denne virksomheten møtte motstand i visse kretser. Den sveitsiske legen Paracelsus fremholdt synet til Hippokrates, og legen Johann Weyer hevdet at hekser egentlig var sinnslidende som trengte medisinsk hjelp.
Pennsylvania Hospital i Philadelphia åpnet i 1752 som det første hospital i USA til å møte mennesker med sinnslidelser. I de første årene ble imidlertid pasientene lenket til veggen i kalde celler. På 1780-tallet innførte den amerikanske legen Benjamin Rush sosiale forbedringer ved Pennsylvania Hospital, selv om han også foreskrev straff og bløding.

Psykologi

Tidlig i det 20. århundre ble vitenskapen psykoanalyse utviklet av Sigmund Freud, og
Carl Jung fremsatte tilsvarende teorier. Emil Kraepelin utviklet moderne psykiatriske klassifikasjonsskjemaer som ble fulgt opp av Karl Jaspers, Eugen Bleuler, Kurt Schneider and Karl Leonhard. Adolf Meyer var en fremtredende figur ved tilnærming mellom biologisk og psykologisk kunnskap.
I 1908 utgav Clifford Whittingham Beers den selvbiografiske boken A Mind That Found Itself og i 1909 etablerte Beers National Committee for Mental Hygiene.
Psykiatri ble brukt av totalitære regimer for å fremtvinge politisk kontroll, f.eks. i Nazityskland, Sovjetunionen under Psikhushka og apartheid systemet i Sør-Afrika. Freudiansk og nyfreudiansk tenkning dominerte psykiatrien i det 20. århundre. 
Sosialpsykiatri og psykodynamiske teorier ble utviklet spesielt i USA på 1920- og 30-tallet. B. F. Skinner hevdet av behaviorisme også må omfatte atferd som ikke styres av reflekser.

Somatisk behandling

Fra slutten av 1800-tallet vokste det frem en forestilling om at psykiske lidelser hadde biologiske årsaker. Dette hadde sammenheng med naturvitenskapens høye status i samfunnet. Terapi mot psykiske lidelser ble derfor først rettet mot kroppens ytre. I løpet av 1900-tallet ble stadig flere nye somatiske (kroppslige) behandlingsmetoder forsøkt, de fleste uten hell.
En av de første metodene som ble brukt, var såkalte langbad; pasientene ble lagt badekar med varmt vann hver dag i flere uker, med formål å roe dem ned og dempe angst. Behandlingen hadde ingen særlig virkning.
I 1917 ble malariaterapi lansert. Dette skulle kurere sinnssykdom hos pasienter med syfilis. Pasientene fikk injisert blod infisert med malaria, i håp om at den høye feberen skulle ta knekken på syfilisbakterien. Behandlingsmetoden ble brukt i Norge fra 1923. Malariaterapi forsvant fra psykiatrien i 1950-årene, da man begynte å bruke penicillin mot syfilis.
En annen behandlingsform var defokalisering, en metode som ble utviklet i USA. Behandlingen bygde på en idé om at psykisk sykdom skyldtes at hjernen ble infisert av bakterier fra syke indre kroppsdeler, og disse kroppsdelene måtte derfor fjernes. Tusenvis av pasienter fikk fjernet indre kroppsdeler, og mange døde. I Norge begrenset metoden seg hovedsakelig til trekking av tenner. Defokalisering var i bruk frem til 1940-årene.
En europeisk behandlingsmetode var sovekur; en metode som gikk ut på at pasientene ble holdt sovende i opptil tre uker (men daglig vekket for å få flytende føde) ved hjelp av narkotiske stoffer. Målet var at pasientene skulle bli totalt hjelpeløse, og man forestilte seg at de da ville være mer mottakelige for hjelp. Metoden hadde mange komplikasjoner, som brekninger, høy feber eller lammelse av svelg og blære. I 1939 ble det gjort kjent at 17 prosent av kvinnene som var blitt behandlet med sovekur ved et norsk asyl, hadde dødd som følge av behandlingen.
I 1930-årene ble det oppfunnet flere former for «sjokk-terapier» med sikte på å kurere personer med schizofreni. Det første var insulinsjokk, som gikk ut på at pasienten ble injisert med en overdose insulin, og dermed gikk i koma, hvor de ble holdt i en time. En insulinsjokk-kur varte ofte i flere uker, fordi man mente at pasienten trengte flere behandlinger. Mange pasienter ble kronisk sløve eller utviklet epilepsi, og et ukjent antall døde. 
I 1936 ble cardiazolsjokk lansert. Pasientene fikk injisert medikamentet cardiazol, noe som fremkalte kramper. Også her døde et ukjent antall pasienter, og flere fikk hjerteproblemer eller brudd på ryggraden på grunn av krampene.
Elektrosjokk (i dag kalt ECT) ble lansert i 1938, og ble i starten gitt uten narkose eller muskellammende medikamenter (slik de blir gitt i dag). Mange pasienter fikk derfor brudd på ryggraden på grunn av kraftige rykninger. Metoden er fortsatt i bruk, men under langt mer kontrollerte forhold.
Enkelte psykiatriske pasienter ble også behandlet med kastrering, det vil si fjerning av eggstokker eller testikler. Idéen var at kastrering ville gjøre pasienten roligere og mindre utagerende. Dette sluttet man etterhvert med i 1950-årene, både fordi man så at det ikke hadde ønsket effekt, og fordi det ble sett på som moralsk galt.
I 1935 ble lobotomi ble lansert av den portugisiske nevrologen Egas Moniz. Moniz fikk i 1949 Nobelprisen i medisin for sin oppdagelse. Metoden gikk ut på å skjære over nervefibrene mellom pannelappene og mellomhjernen. En tredjedel av pasientene døde som følge av operasjonen. I Norge ble den første lobotomeringen utført på Gaustad sykehus i 1941. I forhold til folketallet hadde Norge det nest høyeste antallet lobotomerte i verden, etter Danmark. Bruken opphørte rundt 1960. Stortinget vedtok i 1996 at alle gjenlevende norske lobotomerte kunne tildeles erstatning på generelt grunnlag.