Wehrbauer

Wehrbauer (norsk: «vernebonde» eller «forsvarsbonde») var et konsept brukt av NSDAPs Schutzstaffel for å referere til de soldater som ble designert som bosettere i de landområdene erobret under den tyske invasjonen av Sovjetunionen og Polen.

Bosetningsoppdeling

I Generalguvernementet (et område som utelukkende utgjorde førkrigsterritoriene til Polen) ville et utvalg bosetningsområder (Siedlungsgebiet) bli opprettet, med seks «Teilräume» («underrom») i sentrum (Cracow, Warsaw, Lublin, Lviv/Lwów (tysk: Lemberg), Białystok, og Litmannstadt (Łódź). Koloniseringen av de tidligere sovjetiske territoriene skulle bli gjennomført gjennom opprettelsen av tre store bosetningsmarker (tysk: Siedlungsmark), også kalt Reichsmarken («riksmarker»). Mindre bosetningsbaser (tysk: Siedlungsstützpunkt)., samt en rekke bosetningsstrenger (tysk: Siedlungsperlen, bokstavelig talt «bosetningsperler») skulle også etableres i den erobrede Øst.

Siedlungsmarken

Bosetningsmarkene skulle være separert fra riksministeriet for de besatte østområdene og Reichskommissariatene, men heller være underlagt Reichsführer-SS, som skulle utnevne en SS- og politileder (tysk: SS- und Polizeiführer) for regionen, og også dele ut midlertidige og arvelige len, samt permanent landeierskap for bosetterne.
I løpet av 25 år skulle Ingermanlands befolkning, Memel-Narew-regionen (det vil si Bezirk Białystok og Vest-Litauen), samt Sør-Ukraina og Krimhalvøya (som skulle omdøpes «Gotengau» etter den tidligere germanske stammen) bli minst 50 % tysk.

Siedlungsstützpunkte

I tillegg til bosetningsmarkene var 36 «bosetningsbaser» planlagt å etableres. Befolkningen i disse «basene» skulle være cirka 20-30% tyske. I midten av hver base skulle en tysk by med omtrent 20 000 innbyggere ligge, og som skulle være omringet tett av tyske landsbyer i en fem-til-ti kilometers sirkumferens. Landsbyene skulle sikre tysk kontroll over alle store vei- og jernbanepunkter.

Siedlungsperlen

«Bosetningsstrengene» skulle være plassert langs de planlagte jernbanerutene Cracow-Lviv-Zhitomir-Kiev, Leningrad-Mogilev-Kiev, og Zhitomir-Vinnitsa-Odessa (merk at Odessa ble tildelt Romania iløpet av Operasjon Barbarossa) Disse skulle knyttes til et massivt autobahn-system, og langs veilegemene ville tyske byer opprettes omtrent hver 100 kilometer. Videre utvidelser skulle strekke seg mot elvene Don og Volga, og til slutt Uralfjellene. Planer om et ekstremt bredsporet Breitspurbahn-jernbanenettverk lagt frem av nazistene så for seg at disse jernbanesporene ville strekke seg så langt som til Kasan, Stalingrad og Baku – mulige endepunkt – og ville være en annen gruppe strekker som det kunne plasseres bosetningsstrenger langs.

Bondesoldatsamfunnet

Soldatbøndene ville hovedsakelig være SS-frontveteraner, samt medlemmer av Allgemeine SS, som ville få forsyninger av våpen for å kunne forsvare sine respektive samfunn. I oktober 1939 kunngjorde Himmler at de tyske bosetningene i Polen ville bli delt inn i forskjellige tyske kulturelle og språklige grupper som schwabere, frankere, westfalere, og nedersachsere.
Grunnlaget for bosetningene skulle finansieres gjennom de obligatoriske oppsparingene til individuelle SS-menn. Hver bosetting skulle være nøye planlagt (sovjetbygder som ble tømt for deres tidligere innbyggere skulle jevnes med jorden) og utgjøre: 30-40 gårder (hver med 121,5 hektar); et NSDAP-partihovedkvarter; en villa for SS-/partilederen; et instruksjonssenter for jordbruk, et hus for en samfunnssykepleier; samt en kino. Husene ville bli bygget som «i gamle dager», med to-til-tre stener tykke vegger. Bad og dusjer skulle være i hvert hus.
Det eksakte antall våpen som skulle leveres til hver soldatbonde ble også regnet ut. Herregården ville være bebodd av en SS- eller NSDAP-leder av rang, valgt grunnet sine kvaliteter som mann og soldat: denne personen ville være bosetningslederen (tysk: «leiter»), og ville være involvert i administrasjon som en Burgomeister, og som en lokal politisk leder for partiet – dermed sammenslå stats- og partijurisdiksjoner. Lederen ville også være militærleder over en kompanistyrke bestående av samfunnets bønder, deres sønner, og arbeidere.
Til motsetning fra middelalderjordbruksbygder ville Wehrbauer-samfunnene ikke inneholde noen kirker. Himmler kunngjorde at hvis prestestanden samlet penger til å bygge kirker i deres bosetninger, ville SS senere ta over disse og omgjøre dem til hedenske hov (tysk: Hedenhof), en form for germansk helligsted.
Under en av Hitlers mange private middagssamtaler la Hitler fram hans tanker rundt soldatbøndene. Etter tolv år militærtjeneste ville soldatene fra bondefamiliene gis fullt utstyrte gårder i den erobrede Østen. De siste to årene av militærtjeneste ville fokusere på jordbruksutdanning. Soldatene skulle ikke giftes med en bygdedame, men heller en bondedame som, hvis mulig, ikke hadde begynte å bo i byen med ham. Dette ville la innbyggere få leve på Nazi-Tysklands «blod og jord»-prinsipp. Det ville også medføre store familier. Dermed sa ofte Hitler at «vi igjen vil finne mange familiers velsignelse på landsbygda. Der dagens dagens odels- og arveretter gjør at de yngste sønnene sitter uten eiendom, vil i fremtiden alle bøndenes sønner være sikret sin egen lapp med jord.» Hitler mente også at tidligere underoffiserer ville være ideelle lærere på barneskolenivå i disse utopiske samfunnene. Selv om Himmler ville at disse bosetningene skulle være utelukkende jordbruksbaserte, planla Hitler å introdusere visse typer industri på en liten skala.