google/wiki40b huggingface dataset:
Myrine

Myrine eller Myrina (også Myrene) var i gresk mytologi navnet på først og fremst en mytisk amasonedronning, men også på minst to andre figurer:

Amasonedronningen

Myrine var en dronning og hærfører som byen Myrine/Myrina på vestkysten av Anatolia kan være oppkalt etter. Myrine var dronning for en nordafrikansk, libysk amasonestamme, som eksisterte før den themiskyriske stammen, men hvor lenge før er ikke kjent. Disse kystamasonene er de første kjente amasonene. Landet deres var på en øy kalt Hespera. Øya lå i en sumpmark kalt Tritonis i nærheten av elva Tritons utløp i det som senere ble kalt Atlanterhavet. Atlasfjellene ruvet over dronningdømmet og de libyske amasonene var velstående og høyt respektert under sin dronning Myrine. De erobret snart hele øya og gjorde den til sin eiendom. Framtoningen deres var flott og fryktinngytende i full krigsutrustning: hjelmer, brystplater og spyd, alt dekket med slangeskinn.
I henhold til Diodorus Siculus  skal disse amasonene ha invadert det legendariske Atlantis og ødela deres by Kerne. Atlanterne skal ha fått en god behandling av dronning Myrine i bytte mot at hun fikk grunnlegge en ny by som ble oppkalt etter henne. Amasonene allierte seg med andre stammer og angrep sine bitre fiender gorgonene (som ble beskrevet av Diodorus som en krigersk nasjon som lå ikke langt unna landet til atlanterne. De hadde ikke hell med seg i bekjempe gorgonene da de ikke klarte å brenne ned deres skog. I et senere krigstokt skal hun etter sigende ha inngå en fredsavtale med Horus, herskeren av Egypt, erobret flere folk, inkludert syrerne, arabere og folket i Kilikia (men ga friheten til de sistnevnte som underkastet seg frivillig).
Hun tok også besittelse av Storfrygia fra Taurusfjellene til elven Kaikos, og flere av øyene i Egeerhavet, inkludert Lesbos. Det ble også sagt at hun var den første som gikk land på en etter sigende ubebodde øy som hun da ga dens navn, Samothraki, og bygde et tempel her. Byene Myrina på Lemnos, muligens en annen Myrnia i Mysia, Mytilene på Lésvos, Kyme og Pitane i Aeolis, og Priene i Jonia langs kysten av Anatolia, var også blitt hevdet å være grunnlagt av henne. I henhold til myten ble de ble navngitt etter henne selv, hennes søster Mytilene, og kommandantene i hennes hær, henholdsvis Kyme, Pitane og Priene.
Myrines hær ble til sist beseiret av Mopsos trakeren og Sipylos skyteren, og hun selv, som mange av sine amasoner, falt i det siste slaget.
Munkebakken

