Nālandā

Etymologi

Det finnes mange teorier om etymologien til navnet Nālandā. Både Apte Sanskrit Dictionary, og Monier-Williams Dictionary benytter navnformen Nālanda.
Den kinesiske pilegrimen og buddhistiske munken Xuánzàng (玄奘, 602–664) fra Tang-dynastiet, som beskrev interaksjonen mellom kinesisk og indisk buddhisme i sine memoarer, forklarte navnet som en avledning av Na al, lllam dā som betyr «ingen ende på gaver» eller «gavmildhet uten opphold». Den kinesiske reisende Yìjìng (義淨, 635–713), forklarte navnet som et ord i en lokal dialekt som hadde betydningen «navnet (nanda) på en slange (nāgá)».
Arkeologen Hiranand Sastri, som frem til 1932 ledet utgravningene etter ruinene av Nālandā, mente at navnet hentydet til områdets overflod av nālas (lotus-stilker) og at Nālandā var giveren av lotus-stilker. Navneformen på regulær sanskrit ville da imidlertid være Nālada.

Tidlig historie

Nālandā var opprinnelig en velstående landsby langs en større handelsrute som gikk gjennom den nærliggende byen Rājagṛiha, som på denne tiden var hovedstaden i det gamle kongedømmet Magadha (1200–322 f.Kr.). Det hevdes at jainismens 24. tirthankara Mahāvīra (599–527 f.Kr) tilbragte 14 regntidsårstider i Nālandā. Gautama Buddha blir sagt å ha holdt foredrag i en mangohule ved navn Pāvārika like i nærheten, og Śāriputra, den ene av hans to sentrale disipler, ble født i landsbyen Nālaka i det samme området og oppnådde senere nirvāṇa der. Denne tradisjonelle tilknytning til Mahāvīra og Buddha gjør det mulig å forsiktig datere eksistensen av landsbyen Nālandā  til det 5. og det 6. århundre f.Kr. eller tidligere.
Ikke mye er kjent om Nālandā i århundrene som fulgte. Den tibetanske lama Tāranātha (1575–1634) fra skolen Jonangpa (som kombinerte retningen shentong med lærdommene i kālachakra), hevdet at den buddhistiske mauryakeiseren Aśoka (304–232 f.Kr.) bygde et stort tempel i Nālandā på stedet for Śāriputras chaitya (bønnehall med en stupa). Tāranātha plasserte også fremtredende mahāyānafilosofer som aktive i Nālandā, deriblant den sørindiske filosofen Nāgārjuna (150–250 e.kr.) og hans disippel Āryadeva (3. århundre e.Kr.). Den sistnevnte hevdet han også var leder av institusjonen. Tāranātha nevner også at Suviṣṇu, en av Nāgārjunas samtidige, bygde 108 templer på stedet. Selv om dette ville innebære at det var et blomstrende senter for buddhismen ved Nālandā forut for det 3. århundre, har ingen arkeologiske bevis blitt avdekket som støtter denne antagelsen. Da den kinesiske pilegrimen Fǎxiǎn (法显, 337–422) besøkte Nalo (stedet for Śāriputra's parinirvāṇa) på begynnelsen av 400-tallet, var en stupa alt som han fant verd å nevne.

Nālandā under Guptariket

Den daterbare historien til Nālandā begynner under Guptariket (280–550 e.Kr.), og et segl identifiserer en monark ved navn Śakrāditya som dets grunnlegger. Både Xuánzàng (玄奘, 602–664) og den koreanske pilegrimen Prajñāvarman tilegnet denne monarken grunnleggelsen av et sangharama (kloster) på stedet. Śakrāditya er identifisert som den 7. Guptakeiseren Kumaragupta I (415–455), som det er oppdaget mynter av i Nālandā. De etterfølgende keiserne Budhagupta (den 11. Guptakeiser, 476–495), Tathāgatagupta, Narasimhagupta Baladitya (den 12. Guptakeiser, 495–535) og Vajra (muligens Kumaragupta III, den 13. Guptakeiser (535–540)), utvidet institusjonen med flere klostre og templer.
Guptaene var tradisjonelt et brahmanistisk dynasti. De bygde et sangharama ved Nālandā og også en 91 meter høy vihāra med en Buddhastatue innenfor, som ifølge Xuánzàng lignet på den «store vihāra som ble bygd under Bodhi-treet.» Den kinesiske munken merket seg også at Baladitya's sønn Vajra, som også hadde ansvaret for et sangharama, «besittet et hjerte med fasthet i troen».

