Elizabeth I av England

Oppvekst

Elizabeth ble født i slottet Greenwich Palace i et værelse som ble kalt Chamber of Virgins – Jomfrukammeret – den 7. september 1533 mellom klokken 3 og 4 om ettermiddagen. Hun ble oppkalt etter begge sine bestemødre, Elizabeth av York og Elizabeth Howard. Hun var det andre av Henrik VIII av Englands barn som overlevde spedbarnsalderen; hennes mor var Henriks andre hustru, Anne Boleyn. Ved fødselen fikk Elizabeth posisjon som den antatte arvingen til Englands trone. Hennes eldre halvsøster Maria hadde mistet sin posisjon som legitim arving da Henrik annullerte sitt ekteskap med Marias mor Katarina av Aragón for å kunne gifte seg med Anne. Kong Henrik hadde desperat ønsket seg en legitim sønn for å sikre seg en etterfølger fra Huset Tudor. Anne hadde blitt kronet med Sankt Edvards krone, ulikt noen annen av Henriks gemalinner, mens hun var gravid med Elizabeth. Historikeren Alice Hunt har antydet at dette skjedde på grunn av at Annes graviditet var synlig under kroningen og at man håpet hun bar på en mannlig arving. Dronning Anne maktet heller ikke senere å framskaffe en mannlig arving. Hun hadde minst to spontane aborter, en i 1534 og en annen i begynnelsen av 1536. Den 2. mai 1536 ble hun arrestert og fengslet. Hun ble i all hast domfelt på oppdiktede anklager, blant annet for utroskap, hekseri og incest, og ble halshogd den 19. mai 1536.
Elizabeth var 2 år og 8 måneder gammel da hun ble frarøvet sin mor, og ble deretter erklært som illegitim (født utenfor ekteskap) og fratatt tittelen prinsesse. 11 dager etter at Anne Boleyn var død giftet Henrik seg med Jane Seymour, som døde kun tolv dager etter fødselen av deres sønn, prins Edvard. Elizabeth ble anbragt ved Edvards hoff, og ved hans dåp var det hun som bar dåpskledet som ble brukt til å dekke barnets hode i forbindelse med dåpen.
Elizabeths første guvernante lady Margaret Bryan skrev at hun var «så likefrem et barn og så av natur så mild som noe barn jeg har kjent i mitt liv». Da høsten kom i år 1537 var Elizabeth anbragt under Blanche Herbert, lady Troys omsorg; hun forble Elizabeths guvernante til hun trakk seg tilbake fra hoffet mot slutten av 1545 eller tidlig i 1546. Catherine Champernowne, som da hun giftet seg ble kjent som Catherine «Kat» Ashley, ble utnevnt til Elizabeths guvernante i 1537, og hun forble Elizabeths venn til sin død i 1565. Da ble hun etterfulgt av Blanche Parry som fikk tittelen Chief Gentlewoman of the Privy Chamber. Av Champernowne lærte Elizabeth fransk, flamsk, italiensk og spansk. Da William Grindal overtok ansvaret for Elizabeths undervisning i 1544 kunne Elizabeth skrive engelsk, latin, og italiensk. Under Grindal, som var en talentfull og dyktig lærer, gjorde hun også store fremskritt i fransk og gresk. Etter at Grindal døde i 1548 fikk Elizabeth Roger Ascham som lærer. Han var en sympatisk lærer som mente at det skulle være morsomt å tilegne seg kunnskap. Da hennes formelle utdannelse ble avsluttet i 1550 var hun åpenbart en av de best utdannede kvinner i sin generasjon.