Munkebakken (oppført 1916) er en eiendom på Lysaker i Bærum, kjent som Norges dyreste. Den var opprinnelig kalt Store G.
Eiendommen er på 77 mål og har flere hundre meter strandlinje. Hovedhuset er på omtrent 2 000 kvadratmeter. I tillegg til hovedhuset er det to portnerboliger, stall og garasjeanlegg på ca. 1 000 kvadratmeter på området.  Nærmeste naboer i dag er et hotell (SAS/Clarion) og Polhøgda der Fridtjof Nansen bodde frem til sin død i 1930.
Hovedhuset ble tegnet av Arnstein Arneberg for Rasmus Meyer (1858–1916) fra Bergen, som ville ha et hus når han og/eller barna var i Oslo, samt et sted der han kunne stue unna deler av sin store Rasmus Meyers samlinger, som han ikke fikk plass til i hjembyen.  Det var datteren Gerda Meyer, gift med skipsreder Otto Nyquist (1878–1954) som tilsist ble de første eiere, da Rasmus ble syk.  Etter to års bygging, stod det ferdig i 1916, med fasade i rød teglstein, hvite vinduer, rødt tegltak og hugget granitt til listverk, omramminger og fundament.  Ifølge Christian Norberg-Schultz var det tydelig at Arneberg hadde vært i Sverige i mange år.
Etter finanskrisen (Krakket i 1929) så Nyquist seg nødt for å selge unna. I 1930 ble det kjøpt av skipsreder Niels Werring (1897–1990) som foretok en større omarbeiding i 1931. Han eide det til sin død i 1990. Neste eier ble  Einar Nagell-Erichsen (født 1958) som kjøpte det i 1995 for 45 millioner kroner gjennom selskapet Timothy der også søsteren Wibecke Nagell-Erichsen (født 1959) satt.  Da han for å kvitte seg med noe gjeld, ville selge det i 2004 ble eiendommen vurdert som neste statsministerboligen. Ifølge arkitekt Ole Wiig ville det bare koste rundt 150 millioner å pusse den opp (mot slottets 250 millioner). Likevel valgte man da noe i Parkveien, som jo er mye nærmere. Så, neste eier ble finansmannen Arne Fredly som kjøpte for 90 millioner i 2004. Han solgte i 2007 til Aker for 175 millioner i juni 2007, men Fredly angret salget og kjøpte eiendommen tilbake i oktober samme år – ifølge Finansavisen for over 200 millioner. 
 
Allerede etter Werrings død i 1990 ble eiendommen forsøkt delvis fredet av Akershus.Også Fredly har de senere år vært utsatt for forsøk på fredning, først av Riksantikvaren i 2008 som ble opphevet av Miljødepartementet, og i 2011 da Bærum kommune ville annlegge en offentlig sti i strandsonen, som Fredly godtok. I 2013 ble det kjent at Nico Widerberg laget en 4,5 meter høy statue står i parken.
Beleiringen av Pizzighettone

Beleiringen av Pizzighettone var den første store militære handlingen i de norditalienske felttogene i den polske arvefølgekrigen. Soldater fra Frankrike og Kongedømmet Sardinia startet en blokade av festningen Pizzighettone i det habsburgske Hertugdømmet Milano den 11. november 1733, og startet beleiringsoperasjonene den 15. november. Den 30. november kapitulerte kommandanten i den østerrikske og lovet å trekke seg tilbake mot Mantova den 9. desember om han ikke fikk støtte. Siden festningen ikke fikk forsterkninger, trakk garnisonen seg ut med krigsæren i beholde den 9. desember.
Diamphipnoidae

Utseende

Svært store, kraftige steinfluer, arten Diamphipnoa helgae kan ha et vingespenn på opptil 112 mm og er det største kjente medlemmet av ordenen. Vingene og beina er brunspraglete. Forvingene er ganske smale, bakvingene brede med et bredt, åre-rikt analfelt bakerst. Nymfene er lange og slanke. Hodet er litt smalere enn pronotum, med små fasettøyne. Antennene er ganske robuste og noe lengre enn hode + thorax. Beina er ganske lange og kraftige, på yttersiden med en frynse av lange, utstående hår. På undersiden har de forgreinete gjeller på de fire første bakkroppsleddene. De to haletrådene er noe lengre enn bakkroppen, kraftige, i den indre halvdelen med en frynse av lange, utstående hår på innersiden.

Levevis

Nymfene lever i kaldt, rennende vann i de kald-tempererte områdene i det sørlige Sør-Amerika. Nymfene av slekten Diamphipnoa ganger på død ved og planter, nymfene av Diamphipnopsis skraper alger fra steiner.
Hestesport under Panamerikanske leker 1987

Hestesport under Panamerikanske leker 1987. Hestesport var med som en av flere sporter i de tiende Panamerikanske leker som ble arrangert i Indianapolis i USA i perioden 8. til 23. august 1987. Det var tiende gangen som hestesport var med i de Panamerikanske leker. Det ble konkurrert i seks øvelser, individuelt og i lag i feltritt, dressur og feltritt. Canada ble beste nasjon med fire gullmedaljer foran USA med to.
Mile (Honghe)

Mile (kinesisk: 弥勒县; pinyin: Mílè Xiàn) er et fylke i provinsen Yunnan i Folkerepublikken Kina. Det ligger i det autonome prefektur Honghe.
Befolkningen var på 477 700 innbyggere i 1999.

