Single transferable vote

Single transferable vote (STV), eller overførbare stemmer,  er en valgordning som ved preferansevalg sikrer proporsjonal representasjon ved å rangere kandidater i valgkretser der flere skal velges. Under opptellingen av stemmene velges kandidater med nok stemmer. Alternativt, dersom ingen har tilstrekkelig antall stemmer, fjernes kandidatene med færrest topp-prioriteringer, og stemmen overføres så til kandidaten som er prioritert på neste plass på stemmeseddelen. Hvordan stemmer som overføres vektes, er avhengig av opptellingsmetoden.

Bruk

STV brukes ved alle valg i Irland og i Malta, for senatsvalg i Australia, for valg til delstatsforsamlinga i Tasmania, for kommunevalg, regionale valg og valg til Europaparlamentet i Nord-Irland, for kommunevalg i Skottland, samt i enkelte kommuner i New Zealand. En variant av STV brukes ved Universitetet i Oslo , og Den norske kirke brukte STV ved valgene i 2009 og 2011.

Historikk

Idèen om overførbare stemmer ble først beskrevet av Thomas Wright Hill i 1821. Systemet forble teoretisk til den danske matematikkprofessor og politikeren Carl Christopher Georg Andræ innførte sin versjon som ble brukt ved forskjellige valg i Danmark mellom 1855 og 1915.
Den kanskje mest kjente tilhenger av STV er den engelske advokaten Thomas Hare som uavhengig kan ha kommet opp med ideen i 1857. Hare var opptatt av at hver velger skulle få vite hvem deres stemme hadde gått til for slik å styrke forholdet mellom velgeren og stemmegivningen, og Hare kvoten er oppkalt etter ham. Thomas Hare, John Stuart Mill og andre tilhengere spredte idèen gjennom det britiske imperiet, og i 1896 overtalte Andrew Inglis Clark parlamentet på Tasmania til å bli det første parlamentet i verden som brukte Hare-Clark systemet.

Fordeler og ulemper

STV gir velgeren muligheten til å rangordne kandidater i preferanseordning og velge kandidater fra ulike partier eller uten partitilknytning. Ordningen sikrer at man kan stemme på kandidaten man helst ønsker uten at stemmen er verdiløs dersom denne kandidaten er langt unna å bli valgt. Taktisk stemming er unødvendig. Ingen plasser eller kandidater er «sikre», og de som velges har personlig har fått mange stemmer, ikke bare det partiet de tilhører.
STV er komplisert å telle, særlig om opptellingsmetoden er avansert. Rekkefølgen på kandidatene på stemmeseddelen kan få betydning. STV krever at alle fyller ut stemmeseddelen sin korrekt, og ved Kirkevalget i Norge i 2009 ble ca 5% av stemmene forkastet, og 10% av stemmene måtte telles manuelt. Den høye andelen som misforstod valgordningen førte til at Den norske kirke endret sin valgordning til listevalg.

Single Non-Transferable vote (SNTV)

Single Non-Transferable vote, eller ikke overførbar stemme er et system  med «en person, en stemme», der hver person stemmer på èn av flere kandidater, og de kandidatene som får flest stemmer kommer inn. Dersom et parti i en valgkrets med 4 kandidater antar at de har 50% av stemmene, kan de nominere to kandidater. Dersom hver av disse får mer enn 20% hver (20%, ikke 25 % fordi den femte kandidaten har mindre enn 20%) kommer begge inn, mens dersom èn får 40% og èn får 10% kommer kanskje bare den ene inn. Forskjellen på STV og SNTV er at når din kandidat er valgt forkastes overskuddsstemmene.
Fordelene med SNTV er at systemet er enkelt, og at det utfordrer partiene til å organisere informasjonen til velgerne godt. Uavhengige kandidater med stor popularitet kan bli valgt, og minorets-partier sikres langt på vei representasjon. Ulempene er at mange stemmer er bortkastede, og at interne person-strider i partiene eller dårlig planlegging kan føre til at uforholdsmessig få blir valgt. Systemet er også lite forutsigbart dersom velgere ofte bytter parti så det blir vanskelig å vurdere hvor mange kandidater man kan få inn i en valgkrets.