Thomas Seymour

Henrik VIII døde i 1547 da Elizabeth var 13 år gammel, og kongen ble etterfulgt av hennes yngre halvbror Edvard VI. Katarina Parr, Henriks siste hustru og dronning, giftet seg snart på nytt med Thomas Seymour, 1. baron Seymour av Sudeley, som var onkel av Edvard VI og bror av riksforstanderen (Lord Protector) Edward Seymour, 1. hertug av Somerset. 
Paret tok med seg Elizabeth til sitt hus i Chelsea. Der opplevde Elizabeth en følelsesmessig krise som en del historikere har ment påvirket henne for resten av hennes liv. Seymour var snart 40 år, men hadde sjarm og «en sterk seksuell tiltrekningskraft». Han innledet et upassende forhold til den 14 år gamle Elizabeth, blant annet ved å komme inn i hennes soverom i bare nattskjorten, kile henne og daske henne på baken. Katarina Parr tok selv del i denne spesielle formen for lek, blant annet deltok hun ved to anledninger selv i kilingen, og en gang holdt hun ungpiken fast mens ektemannen klippet Elizabeths svarte kjole "i tusen biter". Etter at Katarina Parr oppdaget Elizabeth og Seymour i en omfavnelse satte hun imidlertid foten ned. I mai 1548 ble Elizabeth sendt vekk. Men Seymour søkte fortsatt å øve innflytelse over kongefamilien. Han forsøkte å få den unge kong Edvard til å utnevne ham til en posisjon ved kongens hoff, og etter at Katarina Parr døde i barsel den 5. september 1548 gjorde han pånytt tilnærmelser overfor Elizabeth. Målet hans var nå å gifte seg  med Elizabeth. Da kom hans tidligere opptreden overfor kongens halvsøster for dagen, og da hadde både riksforstanderen og kongens råd fått nok. I januar 1549 ble Thomas Seymour arrestert, mistenkt for å ha forbrutt seg mot loven ved å planlegge ekteskap med Elizabeth og derved styrte riksforstanderen. Elizabeth bodde på dette tidspunktet i Hatfield House. Hun nektet å innrømme noe som helst. Staheten hun utviste drev mannen som hadde ansvaret for å avhøre henne, Sir Robert Tyrwhitt, til å rapportere i frustrasjon:"Jeg kan se det i øynene på henne at hun er skyldig". Thomas Seymour ble halshugd den 20. mars 1549.

Marias regime

Edvard VI døde, antagelig av tuberkulose, den 6. juli 1553, 15 år gammel. Hans testamente satte til side Forordningen om tronetterfølgelsen (Succession to the Crown Act) av 1543, ved at han ekskluderte både Maria og Elisabeth fra arverekkefølgen til tronen, og i stedet erklærte som sin arving lady Jane Grey, barnebarn av Henrik VIIIs søster Maria Tudor, hertuginne av Suffolk. Jane Grey ble innsatt som dronning av kongens råd (the Privy Council). Hun ble imidlertid avsatt etter å ha regjert som dronning i kun ni dager. Den 3. august 1553 red Maria i triumf inn i London med Elizabeth ved sin side.
Solidariteten mellom søstrene varte ikke lenge. Maria, landets første dronningregent, var fast bestemt på å knuse den protestantiske tro som Elizabeth var blitt opplært i, og hun beordret at alle skulle feire katolsk messe. Også Elisabeth var omfattet av dette pålegget, og utad måtte hun tilpasse seg den nye politiske virkeligheten. Marias innledende popularitet fordampet da det ble kjent at hun planla å gifte seg med prins Filip av Spania, sønn av keiser Karl V. Siden starten av 1500-tallet hadde England vært i økonomisk konflikt med Spania, ofte i allianse med Portugal. Misnøyen spredde seg hurtig over landet, og mange begynte å se Elizabeth som en mulig utfordrer til Marias religionspolitikk. I januar og februar 1554 brøt det ut opprør i flere deler av England og Wales, under ledelse av Thomas Wyatt den yngre.
 
Etter at opprøret var slått ned ble Elizabeth avhørt, og den 18. mars ble hun fengslet i Tower of London, hvor lady Jane Grey hadde blitt henrettet den 12. februar. Den skrekkslagne Elizabeth fastholdt heftig at hun var uskyldig. Selv om det er usannsynlig at hun hadde konspirert med opprørerne, er det kjent at en del av dem hadde henvendt seg til henne. Marias nærmeste fortrolige, keiser Karl Vs ambassadør Simon Renard, argumenterte for at Marias trone aldri ville være trygg så lenge Elizabeth levde; og kansleren Stephen Gardinerbestrebet seg på å få Elizabeth stilt for en domstol. Elizabeths tilhengere i regjeringen, blant dem William Paget, overbeviste Maria om å spare søsterens liv i mangel av bevis på at hun var skyldig. Isteden ble Elizabeth den 22. mai flyttet fra Tower of London til Woodstock, der hun tilbrakte mer enn ett år i husarrest under oppsyn av sir Henry Bedingfield. Det sto folkemengder og hyllet henne hele vegen under transporten til Woodstock.
 