Tiden etter Guptariket

Perioden etter Guptariket så en lang rekkefølge av konger som fortsatte å bygge Nālandā ved å «bruke alle evnene til skulptøren». På et eller annet tidspunkt bygde en «konge i det sentrale India» en høy mur sammen med en port omkring de nå så tallrike byggverk i komplekset. En annen monark ved navn Purnavarman (muligens av Maukharidynastiet), som er beskrevet som «den siste av rasen Aśoka-raja», reiste en 25 meter høy kobberfigur av Buddha for å tildekke en paviljong som han også bygde i seks etapper.
Etter Guptarikets nedgang, var keiser Harṣavardhana (606–547) av Kannauj den mest notable beskytter av det store klosteret (mahāvihāra). Harsha var en konvertert buddhist og betraktet seg selv som en tjener av munkene i Nālandā. Han bygde et kloster av messing innenfor mahāvihāra og sjenket klosteret inntektene fra 100 landsbyer. Han ga også ordre om at 200 husholdninger i disse landsbyene skulle forsyne institusjonens munker med de nødvendige mengder ris, smør og melk på en daglig basis. Omkring et tusen munker fra Nālandā var tilstede ved Harsha's kongelige forsamling i Kannauj.
Mye av det som er kjent om Nālandā  før det 8. århundre er basert på reiseskildringene til to kinesiske munker. I året 646 skrev Xuánzàng reiseskildringen Reisen til de vestre regioner under det store Tangdynastiet (大唐西域記, Dàtáang xīyùjì). Yìjìng på sin side skrev en reiseskildring med tittelen En nedtegnelse om buddhistisk praksis sendt hjem fra det sørlige hav (南海寄歸内法傳, Nánhǎi jìguī nėifǎ chuán).

Yìjìng i Nālandā

Inspirert av reisene til Fǎxiǎn og Xuánzàng, ankom den kinesiske pilegrimen Yìjìng India i året 673 e.Kr. etter å ha studert sanskrit i Srivijaya på sørlige delen av Malakkahalvøya og på Sumatra. Han oppholdt seg 14 år i India, hvorav han brukte 10 av dem i Nālandās mahāvihāra. Da han returnerte til Kina i året 695, hadde han med seg 400 sanskrit-tekster som deretter ble oversatt til kinesisk.
Mens Xuánzàng også beskrev geografien og kulturen i det 7. århundres India, konsentrerer nedtegnelsene til Yìjìng seg primært om buddhismens praksis i opphavslandet og gir detaljerte beskrivelser av skikker, regler og reguleringer (vinaya) hos munker og nonner ved klosteret. Yìjìng forteller om inntekter fra 200 landsbyer (i motsetning til 100 i Xuánzàng's dager) som ble brukt til å vedlikeholde Nālandā. Han fortalte at der var åtte haller med så mange som 300 leiligheter. Han fortalte om at dagliglivet i Nālandā var preget av en serie ritualer som ble fulgt av alle. Hver morgen ringte en bjelle som signaliserte tid for bading, noe som førte til at hundrevis eller tusenvis av munker gikk fra deres vihāraer til en rekke store bassenger med vann i og omkring campusen hvor alle av dem tok sine bad. Dette ble etterfulgt av en annen gong fra bjellen, som signaliserte den rituelle renselse av bildet av Buddha. Chaityavandana ble utført om kveldene og innbefattet en «tredels tjeneste»: Opplesing av et forhåndsdefinert sett med hymner, opplesing av ślokaer og utvalgte tekststeder fra skriftene. Mens det vanligvis ble utført på et sentralt sted, forteller Yìjìng at antallet beboere på Nālandā gjorde det vanskelig med store daglige forsamlinger. Dette førte til et modifisert rituale, hvor en prest som var ledsaget av legmenn og barn som bar renselse og blomster, dro fra en hall til den neste, mens de messet «den tredelte tjeneste». Ritualet var fullført ved tussmørke.