Samferdsel

Kinas riksvei 326 løper gjennom området. Den begynner i Xiushan i Chongqing og går mot provinsen Guizhou, og ender i Hekou i Yunnan, ved grensen til Vietnam og den vietnamesiske byen Lao Cai.
Tallulah Bankhead

Bakgrunn

Tallulah Bankhead var datter av politikeren William Brockman Bankhead, speaker i USAs representanthus. Hennes familie sendte henne til ulike skoler for å holde henne utenfor bråk, noe som også innebar et år på en klosterskole. Da hun var 15 år gammel vant hun en skjønnhetskonkurranse og begynte deretter en karriere på scenen, spilte i teaterstykker og hadde roller i to stumfilmer.

Karriere

I 1923 reiste Bankhead til England, hvor hun ble en stjerne på teaterscenen. Hun hadde et heftig humør, var slagferdig i replikken, hadde en hes røst og en høylytt latter. Bankhead ble også kjent for sitt noe ville liv, blant annet skal hun ha tatt av seg alle klærne blant folk, og skal også ha vært biseksuell, skjønt uten å bli knyttet til noen skandale.
Etter å ha spilt inn to stumfilmer dro Bankhead i 1930 tilbake til USA hvor hun skrev kontrakt med filmselskapet Paramount Pictures. Hun opptrådte på Broadway i stykker som The Little Foxes og The Skin of Our Teeth. For disse stykkene fikk hun  kritikerprisen The New York Drama Critics Circle Award, for årene 1939 og 1942.
Selv om Bankheads karriere saknet hen på midten av 1950-tallet forsvant hun aldri fra offentlighetens øye. Selv om hun drakk tett og konsumerte sovepiller (hun led av søvnløshet) fortsatte hun å opptre på Broadway på 1950-tallet og 1960-tallet. Hun fikk etter hvert også roller i det nye mediet fjernsynet, blant annet sammen med Lucille Ball. Hennes siste rolle var i mars 1967 som det onde Black Widow i TV-serien om Batman.
I årene 1937–1941 var Bankhead gift med skuespilleren John Emery. Hun hadde ingen barn, men tallrike aborter på 1920-tallet. I 1933 døde hun nesten av en fire timer lang hysterektomi-operasjon (fjerning av livmor) grunnet langt fremskreden gonoré, noe hun hevdet å ha fått fra enten George Raft eller Gary Cooper. Hun veide kun i overkant av 32 kg da hun forlot sykehuset og skal ha sagt til sin lege: «Ikke tro at dette har lært meg en lekse!»
Stange kirke

Historie

Arkeologiske utgravninger i 1986, foretatt under ledelse av arkeologen Dagfinn Skre, avdekket at det har stått en eldre steinkirke på stedet. Det ble også avdekket enda eldre graver, noe som tyder på at det har vært kirkeplass også før kirken ble bygget.
Stange kirke har trolig hatt like stor betydning for pilegrimsferdselen som Ringsaker kirke, både den landbaserte såvel den sjøbaserte ferdselen. Begge kirkene er viktige og påkostede bygninger med sentral plassering i forhold til de viktige ferdselsårene.
I 1703 ble det bygget en utvidelse mot nord, kalt «Nykirken». Kirken ble skadet av en brann i 1620, og tak, tårn og inventar er fra etter brannen. Sakristiet er bygget i 1703. Altertavlen er fra 1652, kirkeklokkene er fra 1623 og 1751.