Den 27. april 1555 ble Elizabeth kalt tilbake til hoffet for å være tilstede i det Marias antatte graviditet nærmet seg slutten. Dersom Maria og hennes barn døde ville Elizabeth bli dronning. Hvis Maria på den annen side fødte et friskt barn, ville Elizabeths sjanse til å bestige tronen bli drastisk redusert. Da det ble klart at Maria i virkeligheten ikke var gravid, var det de færreste som trodde at dronningen i det hele tatt kunne få barn noen gang. Elizabeth fremstod da som en sikker kandidat til å overta tronen etter Maria. Selv Filip, som ble konge av Spania i 1556, aksepterte den nye politiske virkeligheten. Han begynte nå å bygge opp et forhold til Elizabeth, som han foretrakk som tronfølger framfor det sannsynlige alternativet, den skotske dronningen Maria Stuart. Dronningen av Skottland var på den tiden forlovet den arvingen til det franske kongeriket. Da Maria Tudor ble syk i 1558 sendte Filip sin nære rådgiver greven av Feria til Elizabeth for rådslagninger. Samtalen fant sted på Hatfield House, der Elizabeth hadde hatt tilhold siden oktober 1555. I oktober 1558 la Elizabeth planer for hvordan hun ville styre når hun selv kom til makten, og den 6. november anerkjente Maria sin halvsøster som sin tronarving. Elleve dager senere døde Maria i St. James's Palacei London. Elizabeth ble dronning samme dag, den 17. november 1558.

Religion

I religiøse anliggender var Elizabeth en utpreget pragmatiker. Spørsmålet om hennes egen rett til tronen var et eksempel på dette. Formelt var hun født utenfor ekteskap i henhold til både protestantiske og katolske lover, men det var i hennes øyne mindre alvorlig at den protestantiske, engelske kirken etter hennes fødsel hadde trukket tilbake hennes status som ektefødt datter av kongen, enn at den katolske kirke anså at hun aldri hadde vært ektefødt fordi hennes far ikke hadde vært fri til å inngå lovlig ekteskap med moren Anne Boleyn. Dette alene var nok til å feie enhver tvil til side om at Elizabeth ville omfavne protestantismen.
Elizabeth og hennes rådgivere fryktet et mulig katolsk korstog mot et kjettersk England. Hun søkte derfor å etablere en protestantisk kirkeorden som ikke ville vekke for stort anstøt i katolikkenes leir, samtidig som hun kom de engelske protestantene i møte. Hun ville derfor ikke tolerere de mer radikale puritanernes press for å få gjennomført mer omfattende reformer og endringer. Følgelig begynte det engelske parlamentet fra 1559 av å vedta lover som baserte seg på forgjengeren Edvard Is kirkeordning, der monarken var kirkens overhode, men flere katolske elementer ble beholdt, blant annet de geistliges pontifikalier.
Underhuset ga uforbeholden støtte til forslagene, men loven om monarkens overhøyhet møtte motstand i Overhuset, særlig fra biskopene. Elizabeth var i dette tilfelle heldig ved at mange av biskopembetene stod ubesatt på denne tiden, derunder det viktige Canterbury erkebispedømme. Dette gjorde det mulig for hennes støttespillere blant adelen å komme i stemmemessig overvekt mot biskopene og de konservative adelige. Uansett ble Elizabeth tvunget til akseptere tittelen Øverste leder av Englands kirke (Supreme Governor of the Church of England) framfor den tittelen som Henrik VIII hadde hatt som Øverste overhode (Supreme Head), en tittel mange mente var uakseptabelt for en kvinne å inneha. Den nye Forordningen om overhøyhet (Act of Supremacy) ble lov den 8. mai 1559. Alle offentlige myndigheter måtte nå sverge troskapsed til monarken som den øverste leder, eller risikere å bli fjernet fra sin stilling. Videre ble kjetterlovene opphevet, slik at man kunne unngå en gjentagelse av Marias forfølgelse av dissentere. Elizabeths søster hadde ikke uten grunn fått tilnavnet «Maria den blodige»; hun brente 280 protestanter på bålet for kjetteri, og da Elizabeth overtok var flertallet av befolkningen fortsatt katolikker, til tross for tredve år med religiøse strid. Å lese Bibelen på engelsk ble tillatt under Edvard VI, forbudt under Maria, og igjen tillatt under Elizabeth. Kun fire personer ble brent som kjettere under Elizabeths langvarige regime, og de var alle protestantiske ekstremister. Også en ny Forordning om ensretting (Act of Uniformity) ble vedtatt; den påla befolkningen kirkegang minst en gang i uken og fastsatte at det var obligatorisk å anvende en tilpasset versjon av Den allmenne bønneboken av 1552. De som ikke møtte i kirken ble avkrevet en mulkt, som nok kunne være vanskelig å betale for de fattigere lag av befolkningen, men straffene for å unnlate å etterkomme den nye loven var ikke ekstreme.

