Eurovision Song Contest 1983

Bakgrunn

Etter seieren med Nicole og «Ein bißchen Frieden» året før, var det Vest-Tyskland som sto vertskap for konkurransen i 1983. Landet hadde arrangert finalen én gang tidligere, i Frankfurt i 1957. Da eksisterte imidlertid ikke tradisjonen med at vinnerlandet fikk arrangere konkurransen året etter. Dette var dermed første gang Vest-Tyskland var vert etter selv å ha vunnet Eurovision Song Contest. Den tyske kringkasteren ARD la finalen til München og idrettshallen Rudi-Sedlmayer-Halle. Arenaen ble åpnet elleve år tidligere som basketballarena under sommer-OL samme år, og den har 6700 sitteplasser. Under sendingen var det imidlertid bare 3500 publikummere i salen. Programleder var danseren og sangeren Marlène Charell.
Frankrike var tilbake igjen i konkurransen etter boikotten året før. Årsaken var at tv-kanalen Antenne 2 hadde tatt over rettighetene til konkurransen fra TF1 som hadde hatt rettighetene tidligere. Også Italia og Hellas returnerte til konkurransen, mens Irland måtte trekke seg på grunn av en omfattende streik hos kringkasteren RTÉ. Irsk fjernsyn sendte konkurransen, men brukte i stedet BBCs kommentator Terry Wogan. Dermed stilte 20 land i konkurransen, noe som var en tangering av rekorden fra 1978 og 1981. Dette var også første gang konkurransen ble sendt i Australia.

Sendingen

Programmet startet med en film med bilder fra ulike steder i Vest-Tyskland, blant annet Hamburg, Köln, Bremen, München, Nürnberg, Schwarzwald og Vest-Berlin. Deretter kom programleder Marlène Charell på scenen og introduserte alle deltakerlandene. Alle artistene kom opp på scenen, en bueformet scene med orkesteret foran seg. Selve scenebakgrunnen var en vegg med lyssatte stålstenger, som så ut som store, glødende varmetråder.
Med alle artistene samlet på scenen, ønsket programleder Charell velkommen på tysk, engelsk og fransk. Underveis presenterte programlederen all informasjon på de tre språkene, også poengene under avstemningen. Dette gjorde at sendingen for første gang passerte tre timer. Musikalsk leder for orkesteret var Dieter Reith. 
Programmet hadde et potensielt publikum på 500 millioner seere. Sendingen ble sendt til alle deltakerlandene samt flere østeuropeiske land og Australia. Startrekkefølgen ble avgjort ved loddtrekning, og Frankrike startet, mens Luxembourg avsluttet. Norge hadde startnummer to.
Flere av sangene som deltok dette året, fikk stor suksess i etterkant av konkurransen. Israels Ofra Haza med «Khai» kom på andreplass, og sangen ble en stor hit i deler av Europa. Dette var også året hvor Sveriges Carola deltok for første gang, og hun kom på tredjeplass med «Främling». Sangen ble senere populær i hjemlandet og toppet også VG-lista i Norge. Carola deltok i konkurransen igjen i 1991, da hun vant, og i 2006, da hun ble nummer fem. Jugoslavias bidrag,«Džuli», kom på fjerdeplass og ble også en stor hit i Europa og i Norge. Sangen ble også utgitt i en engelsk versjon, kalt «Julie».
Mindre suksess fikk vinneren Corinne Hermès, som representerte Luxembourg med sangen «Si la vie est cadeau». Dette var Luxembourgs femte seier, og landet var nå det mestvinnende landet i konkurransen sammen med Frankrike. Sammenlignet med vinnermelodiene årene før, fikk «Si la vie est cadeau» en heller laber kommersiell suksess. Sangen nådde en andreplass på den franske singellisten og en tredjeplass i Belgia. Den tok seg også inn på listene i Irland, Sverige, Sveits og Nederland, men fikk ingen listeplassering i de fleste andre europeiske land. Heller ikke i Norge kom sangen inn på VG-lista. Corinne Hermès spilte inn sangen i en tysk versjon, «Liebe gibt und nimmt», og en engelsk versjon: «Words of Love».