Malerier

Stange kirke er skildret i Harriet Backers malerier «Barnedåp» og «Altergang». Da hun malte sine kirkemotiver i 1899–1903 bodde hun  på prestegården hos prosten Kielland, bror av hennes venn og kollega Kitty Kielland. 
Kirken har glassmalerier av Gabriel Kielland, og ble også valgt til kommunens tusenårssted.
Treptowers

Historie og arkitektur

Treptowers består av tilsammen fire bygninger og er resultatet av en arkitektkonkurranse i 1993, som ble vunnet av  arkitekt Gerhard Spangenberg. 
Det 125 meter høye høyhuset ligger direkte til Spree og Elsenbrücke. Det er det høyeste kontorbygg i Berlin og kan ses på lang avstand. Det markerer slutten på den tette bybebyggelsen som går inn til Mitte. Arkitektoniske er det et punkthøyhus med et kvadratisk grundriss med en lett stål- og glassfasade. I nedre tredel er hjørnene kledt med natursten som er en henvisning til den gamle bebyggelsen omkring.
Området omfatter også bygningen som tilhørte Elektro-Apparate-Werke, tegnet i 1926 av arkitekt Ernst Ziesel og oppført av AEG. Produksjonen i lokalene foregikk inntil 1995. 
Bygningene eies av forsikringsselskapet Allianz SE. Allianz-reklamen er montert på toppen av bygningen. Bokstavene er redusert fra de opprinnelige 15 meter til 8 meter, bl.a. av hensyn til flytrafikken.
Foran bygningen står den 30 meter høye skulpturen Molecule Man av Jonathan Borofsky, som markerer grensepunktet mellom de tre byområdene Treptow, Kreuzberg og Friedrichshain. I Treptowers finnes også en fast utstilling med over 500 kunstverk av samtidskunstnere.
Nobel Records

Nobel Records er et uavhengig plateselskap i Oslo.
Plateselskapet har en katalog bestående av norske og utenlandske artister. Nobel Records dekker et spekter av musikksjangere innen populærmusikk. Under Nobel Records ligger også labelen NorthPop og studioet Nobel Studio. Nobel Records distribusjonspartnere er Phonofile og Musikkoperatørene AS.

NorthPop

NorthPop er norskavdelingen til plateselskapet. Northpop utgir musikkproduksjoner på norsk og summerer diverse sjangere under en enkelt label.

Nobel Studio

Nobel Studio er Nobel Records innspillingsstudio i Oslo. Studioet er drevet av Morten Augustinius.
Seiling under Asialekene 1990

Seiling under Asialekene 1990. Seiling var en av flere sporter under de ellevte Asialekene som ble arrangert i Beijing i Kina. Det var femte gangen som seiling var med på programmet i Asialekene. Det ble konkurrert i sju ulike klasser, to for menn, to for kvinner og tre åpne klasser for både menn og damer. Regattaene ble avviklet i perioden 23. til 30. september 1990.
Jacob Hilditch

Jacob Hilditch (født 20. januar 1864 i Kristiania, død 1. juni 1930) var en norsk forfatter.
Hilditch var formann for Den norske Forfatterforening 1896–1900. Han var en av bare to nordmenn som besøkte Lev Tolstoj, i april 1899.
Verdensmesterskapet på 100 km 2015

Verdensmesterskapet på 100 km 2015 (ultraløp) ble arrangert 12. september 2015, i Winschoten i Nederland.
Grunnfjorden (Skagøysundet)

Grunnfjorden er en fjord på nordvestsida av Ringvassøya i Karlsøy kommune i Troms. Den blir også kalt Sør-Grunnfjorden for å skille den fra Grunnfjorden ved Vannsundet, som ligger lenger nordøst på Ringvassøya. Fjorden har innløp fra Skagøysundet mellom Skjelklubben og Tisneset og strekker seg 2,5 kilometer sørover til Sør-Grunnfjord i botn av fjorden.
I tillegg til Sør-Grunnfjord ligger gårdene Solvoll, Bakkejord og Slettvoll på østsida av fjorden. De har veiforbindelse seg i mellom, men ikke til resten av øya. Like øst for Grunnfjorden ligger Skogsfjorden.
Kvalifisering til EM i fotball 2020