Ekteskapsspørsmål

Fra begynnelsen av Elizabeths regime ble spørsmålet reist om hvem hun skulle gifte seg med. Hun mottok mange frierier, men giftet seg aldri og forble barnløs. Grunnene til dette kjenner man ikke. Historikere har spekulert i om Thomas Seymour hadde gitt henne avsky for seksuelle forhold, eller om hun selve visste seg infertil. Inntil det ikke lenger var mulig å føde en sønn, overveide hun flere beilere. Hennes siste beiler var François, hertug av Anjou, som var 22 år yngre enn henne selv. Året var 1581, og hun selv var da 48 år gammel. Elizabeth trengte ikke hjelp av en mann for å styre, og inngå ekteskap innebar en risiko for å miste kontroll med eller få utenlandsk innblanding i sine affærer, noe som hadde skjedd med hennes søster Maria. På den andre siden betydde et ekteskap muligheten for å få en arving.

Lord Robert Dudley

Elizabeth mottok ofte tilbud om ekteskap, men hun overveide alvorlig kun tre eller fire friere over en lengre tid. Av disse var hennes barndomsvenn lord Robert Dudley sannsynligvis den som kom nærmest. Våren 1559 var det åpenbart at dronningen var forelsket i den gifte Dudley. Deres intimitet ble snart samtaleemne ved hoffet og i landet, og også utenfor landets grenser. Det ble også sagt at hans hustru, Amy Robsart, led fra en «sykdom i det ene brystet», og et halvt år senere hadde lord Robert og dronningen en «hemmelig forståelse» om å bli gift når Amy til slutt var blitt «sendt inn i evigheten». Det var imidlertid mange som ikke syntes dette var en ønskelig ide. «Det var ikke en mann som ikke ville skrike ut mot ham og henne med indignasjon… hun ville ikke gifte seg med noen annen den foretrukne Robert». Slik beskrev den spanske ambassadøren situasjonen i begynnelsen av 1560. Da Dudleys hustru døde i september det samme året fra et fall i en trapp, brøt skandalen ut. En tid overveide dronningen seriøst å gifte seg med Dudley, men William Cecil, Nicholas Throckmorton, og andre politikere var svært opprørte og gjorde det helt klart at de misbilliget en slik allianse. Opposisjonen var så overveldende at det gikk rykter om at adelen ville gjøre opprør om dette ekteskapet ble inngått.
Til tross for flere andre ekteskapsprosjekter ble Dudley sett på som en seriøs kandidat gjennom nesten et helt tiår. Elizabeth oppmuntret ham som beiler, og forble ekstremt sjalu selv etter at hun selv hadde forkastet tanken på å gifte seg med ham. I 1564 opprettet dronningen jarledømmet Leicester for Dudley. Dudley giftet seg på nytt i 1578 med Lettice Knollys, og etter dette reagerte dronningen gjentatte ganger med stor misnøye mot ham for at han hadde giftet seg. Dudleys hustru måtte utholde dronningens livslange hat. Uansett beholdt Dudley en særegen plass i hennes hjerte. Han døde i 1588, ikke lenge etter at England hadde beseiret den spanske armada. Etter Elizabeths død ble et notat fra Dudley funnet blant hennes mest personlige eiendeler, og på brevet stod ordene «his last letter (hans siste brev)» skrevet med dronningens håndskrift.