Norges bidrag

Norge ble for tredje og hittil siste gang representert av Jahn Teigen som sang «Do re mi». Sangen hadde vunnet den norske finalen 26. februar, og egentlig skulle Wenche Myhre ha sunget den. Men Myhre og sønnen Dan deltok også i den tyske finalen, og det tyske reglementet tillot ikke deltakelse i flere land. Jahn Teigen tok dermed selv rollen som vokalist, med Myhre som korist.
Utdypende artikkel: Melodi Grand Prix 1983
I den internasjonale finalen var Norge det andre bidraget ut på scenen – det samme startnummeret som Jahn Teigen hadde med «Mil etter mil» i 1978. Wenche Myhre var ikke med som korist. I stedet steppet Teigens daværende kjæreste, Anita Skorgan inn, og Skorgan og Teigen kvitterte med et kyss midtveis under opptredenen. Kari Mette Aamodt, Siri Lenning Frømyhr og Nina Bayer var korister sammen med Skorgan. Norges dirigent var Sigurd Jansen, som ble introdusert som Johannes Skorgan da programleder Marlène Charell glemte navnet hans på direkten.
På forhånd hadde norsk presse stor tro på det norske bidraget, og vinnerlåten ble liggende på VG-lista i åtte uker. I den internasjonale finalen havnet også Norge i øvre halvdel av resultatlisten for første gang siden 1973. Norge kom på delt niendeplass med 53 poeng.
Troen på det norske bidraget gjenspeilte seg også i seertallene for den internasjonale finalen i München. 92 prosent av alle nordmenn over 15 år så finalen, ifølge en ScanFact-undersøkelse gjort for VG. Dette var det mest sette programmet på norsk fjernsyn i 1983. Tallet kan ikke direkte sammenlignes med dagens tv-meter-målinger, som gir et langt mer presist bilde av nordmenns tv-seeing.
Kommentator for NRK Fjernsynet var Ivar Dyrhaug, mens Erik Heyerdahl kommenterte for NRK Radio. Erik Diesen leste de norske poengene fra studio på NRK Marienlyst i Oslo.

Avstemningen

Hvert land hadde en jury med elleve lekfolk mellom 16 og 60 år, som bedømte de andre landenes sanger med poeng fra 1 til 5. Deretter summerte jurysekretæren sammen stemmene. Sangen som fikk flest jurystemmer, ble tildelt 12 poeng fra den nasjonale juryen. Andreplassen fikk 10, tredjeplassen 8, fjerdeplassen 7 og så videre ned til tiendeplassen som fikk 1 poeng. Altså ga hver jury 12, 10 og 8–1 poeng til sine ti favorittsanger. Det var ikke lov å stemme på bidraget fra sitt eget land. Oppsynsmann for avstemningen var Frank Naef fra EBU. Hvert land hadde en representant som leste opp juryens poeng via telefon på direkten under avstemningen. 
Fordi Charell annonnserte poengene på tre språk i stedet for to, pågikk poengutdelingen i nesten en time. I tillegg gjorde Charell en rekke språklige feil. Blant annet blandet hun ordene for «poeng», og hun prøvde på ett tidspunkt å gi poeng til «Schweden» (Sverige) som var ment til «Schweiz» (Sveits).
Avstemningen var jevn og spennende, og Tyskland tok ledelsen tidlig. Etter hvert blandet også Luxembourg, Sverige, Jugoslavia og Israel seg inn i tetstriden. Mot slutten av avstemningen ble det klart at Luxembourg kom til å gå av med seieren. Vinnersangen fikk ingen poeng fra den norske juryen, og dette var første gang Norge ikke ga poeng til vinneren etter at det nye poengsystemet ble innført i 1975.