Gruppene

Trekningen av gruppene ble gjennomført 2. desember 2018 i Convention Centre Dublin i Dublin, Irland.
Lesothos flagg

Lesothos flagg er delt i blått over hvitt over grønt og har en svart stråhatt avtegnet i midten. Den midtre hvite stripen er bredere enn de to andre, det innbyrdes forholdet er 3:4:3. Dette gir bedre plass til stråhatten, som etter loven skal fylle 92% av den hvite stripens høyde. Flaggets farger står for regn (blått), fred (hvitt) og velstand (grønt). Det svarte fargen representerer Lesothos befolkning og det afrikanske kontinent. Flagget har størrelsesforholdet 2:3. 
Lesothos nasjonalflagg ble første gang tatt i bruk midnatt mellom 3. og 4. oktober 2006 i forbindelse med feiringen av landets 40-års uavhengighetsjubileum.
Lesotho har tidligere hatt to andre nasjonalflagg:

1966-1987

Lesothos første nasjonalflagg ble første gang heist 4. oktober 1966, på Lesothos uavhengighetsdag. Det dominerende partiet ved uavhengigheten var Basotho National Party (BNP) under ledelse av Leabua Jonathan, som ble landets første statsminister. På bakgrunn av forslag til flagg utarbeidet av den britiske arkitekten Peter Hancock, valgte Jonathan det som ble Lesothos første nasjonalflagg. Flaggets farger var identisk med partifargene til BNP. Nasjonalflagget var dominert av et blått felt hvorpå var plassert en stråhatt, et nasjonalsymbol, i hvitt. Ved stangen fantes det smale striper av grønt og rødt.

1987-2006

Statsminister Jonathan, som tiltok seg diktatoriske fullmakter, ble styrtet i et militærkupp i 1986. Lesothos nye militære makthavere anså nasjonalflagget fra 1966 som for nært knyttet til statsminister Jonathan og hans parti. I 1987 ble det innført et nytt flagg. Dette var skrådelt i fargene hvitt, blått og grønt, tilsvarende mottoet i riksvåpenet som lyder «khotso, pula, nala». Dette betyr «fred, regn, velstand» og representeres henholdsvis av hvitt, blått og grønt. Stråhatten ble byttet ut til fordel for et tradisjonelt skjold med korslagte våpen bak, nærmer bestemt spyd og en type klubbe som kalles knobkerrie, alt i brun farge. Flagget ble tegnet av den sørafrikanske statsheraldikeren Frederick G. Brownell. 
Flagget ble etter hvert utsatt for kritikk, både fordi det var innført av militærregimet og fordi det ikke viste stråhatten, et av de fremste identifikasjonsmerker for Lesotho. Særlig partiet Lesotho Congress for Democracy (LCD), som har sittet med regjeringsmakten etter valgseire siden 2002, kjempet for å innføre et nytt flagg der stråhatten er med.
Max Power

Norsk utgave

Frem til november 2007 gav forlaget Bonnier Media ut en norsk utgave av magasinet. Det kom ut med første nummer den 13. juni 2005, og var Norges første magasin som dedikerte seg til stoffområdene styling og trimming av bil. Magasinet kom ut månedlig, og det ble utgitt 30 nummer av magasinet før det gikk inn.
Fylkesvei 7078

Fylkesvei 7078 (Fv7078) i Trøndelag går mellom Seierstad og Holviksjøen i Fosnes kommune. Veien er 4,2 km lang.
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 481 (Nord-Trøndelag).
Leikvin Kulturminnepark

Leikvin Kulturminnepark er et område på Grøa i Sunndal kommune. Kulturminneparken består av Sunndal Bygdemuseum, Phillipshagen, Gravfeltet på Løykja og kirkegården på Løykja.
Nolito

Landslaget

18. november 2014 fikk han sin første landskamp for Spania mot Tyskland.
Han ble tatt ut i Spanias EM-tropp til EM i Frankrike 2016.
Hans Mossin

Bakgrunn

Hans Mossin ble født i Tversted (i Vendsyssel), hvor faren, Peder Hansen Mossin (født 1679, død 1726), var sogneprest; moren het Anna Jensdatter, født Gjessing (død 1730). Han gikk ut fra Frederiksborg Skole 1733 og fikk akademisk borgerbrev i 1739. Han hadde gjennomgått Borchs Kollegium og var dekanus på Kommunitetet, studerte Wolf og Leibnitz, før han vendte sig mot teologien, brukte sin tid godt og vel og fikk mange velyndere.