Politiske aspekter

Dronning Elizabeth holdt spørsmålet om ekteskap åpent, men ofte kun som en diplomatisk øvelse. Parlamentet ba henne gjentatte ganger om å gifte seg, men hun svarte alltid unnvikende. I 1563 fortalte hun et sendebud fra keiseren: «Om jeg fulgte tilbøyeligheten i min natur, er det dette: tiggerkvinne og enslig, mye heller enn dronning og gift». I det samme året, i kjølvannet av dronningens sykdom med kopper, ble spørsmålet om arving og etterfølger et hett emne. Parlamentet ba dronningen innstendig om å gifte seg eller nominere en arving for å forhindre borgerkrig ved hennes død. Hun nektet å gjøre noen av delene. I april oppløste hun parlamentet som ikke hadde kommet sammen da hun trengte deres støtte for å øke skattene i 1566. Underhuset truet med å holde tilbake midler inntil hun gikk med på å sørge for en etterfølger. I 1566 forfulgte sir Robert Bell svært dristig denne saken til tross for dronningens ordre om avstå, og han ble derfor mål for hennes raseri. 
Forskjellige tronfølgemuligheter ble overveid i løpet av Elizabeths regjeringstid. En mulig gren var den fra Margaret Tudor, en eldre søster av Henrik VIII, noe som ledet mot dronning Maria Stuart av Skottland, selv om denne var utelukket fra tronfølgen i henhold til Henriks testamente. En alternativ gren ledet fra Henriks yngre søster Maria Tudor, hertuginne av Suffolk, til Catherine Grey, søster av Lady Jane Grey. En annen mulig, men fjernere arvtager var Henry Hastings, 3. jarl av Huntingdon, som førte sin gren tilbake til Edvard III på 1300-tallet. Alle disse mulighetene hadde ulemper; Maria Stuart var katolsk, Catherine Grey hadde giftet seg uten dronningens tillatelse, og puritaneren lord Huntingdon var uvillig til å arve tronen. I 1568 døde den siste dugelige engelske arvtageren til tronen, Catherine Grey. Hun etterlot en sønn, men han ble ansett for å være illegitim. Hennes arvtager var Mary Grey, en småvokst kvinne på 1.22 meter og med pukkelrygg. Det økte kravet til Maria Stuart.
I 1566 betrodde Elizabeth seg til den spanske ambassadør at om hun skulle finne en måte å avgjøre spørsmålet om etterfølgelse uten å gifte seg, ville hun gjøre nettopp det. Ved 1570 var det eldre i regjeringen som privat hadde akseptert at Elizabeth aldri ville gifte seg og heller ikke navngi en etterfølger. William Cecil søkte allerede løsninger på problemet med etterfølger. For dette standpunktet, som for hennes forsømmelse i å gifte seg, ble hun ofte anklaget for uansvarlighet. Elizabeths taushet styrket hennes egen politiske sikkerhet: hun viste at om hun navnga en arving, ville tronen være utsatt for et statskupp.

Jomfrukult

Elizabeths ugifte status inspirerte på den annen side en jomfrukult rundt henne. I poesi og portrettskildringer ble hun beskrevet som en jomfru eller en gudinne eller begge deler, og ikke som en normal, jordisk kvinne. I begynnelsen var det kun Elizabeth som gjorde en dyd av hennes jomfrudom: I 1559 fortalte hun underhuset «Og til slutt, dette skal være tilstrekkelig for meg, at en marmorstein skal erklære at en dronning som har regjert i en slik en tid, levde og døde som en jomfru». Senere, særlig etter 1578, tok poeter og forfattere opp temaet og vendte det om til en ikonografi som begeistret dronningen selv. I en tidsalder med metaforer og forfengeligheter ble hun portrettert som gift med sitt kongedømme og sine undersåtter under guddommelig beskyttelse. I 1599 snakket Elizabeth selv om «alle mine ektemenn, mitt gode folk».