Nālandā under Pālariket

Pālariket oppstod i det nordøstlige India i år 750 og regjerte frem til 1174. De var et buddhistisk dynasti, men buddhismen på deres tid var en blanding av mahāyāna som ble praktisert i Nālandā og vajrayāna («diamantvognen»), en esoterisk og tantrisk avart av mahāyānalæren. Nālandā var en kulturell arv fra Guptarikets store tidsalder, og det ble både lovpriset og elsket. Pālaregentene var profilerte byggere og i deres regjeringstid ble det bygd fire andre store klostre (mahāvihāras) etter modell av klosteret i Nālandā, i henholdsvis Jagaddala, Odantapuri, Somapura og Vikramaśila. Klosteret i Odantapuri ble grunnlagt av Gopala I, stamfaren til den kongelige linjen, bare 9,7 km unna Nālandā.
Inskripsjoner i Nālandā tyder på at Gopala I's sønn Dharmapala, som grunnla det store vihāra (mahāvihāra) i Vikramaśila, også synes å ha vært en støttespiller av det gamle klosteret i en eller annen form. Det var likevel Dharmapala's sønn, den 9. århundres keiser og grunnleggeren av det store vihāra i Somapura, Devapala, som synes å ha vært Nālandā's fremste beskytter på denne tiden. Flere metalliske figurer som inneholder referanser til Devapala har blitt funnet i dets ruiner så vel som to notable inskripsjoner. Den første av disse, en kobberplate-inskripsjon som er avdekket i Nālandā, gir detaljer om et legat av Sailendradynastiets konge Balaputradeva av Suvarnadvipa (Sumatra i dagens Indonesia). Denne kongen av Srivijaya, «som var tiltrukket av de mange fortreffeligheter ved Nālandā», hadde bygd et kloster der og hadde bedt Devapala om å gi inntektene fra fem landsbyer for dets vedlikehold, en forespørsel som ble oppfylt. Ghosrawan-inskripsjonen, den andre inskripsjonen fra Devapala's tid, nevner at han mottok og beskyttet Viradeva; han var en lærd innenfor vediske skrifter og ble senere overhode av Nālandā.
De fem setene for buddhistisk læring i det østlige India, dannet et statlig støttet nettverk og lærde personer beveget seg fritt mellom dem. Hvert av de fem stedene hadde sitt eget offisielle segl med et dharmachakra, flankert av et dådyr på hver side, et motiv som refererte til Buddha's preken i rådyrsparken i Sarnath. Under motivet var navnet på institusjonen. I Nālandā's tilfelle var det Śrī-Nālandā-Mahāvihārīya-Ārya-Bhikṣusaḿghasya, som betyr Fellesskapet av Ærverdige Munker av det store klosteret i Nālandā.
Tilstrekkelige mengder med epigrafiske og litterære bevis viser av Pālaene fortsatte med å støtte Nālandā litterært. Det store vihāra var likevel mindre enestående i denne perioden ettersom de fire andre institusjonene hadde trukket bort en rekke lærde munker fra Nālandā. Vajrayāna økte i utbredelse, og Nālandā som en gang hadde vært et senter for mahāyāna ble mer og mer fiksert på tantriske doktriner og magiske ritualer. Den tibetanske historikeren Tāranātha hevdet i det 17. århundre at Nālandā kan ha vært under kontroll av overhodet til klosteret i Vikramshila på et eller annet tidspunkt.

Det store vihāra eller mahavihāra

Ruinene av det store vihāra i Nālandā, dekker et område på omkring 488 x 244 meter eller omkring 12 hektar. Klosteret opptok imidlertid et langt større område i middelalderen.
Undervisningen ved Nālandā dekket mange områder av læring, og tiltrakk seg elever og lærde fra Korea, Japan, Kina, Tibet, Indonesia, Persia og Tyrkia.
Xuánzàng etterlot seg en detaljert beskrivelse av skolen i det 7. århundre. Han beskrev hvordan de regelmessig utlagte tårnene, skogene av paviljonger, harmikaer og templer «svevde over tåkeskyene i himmelen» slik at fra deres rom kunne munkene «være vitner til fødselen av vindene og skyene». Pilegrimen forteller at «et asurblått basseng dreier seg omkring klostrene, utsmykket med de fullt utfoldede blå lotuser; de blendende røde blomstene fra den elskverdige kanaka (piggepleslekta eller datura) hang her og der, og utenfor ga huler av mangotrær innbyggerne deres tette og beskyttende nyanse».