Tidlig kirkelig virke

1742 ble han kateket ved Holmens kirke og 1747 prest ved Almindelig Hospital og Abel Cathrines Boder.
Da Pontoppidan var blitt biskop i Bergen, ble han omtalt som en av dem som kunne gjøre sig håp om å bli hans etterfølger som hoffprest, hva han dog ikke ble. Heller ikke lykkes det ham å få ansettelse ved Københavns Universitet, som han søkte med påberopelse av sine skrifter – fire disputatser.

Prest

I i 1751 ble han ansatt som andre residerende kapellan ved Nykirken i Bergen. I 1757 blev han første residerende kapellan ved Domkirken i Bergen 1762, sogneprest til Korskirken 1768 magister 1770, stiftsprost og sogneprest til domkirken, hvor han ble til han døde.
Mossin tilhørte den den pietistiske skole, og det var derfor rimelig at Pontoppidan søkte om å få ham til Bergen. Etter manges mening var han blottet for smak og tross all sin lærdom en ukultivert ånd. Han hørte mere hjemme i studerkammeret enn på prekestolen, og i Bergen utfoldet han en betydelig forfattervirksomhet, spesielt etter at han i 1760 hadde fått kongelig tilladelse til å anlegge et boktrykkeri. Gjonnem dette leverte han nå fra 1766-74 en mangfoldighet av bøker, nemlig prekener – enkelte og i samling –, populære fortolkninger av bibelske bøker og betraktninger av dogmatisk og moralsk innhold. Senere kom han inn på andre saker og skrev om industri, brannvesen, landøkonomi med mere.
Alle hans skrifter er av den beskaffenhet at man må søke etter innholdet i den overstrømmende mengde av ord. Hans opbyggelsesskrifter hadde visselig hatt betydning for sin tid, og den forholdsvis rikelige avsetning de fikk, tyder på at han ved disse imøtekom en trang i Bergen, hvor bøker ikke var alminnelige. Han forlot aldri sitt pietistiske standpunkt, og det kan derfor være av interesse å se hvorledes han fra det helt åndelige forfatterskap gled over på det almennyttiges gebet. 
I 60-årsalderen sluttet han med å skrive. Andre krefter rådde nå i Bergen, og han gikk snart tilbake. I sine siste år var han sløv, og ved sin død synes han lenge å ha vært glemt. både som prest og forfatter.
Bytorget i Capri

Piazza Umberto I eller Piazza Umberto Primo fra 1930-tallet La Piazzetta, som betyr «den lille plassen» (kallenavn «det lille teater i verden») er den mest berømte plassen i Capri i Italia. Den ligger i Capris historiske senter, byen med samme navn som øya Capri, på øyas østlige side. Siden Romertiden har plassen blitt sett på som byens navle og møteplass på øya av fastboende, og siden 1800-tallet også turister.

Historie

Sankt Stefanuskirken ble bygget på 1700-tallet og ble domkirke, og Capris biskop etablerte seg her. En trapp ble bygget for å forbinde kirken med plassen og biskopens residens. Nå tjener den som rådhus. Bispesetet forble værende på Capri frem til 1818, da det på Pavens ordre Pius VII, ble nedlagt og overført til Bispedømmet i Sorrento.
Plassen var allerede i 1900 godt utviklet som en lokal handelsplass for grønnsaker, fisk og kjøtt. Plassen fikk et mer kosmopolittisk preg da Raffaele Vuotto åpnet sin bar, Grand Café Vuotto mellom 1934 og 1938 og plasserte stoler og bord utendørs. Senere åpnet andre øyboere sine egne forretninger og fra da av har Piazzetta vært Capris hjerte og sentrum for det sosiale livet på øya.