Utenrikspolitikken

Bortsett fra frieriet til Dudley behandlet Elizabeth ekteskapspørsmålet som et aspekt av utenrikspolitikken. Selv om hun avviste Filip II av Spanias tilbud i 1559, forhandlet hun i flere år om å gifte seg med dennes fetter erkehertug Karl II av Indre Østerrike. Forholdene med habsburgerne ble dårligere fra 1568. Elizabeth overveide deretter ekteskap med to franske Valois-prinser etter hverandre, den første var Henrik, hertug av Anjou, og senere fra 1572 til 1581 hans bror François, hertug av Anjou. Det siste frieriet var knyttet til en planlagt allianse mot spansk kontroll av sørlige Nederlandene. Elizabeth synes å ha tatt dette frieriet alvorlig for en tid, og bar en ørering formet som frosk som hertugen hadde sendt henne.
Hennes utenrikspolitikk var hovedsakelig defensiv. Unntaket var den katastrofale okkupasjonen av byen Le Havre fra oktober 1562 til juni 1563 da hennes allierte blant hugenottene slo seg sammen med katolikkene for å gjenerobre havnen. Elizabeth hadde som hensikt å bytte Le Havre for Calais, som var blitt gjenerobret av Frankrike i januar 1558. 
Hun sendte tropper til Skottland i 1560 for å hindre franskmennene i å bruke landet som en base. I 1585 signerte hun Nonsuchtraktaten med Holland for å blokkere den spanske trusselen mot England. Kun gjennom aktiviteten til den engelske flåten maktet Elizabeth å forfølge en aggressiv politikk. Det betalte seg i krigen mot Spania hvor rundt 80 prosent av kampene ble utkjempet til sjøs. Hun adlet Francis Drake etter hans jordomseiling fra 1577 til 1580, og han vant berømmelse for sine angrep mot spanske havner og skip. Et element av piratvirksomhet og mulighet for rikdom drev engelske sjøfarere i en aktivitet hvor dronningen hadde liten kontroll.
Hennes regime så også den første kolonisering eller «plantasjer» i det nye landet i Nord-Amerika; kolonien Virginia ble oppkalt etter henne da hun modifiserte navnet på en høvding fra de innfødte amerikanere, en regional «konge» ved navn «Wingina», noe som var blitt nedtegnet i 1584 av Walter Raleighs ekspedisjon, markerte hennes status som «jomfrudronningen».

Frankrike

Da den protestantiske Henrik IV arvet den franske trone i 1589 sendte Elizabeth ham militær støtte. Det var hennes første vågestykke i Frankrike siden tilbaketrekkingen fra Le Havre i 1563. Henriks etterfølgelse til tronen ble sterkt motsatt av den katolske liga og av Filip II, og Elizabeth fryktet en spansk overtagelse av havnene på fransk side av kanalen. De følgende engelske militærkampanjene i Frankrike var imidlertid dårlig organiserte og lite effektive. Lord Willoughby ignorerte i stor grad dronningens ordre og med en hær på 4000 mann herjet han det nordlige Frankrike uten å oppnå noe. Han trakk seg tilbake i forvirring og uorden i desember 1589 etter å ha tapt halvparten av sine tropper. I 1591 ledet John Norreys et hærtokt på 3000 menn inn i Bretagne, og det ble en enda større katastrofe. 
Som med de fleste av disse ekspedisjonene var Elizabeth lite villig til gi midler til utstyr og forsyninger, og forsterkninger som ble krevd av kommandantene. Norreys dro til London for å be i egen person for mer støtte. I hans fravær ødela den katolsk liga bortimot hele hæren, eller det som var igjen av den, ved Craon, nordvest i Frankrike, i mai 1591. I juli sendte Elizabeth enda en styrte under ledelse av Robert Devereux,, jarl av Essex, for å hjelpe Henrik IV å beleire Rouen. Resultatet var akkurat like bedrøvelig som tidligere, Essex oppnådde ingenting og dro hjem i januar 1592. Henrik oppga beleiringen i april samme år. Som vanlig hadde Elizabeth ingen kontroll over sine generaler straks de reiste utenlands. «Hvor han er, eller hva han gjør, eller hva han kommer til gjøre,» skrev hun til Essex, «er vi uvitende».

