Peterborough-krøniken

Peterborough-krøniken (også kalt Laud-manuskriptet), er en av de angelsaksiske krøniker og inneholder unik informasjon om Englands historie etter den normanniske erobringen. Krøniken er den eneste prosahistorie i England mellom erobringen i 1066 og slutten av 1300-tallet.
De angelsaksiske krøniker ble satt sammen og oppdatert mellom ulike klostre i de angelsaksiske England og ble et forsøk på å nedtegne Englands historie gjennom årene. Som typisk for krøniker begynte den med Jesus’ fødsel, gikk gjennom den bibelske og romerske historie, fortsatte deretter til nåtiden. Hvert kloster av en viss størrelse opprettholdt sin egen, individuelle krønike, og krønikene ble ikke sammenlignet med hverandre. Imidlertid om et klosters krønike ble ødelagt, eller når et nytt kloster begynte en krønike ville et annet kloster i nabolaget låne ut deres krønike for kopiering. Således kunne en ny krønike være identisk til det lånte manuskriptet inntil de nådde datoen for kopiering og deretter ikke være idiosynkratisk. Dette var også tilfellet med Peterborough-krøniken: en brann i klosteret tvang klosteret til å kopiere en ny krønike fra andre klostre opp til året 1120.
Da Vilhelm Erobreren besatte England og anglo-normannisk etterhvert ble det offisielle språket opphørte de angelsaksiske krønikene å bli oppdatert. Munkene ved klosteret Peterborough Abbey fortsatte imidlertid å nøysomt å føre inn hendelsene i sine annaler. Mens Peterborough-krøniken ikke er en profesjonell historie, og man fortsatt har behov for samtidige latinske historieverk, eksempelvis William av Malmesburys Gesta Regum Anglorum, er likevel Peterborough-krøniken en førstehåndsopptegnelse av perioden fra 1070 og fram til 1154 i England som er skrevet på gammelengelsk (angelsaksisk) og fra en synsvinkel ikke preget av kongen og hans hoff.
Det er også en verdifull kilde til informasjon om tidlig mellomengelsk språk i seg selv, den språkutviklingen som ligger mellom gammelengelsk (angelsaksisk) og moderne engelsk. Den første fortsettelse på krøniken skriver eksempelvis på gammelengelsk, men andre andre fortsettelse viser blandingsformer, inntil konklusjonen av andre fortsettelse viser en endring til en tidlig form for mellomengelsk. De lingvistiske nyordene som er nedtegnet i andre fortsettelse er rikholdige, inkludert i det minste en sann nyvinning, det feminine pronomen «she» som «scæ» som først er dokumentert i Peterborough-krøniken.

Brannen og gjenopptagelsen

I dag er Peterborough-krøniken anerkjent som den ene av fire atskilte versjoner av Den angelsaksiske krønike (sammen med Winchester-krøniken, Abingdon-krøniken og Worcester-krøniken), men den er ikke helt distinkt. Det var en brann ved Peterborough som ødela klosterets bibliotek, og således er de tidligste delene av Den angelsaksiske krønike ved Peterborough en kopi av Katedralen i Winchesters krønike. For 1000-tallet avviker krøniken ved Peterborough fra Winchester-krøniken, og det har ført til spekulasjoner om en før-krønike fra Kent, full av nasjonalistiske og regionale interesser som den er, som ble benyttet for disse årene, men en sådan enkeltkilde har blitt bedømt som spekulative. Kopisten ved Peterborough har sannsynligvis benyttet flere kilder for deres manglende år, men oppløsningen av Englands klostre som skjedde i årene 1538 og 1541 gjør det umulig å være sikre. Uansett, oppføringene for 1100-tallet og fram til 1122 er et virvar av andre krønikers opptegnelser, deler halve oppføringer fra en kilde med halvparten fra en annen, beveger seg fra en kilde og til en annen, og deretter tilbake til en tidligere en igjen. Disse hoppene fram og tilbake mellom kildene har også gitt næring til spekulasjonene om en tapt enkeltkilde.
Det er etter 1122 at krøniken ved Peterborough blir unik. Av den grunn blir dokumentet som henvises til som Peterborough-krøniken delt inn i «første fortsettelse» og «andre fortsettelse» fra tiden med brannen og kopieringen. De to fortsettelsene er sui generis (unik i sin karakter) i henhold til den informasjon de anvender, og deres språk. Den første fortsettelsen dekker årene 1122–1131, og den andre fortsettelsen dekker årene 1132–1154, og inkluderer regimet til kong Stefan av England.