Beskrivelse

Det viktigste byggverk på plassen er klokketårenet som svært ofte forbindes med Capri. Det kan ha blitt kopiert fra Hagia Sophiakirken, i likhet vakttårnet på den tilstøtende mur.
Det finnes mange plaketter med inskripsjoner på plassen: en for Viktor Emmanuel II av Italia, en for Umberto I, og en til minne om caprioten Gennaro Arcucci, en martyr for gjeninnsettelse av Bourbonfamilien. På en av tårnets fire sider finnes nok en plakett, denne til minne om falne caprioter i andre verdenskrig.
Andre plaketter (satt opp i 1908) finnes i rådhusets hage med inskripsjoner til minne om Henry Wreford, korrespondent for den britiske avisen Times som kom til Capri for en dag, men bosatte seg der og ble der i femti år. En annen plakett er for skotten George Sidney Clark som i 1861 grunnla det største hotell på øya, det fasjonable Grand Hotel Quisisana.

Funicular

Like ved plassen ligger endeholdeplassen for kabelbaneen fra Marina Grande. Denne historiske banen, anlagt i 1907, er ofte turistenes første møte med Capri.
The Mercury Theatre on the Air

The Mercury Theatre on the Air, først kjent som First Person Singular, er et amerikansk radiohørespill som gikk på CBS Radio i 1938. Hørespillet ble skapt av regissøren Orson Welles. Det timelange programmet gikk ukentlig og presenterte klassiske verker fra Mercury Theatre, med musikk som var komponert eller arrangert av Bernard Herrmann.
Serien begynte 11. juli 1938 som et reklamefritt program på CBS Radio.
Programmet ble verdensberømt etter radiodramatiseringen av The War of the Worlds, som ble fremført som en nyhetssending av Orson Welles. Flere av lytterne trodde jorden var i ferd med å bli invadert av utenomjordiske.
Romalderen

Romalderen er en samtidisk periode som omfatter aktiviteter relatert til romkappløpet, romfart, romteknologi og den kulturelle utforskningen påvirket av disse hendelsene.
Romalderen startet med utforskningen av flere teknologier som kulminerte 4. oktober 1957 da Sovjetunionen sendte opp Sputnik 1. Dette var verdens første unaturlige satellitt. Satellitten hadde en omløpsbane rundt jorden på 98,1 minutter og veide 83 kg. Romalderen ble karakterisert av rask utvikling av ny teknologi og en hard konkurranse mellom USA og Sovjetunionen. Utviklingen gikk raskt innom raketter, materialvitenskap, dataer og andre områder. Flere av teknologien som opprinnelig var tenkt brukt i romrelaterte oppfrag har blitt tatt i bruk i andre formål.
Romalderen nådde toppen med Apollo-programmet som nådde frem til størstedelen av verdens befolkning. Da Apollo 11 landet ble det sagt at hendelsen ble sett eller hørt av over 500 millioner mennesker verden over, og er i dag en av de største hendelsene på 1900-tallet. Siden da, og med Sovjetunionens fall, har den allmenne interessen i hovedsak blitt flyttet til andre områder.
På 1990-tallet avtok imidlertid interessen da Sovjetunionen fall og NASA ikke lengre hadde noen direkte konkurranse. Verdens befolkning ble også mer oppmerksomme på kostnadene og farene med romferder, fremfor alt på grunn av STS-51-L-katastrofen i 1986.
Siden den gang har deltakelsen ved romferder økt over hele verden, siden fler og fler regjeringer og privatpersoner viser interesse. Siden 1990-tallet har denne perioden oftere blitt kalt for informasjonsalderen siden romforskning og romrelaterte teknologier blir mer hverdagslige for den vanlige mann.