Irland

Selv om Irland var en av hennes to kongedømmer møtte Elizabeth, rimelig nok, en fiendtlig og enkelte steder uavhengig katolsk befolkning som var villig til å sammensverge med hennes fiender mot henne. Hennes irske politikk var å gi landområder til hennes hoffmenn og forhindre opprørere fra å gi Spania en base fra hvor de kunne angripe England. Pave Gregor XIII sendte en styrke i 1580 for å bidra i det andre Desmondopprøret på Irland, ledet av Gerald FitzGerald, Earl of Desmond, men i 1583 hadde opprøret blitt slått ned etter et felttog som ble drevet med ild, sverd og sult, og hvor nesten hele befolkningen i den nordvestlige delen av provinsen Munster synes å ha dødt, anslagsvis 30 000 mennesker. Den engelske terrortaktikken med brent jord la store landområder øde, og slaktet ned og drepte hele familier; menn, kvinner og barn. Poeten Edmund Spenser var en iakttager av dette felttoget og beskrev det i A View of the Present State of Ireland, men det ble først utgitt i 1633, førti år etter at det ble skrevet. Her sier han blant annet at de irske ofrene «ble brakt til slik fortvilelse at et hvilket som helst hjerte av stein ville ha angret på det samme.» 
Englands dronning rådet hennes kommandanter at irlenderne, «den uforskammete og barbariske nasjonen», til å bli behandlet vel; men hun viste ingen anger da makt og blodsutgytelse ble bedømt som nødvendig.
Mellom 1594 og 1603 møtte Elizabeth sin vanskeligste prøvelse i Irland med opprøret kjent som Tyrones opprør, eller den irske niårskrigen. Dets leder, Hugh O'Neill, jarl av Tyrone, ble støttet av Spania. Våren 1599 sendte Elizabeth Robert Devereux, 2. jarl av Essex, for å slå ned opprøret. Til hennes frustrasjon, fikk han liten framgang og reiste tilbake til England uten tillatelse. Han ble erstattet av Charles Blount, lord Mountjoy, som brukte tre år på å slå ned opprøret. O'Neill overga seg til slutt i 1603, noen få dager etter at Elizabeth var død.

Barbareskkysten, Det osmanske rike og Japan

Handel og diplomatiske forbindelser ble utviklet mellom England og Barbareskkysten (navnet på en rekke muslimske stater langs Nord-Afrikas middelhavskyst) under regimet til Elizabeth. England etablerte handelsforbindelser med Marokko i opposisjon til Spania, og solgte rustning, ammunisjon, tømmer og metall i utbytte for marokkansk sukker til tross for pavens forbud. I år 1600 besøkte Abd el-Ouahed ben Messaoud, den viktigste sekretær for den marokkanske hersker Mulai Ahmad al-Mansur til England som en ambassadør ved dronningens hoff, for å forhandle en anglo-marokkansk allianse mot Spania. Elizabeth «ble enige om å selge krigsmateriell til Marokko, og hun og Mulai Ahmad al-Mansur snakket til og fra om å gå sammen om en operasjon mot spanjolene». Diskusjonene forble imidlertid ikke avgjørende, og begge herskerne døde innenfor to år av besøket.
Det ble også etablert diplomatiske forbindelser med Det osmanske rike i løpet av befraktningen av Levant Company, eller det tyrkiske selskap, og ekspederingen av den første engelske ambassadøren til Porte, William Harborne, i 1578. For første gang ble en handelsavtale signert i 1580. Tallrike sendebud ble sendt i begge retninger og skriftlig korrespondanse skjedde mellom dronning Elizabeth og sultan Murad III. I en brevveksling fremmet Murad forestilling at islam og protestantismen hadde «mye mer til felles enn noen av dem hadde med den romersk-katolske kirke, da begge avviste dyrkelsen av idoler», og argumenterte for en allianse mellom England og Det osmanske rike. Til stor misnøye for katolske Europa eksporterte England tinn og bly (for å støpe kanoner) og ammunisjon til Det osmanske rike, og Elizabeth diskuterte seriøst felles militære operasjoner med Murad III da det brøt ut krig med Spania i 1585 da Francis Walsingham argumenterte for en direkte osmansk militær engasjement mot en felles spansk fiende.
Den første engelskmann som nådde fram til Japan, William Adams, var en tidligere ansatt av handelsselskapet Barbary Company, som hadde blitt etablert i 1585. Han satte fot i Japan i august 1600 som fører for Det nederlandske ostindiske kompani. Han kom til å spille en nøkkelrolle som en rådgiver for den japanske shogun, og bidro til å etablere de første diplomatiske kontaktene og kommersielle avtaler mellom England og Japan.