Biblioteket

Det er opplagt fra den store mengder med tekster som Yìjìng bragte med seg hjem etter sitt 10-årige opphold i Nālandā, at det store vihāra hadde et bibliotek med et formidabelt antall tekster. Tradisjonelle tibetanske kilder omtaler et enormt bibliotek i Nālandā ved navn dharmaganja («sannhetens skattkammer») som omfattet tre store fleretasjers bygninger: Ratnasagara («oseanet av juveler»), ratnodadhi («sjøen av juveler») og ratnaranjaka («utsmykket av juveler»). Ratnodadhi var ni etasjer høyt og huset de fleste hellige manuskripter, deriblant den store prajñāpāramitāsūtraen og Guhyasamāja Tantra.
Det eksakte antallet tekster er ikke kjent, men det er estimert at det måtte ha vært flere hundre tusen tekster. Biblioteket omfattet religiøse manuskripter, men også tekster om grammatikk, logikk, litteratur, astrologi, astronomi og medisin. Biblioteket må ha hatt en metode for klassifisering som var mulig takket være det system for klassifisering av tekster som var blitt utviklet av sanskrit-lingvisten Pāṇini. Buddhistiske tekster var etter alt å dømme inndelt i tre klasser liksom de tre inndelingene i Tripitaka: Vinaya pitaka, Sutta pitaka og Abhidhamma pitaka.

Innflytelse på buddhismen

En stor del av det som senere utviklet seg til tibetansk buddhisme, både mahāyāna og vajrayāna, stammer fra lærdommene og tradisjonene i Nālandā. Śāntarakṣita (शान्तरक्षित, 725–788), som var en pionèr i utbredelsen av buddhismen i Tibet i det 8. århundre, var utdannet i Nālandā. Han ble invitert av den tibetanske kongen Khri-sron-deu-tsan (ཁྲི་སྲོང་ལྡེ་བཙན, 742–797), og etablerte klosteret i Samye, hvor han var den første abbeden. Śāntarakṣita og hans elev Kamalaśīla (कमलशील​, 740–795), som også ble opplært i Nālandā, var ansvarlige for buddhistisk filosofisk tenkning i Tibet. Padmasambhava, som ble invitert fra det store vihāra i Nālandā av kongen i 747 e.Kr., blir kreditert æren for å ha grunnlagt tibetansk buddhisme.
Dharmakīrti (धर्मकीर्ति, 6. eller 7. århundre), som deltok i utformingen av filosofisk logikk innenfor indisk buddhisme, og som var en primær teoretiker innenfor buddhistisk atomisme, underviste ved Nālandā.
Andre varianter av mahāyānabuddhisme, som etter hvert ble utbredt i Vietnam, Kina, Korea og Japan, blomstret innenfor veggene av den gamle skolen. En mahāyānatekst som śūraṅgamasūtraen, en viktig tekst i østasiatisk buddhisme, blir ofte assosiert med den buddhistiske tradisjonen i Nālandā. Et sentralt tema i śūraṅgamasūtraen er standpunktet til tathāgatagarbha: Læren om menneskenes iboende «Buddhanatur» og troen på at opplysning ikke bare er forbeholdt noen få, men ligger latent hos alle. Videre forkynner den vajrayāna eller esoterisk buddhisme. Den lærer også at den ytre verden er en refleksjon av bevisstheten (yogācāra), og fra madhyamaka hentet den sin bruk av syllogisme og catuṣkoṭi («firfoldig logikk») som er kjent fra buddhistisk logikk.
Kinesiologen Dr. Ronald Epstein og David Rounds har merket seg at sūtraens doktriner tilsvarer det som var pensum i Nālandā henimot slutten av Guptāperioden, da teksten ble oversatt til kinesisk. Mahāsiddha-tradisjonen hadde for eksempel sin opprinnelse i samme perioden.
Śūraṅgamasūtraen er av enkelte blitt karakterisert som en apokryf, men den er en del av den kinesiske buddhistiske kanon. Før 2010 ble det funnet et sanskritmanuskript i et kinesisk tempel; manuskriptet består av 226 palmeblader, og 6 av bladene mangler.
Flere buddhistiske institusjoner er oppkalt etter Nālandā, som en anerkjennelse av læreanstaltens innflytelse, deriblant Nalanda Buddhist Society i Malaysia,  Nalanda College, Colombo på Sri Lanka og Nalanda Buddhist Education Foundation, Indonesia.