Første fortsettelse (1122–1131)

Selv om andre fortsettelse har størst betydning har den første fortsettelsen en del unike opptegnelser av hendelser i området for Peterborough og gir innsyn i vanlige folks liv. Den første fortsettelsen nedtegnet den normanniske erobringen, streifstogene til danske Svein Grathe, og ryktene om andre uroligheter mot kronen. Den har dog ingen opptegnelser om saksiske opposisjon eller opprør mot Vilhelm og hans sønner. Et muligens øyenvitne beskriver brenningen av Peterborough Abbey som grunnet munkenes drukkenskap. Den dekker også kirkeskandaler som da abbeden av Glastonbury tok med seg leiesoldater for å bringe sitt kloster under kontroll. Det er i tillegg en betydelig endring i språk fra den tidligere sene gammelengelske språket som begynner med årene 1122-1131, hvor det blir en blanding av gammelengelske og mellomengelske ord, og økende forekomster av ord avledet fra fransk, foruten syntaks (en forenkling av pronomer og sterke verb, og en minsking i bøying av substantiver).
Forfatterne av både den første som den andre fortsettelsen har sympati for vanlige folk. Peterborough er en kilde for medlidenhet med lekfolk som er funnet i samtidige opptegnelser. Den første fortsettelsen uttrykker en gode del forurettelser for at førti-femti tyver blir hengt i 1122, noen av dem var uskyldige, som ved brenningen av klosteret i Gloucester. Forfatterne antyder at skattene var for høye, noe som satte de fattige landsbyboerne i valget mellom å stjele eller sulte i hjel. Således var de rike i en dobbel synd.
For det første fikk de henrettet de uskyldige og brukte utilbørlig grusomhet mot de skyldige. For det andre, det var like syndig for de adelige å tvinge fram tyveri med deres griskhet som det var for de fattige å stjele brød. Når den normanniske kongen, Henrik I av England, lurte inn sin slektning på Peterborough som abbed (han var allerede abbed av klosteret i Saint-Jean-d'Angély, protesterer kronikøren til dels vidtgående over ulovligheten og ugudeligheten i utnevnelsen. Han nevner også at folkemyten Wild Hunt (på norsk Åsgardsreia) ble sett på samme tid som utnevnelsen som et illevarslende varsel. Da kongen etterhvert ble fjernet ved hans død tar munken dette igjen som guddommelig inngripen ettersom kongen hadde forsøkt å gjøre Peterborough til en del av Cluny-ordenen og hadde forsøkt å innsette sin egen nevø som den neste abbed. «Oc Crist it ne uuolde» – «Og Kristus ville ikke utholde det», slår skriveren tilfreds i krøniken.

Unik forfatterstemme

Peterborough-krøniken sympatiserer åpent med de fattige, og det gjør redegjørelsen til bortimot enestående engelsk historieskriving enten det er på latin eller på morsmålet. Krøniken fokuserer mer på livet utenfor klosteret enn mange andre krøniker. Den generelle krønike er i sitt vesen verdslig. Mens de fleste andre noterer nasjonale hendelser, som kroning av en ny konge, er referanser om hva som skjer i de nære omgivelsene rundt klosteret begrenset eller bortimot fraværende. Varsler og gjærtegn blir dekket, men det er sjelden at skriverne diskuterer politiske allianser, noe forfatteren av Peterborough-krøniken gjør med hans angivelse av de biskoper som var alliert med Maud av England, eller lovgyldigheten av klosterregler, noe forfatteren gjør i sin klage over abbed Henry. Munkene som satte sammen fortsettelsen ved Peterborough satte enten bevisst ut en ny retning (kanskje under ledelse av abbed Martin) eller fortsatte en form for annalskriving som var begrenset til deres kloster (som gikk tapt i brannen). Det synes ikke sannsynlig at Peterborough var på noen måte et løssluppent eller verdslig kloster, til tross for beskrivelsen av at drukkenskap førte til brann ettersom klosteret vedvarte i mange år.
Fortsettelsen er også enestående i sine lingvistiske endringer. Mens de kopierte fra Winchester bevarte de ortografien og syntaksen fra sen gammelengelsk, og når de kommer til hendelser hvor ingen tekst kunne kopieres endres språket til en nyere form. Gitt at lånet vill ha skjedd før fortsettelsen synes språkendringene å reflektere enten en dramatisk forsøk på å skrive morsmål, eller en betydning endring i språket i seg selv da normanniske påvirkning spredde seg. Ettersom krøniken er i prosa er blir ikke poetiske akronismer videreført og således kan forskere som studerer engelsk språkhistorie spore begynnelsen til mellomengelsk i disse skriftene.

Manuskriptets historie

Peterborough-krøniken blir i dag bevart ved biblioteket Bodleian Library ved University of Oxford. Det ble donert til biblioteket den 28. juni 1639 av William Laud som da var universitetsrektor ved universitet foruten også å være erkebiskop av Canterbury. Laud overrakte manuskriptet sammen med en rekke andre dokumenter, rundt en tredjedel av de donasjoner som han ga til biblioteket i årene opp til den engelske borgerkrigen. Manuskriptet blir i dag registrert som «Laud Misc. 636». Det ble tidligere registrert som «O. C. 1003» basert på «Old Catalogue» av Edward Bernard.