De utgravde ruinene

Etter sin nedgangstid ble Nālandā for en stor del glemt, inntil Francis Buchanan-Hamilton (1762–1829) undersøkte området i 1811 og 1812 etter at lokalbefolkningen i nærheten gjorde han oppmerksom på et stort kompleks av ruiner i området. Han knyttet imidlertid ikke haugene av jord og avfall til det berømte Nālandā. Denne koblingen ble gjort av Major Markham Kittoe (1808–1853) i 1847. Alexander Cunningham (1814–1894) og den nydannede selskapet Archaeological Survey of India (ASI) foretok en offisiell undersøkelse i 1861–1862. Systematiske utgravninger av ruinene foretatt av ASI begynte ikke før 1915 og var avsluttet i 1937. En annen runde med utredninger og restaureringer fant sted mellom 1974 og 1982.
Restene av Nālandā strekker seg i dag omkring 488 meter i nord-sør retning og 244 meter i øst-vest-retning. Utgravninger har avdekket 11 klostre og seks store murtempler arrangert på en ordnet måte. En 300 meter bred passasje går fra nord til sør med templene vest for seg og klostrene øst for seg. De fleste av strukturene gir bevis for flere perioder av konstruksjon, hvor nye bygninger blir reist på toppen av ruinene etter de gamle. Mange av bygningene viser også tegn på brann ved minst en anledning.
Kartet viser utformingen av de utgravde strukturene. Tempel 1 i sør var den mest imponerende strukturen. Templene 12, 13, 14 hadde fremsiden mot klostrene og mot øst. Med unntak av de som er betegnet som 1A og 1B, hadde alle klostrene fremsiden mot vest med dreneringer som ble tømt ut i øst og trappetrinn som var posisjonert i det sørvestlige hjørnet av bygningene. Tempel 2 var vendt mot øst.
Alle klostrene i Nālandā var svært like i struktur og generelt utseende. De hadde en rektangulær form med en sentralt liggende rektangulær plass som var omgitt av en veranda, som i sin tur var avgrenset av en ytre rekke av rom for munkene. Det sentrale rommet med fremsiden mot inngangen som førte inn på gårdplassen var et tempelrom. Dets strategiske posisjon innebar at det ville ha vært den første tingen de la merke til når de entret byggverket. Med unntak av bygningene 1A og 1B, hadde alle klostrene fremsiden mot vest.
Kloster 1 betraktes som den eldste og viktigste kloster-gruppen og fremviser så mye som ni nivåer av konstruksjon. Dets lavere kloster blir antatt å ha blitt sponset av Shrivijayakongen Balaputradeva i regjeringstiden til Devapala i det 9. århundre (se Devapalas kobberplate fra Nalanda). Bygningen var opprinnelig minst to etasjer høy og inneholdt en kollosal statue av en sittende Buddha.
Temple nr. 3, også kalt Sariputta Stupa, er den mest ikoniske av Nālandā's strukturer, og har flere trapper som alle leder til toppen. Tempelet var opprinelig en liten struktur som var bygd over og utvidet av senere konstruksjoner. Arkeologiske bevis viser at den endelige strukturen var et resultat av minst syv suksessive akkumulerte konstruksjoner. Det femte av disse lagdelte templer er det mest interessante og det best bevarte og har fire hjørnetårn, hvorav tre har kommet til syne. Tårnene så vel som sidene av trappene er dekorerte med utsøkte paneler med Gupta-kunst som avbilder forskjellige stukkaturer, deriblant av Buddha, bodhisattvaene og scener fra Jātakafortellingene. Tempelet er omgitt av tallrike votiv-stupa'er, hvorav noen har blitt bygd med murstein som har inskripsjoner fra hellige buddhistiske tekster. Toppen av tempel nr. 3 har et kammer som nå bare inneholder pidestallen hvor en enorm statue av Buddha en gang må ha stått. Ifølge Win Maung, var stupa'en avledet fra en eldre kushanatype som i sin tur påvirket Sri Khettara-stupaen i Myanmar. I et tempel nær bunnen av trappetrinnene, er det blitt funnet en stor statue av Avalokitesvara som i neste omgang ble flyttet til museet.