Fascisme

Etymologi

Det italienske begrepet fascismo kommer av fascio, som betyr «kjeppeknippe»; fascio kommer av latinske fasces. Dette var navnet gitt politiske organisasjoner i Italia kjent som fasci, grupperinger som lignet syndikater eller laug, og var først hovedsakelig brukt om organisasjoner på den politiske venstresiden. I 1919 grunnla Benito Mussolini Fasci Italiani di Combattimento i Milano, som to år senere ble til Partito Nazionale Fascista (Det nasjonale fascistparti). Fascistene kom til å assosiere begrepet med oldtidens Romas fasces, eller fascio littorio,—a bundle of rods tied around an axe, et romersk symbol på magistratens autoritet båret av hans liktorer, og som ble brukt til korporlig avstraffelse og henrettelse på hans kommando.
Fasces' symbolikk var «styrke gjennom enhet», da én enkel kjepp enkelt kan knekkes, mens en samlet bunt er vanskelig å knekke. Lignende symboler ble benyttet av forskjellige fascistiske bevegelser; for eksempel var falangistenes symbol fem piler bundet sammen av et åk.

Plassering i det politiske spektrum

Fascismen ble påvirket av både høyre- og venstresiden, av det konservative og antikonservative, det nasjonale og overnasjonale, det rasjonelle og antirasjonelle. En rekke historikere anser fascismen enten som en revolusjonær sentrumsdoktrine, som en doktrine som blander venstre- og høyresidens filosofier, eller som begge deler. Fascismen ble stiftet under første verdenskrig av italienske nasjonalsyndikalister som hentet ideer fra politiske syn på både venstre- og høyresiden. Bevegelsen hadde et gjennomgående anti-kapitalistisk aspekt.Stanley G. Payne (1996). A History of Fascism, 1914–1945. U of Wisconsin Press. s. 122. «A primarily political dictatorship....The Fascist Party itself had become almost completely bureaucratized and subservient to, not dominant over, the state itself. Big business, industry, and finance retained extensive autonomy, particularly in the early years. The armed forces also enjoyed considerable autonomy....The Fascist militia was placed under military control....The judicial system was left largely intact and relatively autonomous as well. The police continued to be directed by state officials and were not taken over by party leaders...nor was a major new police elite created....There was never any question of bringing the Church under overall subservience.... Sizable sectors of Italian cultural life retained extensive autonomy, and no major state propaganda-and-culture ministry existed....The Mussolini regime was neither especially sanguinary nor particularly repressive.»</ref>
Noen forskere anser fascismen som høyresidig på grunn av dens sosialkonservatisme og bruk av autoritære midler for å motarbeide egalitarisme. Roderick Stackelberg plasserer fascisme — inkludert nazismen, som han kaller «en radikal versjon av fascismen» — på den politiske høyresiden, og forklarer videre at «desto mer en person anser absolutt likhet blant alle mennesker som en ønskelig tilstand, desto mer vil han eller hun være til venstre på det ideologiske spektrum. Desto mer en person anser ulikhet som uunngåelig eller til og med ønskelig, desto lenger til høyre vil han eller hun være.»
Italiensk fascisme flyttet seg til høyre tidlig i 1920-årene. Et hovedelement av fascistisk ideologi som er blitt karakterisert som høyreekstrem er dens uttalte mål om å fremme et angivelig overlegent folks rett til å herske, samtidig som man rensker samfunnet for angivelig underlegne elementer.
I 1919 beskrev Benito Mussolini fascismen som en bevegelse som går til angrep mot «høyresidens tilbakeståenhet og venstresidens destruktivitet». Senere beskrev italienske fascister sin ideologi som høyresidig i det politiske programmet Fascismens doktrine, og kunngjorde: «Vi er fri til å mene at dette er autoritetens århundre, et århundre som pleier 'høyresiden', et fascistisk århundre.» Mussolini mente at fascismens plassering på det politiske spektrum ikke var en alvorlig sak for fascister: «fascismen, plassert på høyresiden, kunne også ha sittet sentrumets fjell ... Disse ordene har uansett ikke noen fast og uforanderlig betydninger: de har en variabel som er gjenstand for sted, tid og ånd. Vi bryr oss ikke om disse tomme terminologiene og vi forakter de som blir terrorisert av disse ordene.»
Innføringen av den politiske høyresiden inn til den italienske fascistbevegelsen i de tidlige 1920-årene førte til indre fraksjonering i bevegelsen. Den «fascistiske venstreside» inkluderte skikkelser som Michele Bianchi, Giuseppe Bottai, Angelo Oliviero Olivetti, Sergio Panunzio, og Edmondo Rossoni, som var dedikert til å fremme nasjonalsyndikalismen som en erstatning for parlamentarisk liberalisme for å modernisere økonomien og for å fremme arbeidernes og folkets interesser. Den fascistiske høyreside inkluderte medlemmer av det paramilitære Squadristi og tidligere medlemmer av Den italienske nasjonalistforening (ANI). Squadristi-ene ønsket å etablere fascismen som et fullstendig diktatur, mens de tidligere ANI-medlemmene, inkludert Alfredo Rocco, ønsket å innføre en autoritær korporativistisk stat for å erstatte liberalstaten i Italia, samtidig som man beholdt de eksisterende elitene. Gjennom imøtekommelsen av den politiske høyresiden vokste det også fram en gruppe monarkistiske fascister som ønsket å bruke fascisme for å etablere et absolutt monarki under kong Victor Emmanuel 3.
Etter at kong Victor Emmanuel 3. tvang Mussolini til å trekke seg som regjeringssjef og fikk han arrestert i 1943, ble Mussolini reddet av tyske styrker. Samtidig som han fortsatte å være avhengig av Tyskland for støtte grunnla Mussolini og hans gjenværende lojale fascister Den italienske sosialrepublikken med Mussolini som statsoverhode. Mussolini ønsket å omradikalisere den italiensk fascismen, etter at han hadde erklært at fasciststaten hadde blitt kastet fordi italiensk fascisme hadde blitt underminert av de italienske konservative og bursjoasiet. Deretter foreslo den nye fascistmyndigheten etableringen av arbeiderråd og profittdeling innen industrien, selv om de tyske myndighetene, som i praksis kontrollerte Nord-Italia på dette tidspunktet, ignorerte disse tiltakene og ikke forsøkte å håndheve dem.
En rekke fascistbevegelser etter andre verdenskrig beskrev seg selv som en «tredjeposisjon» utenfor det tradisjonelle politiske spektret. Den spanske falangistlederen José Antonio Primo de Rivera sa at «i bunn og grunn står høyresiden for en ivaretakelse av en økonomisk struktur, skjønt en urettferdig en, mens venstresiden står for forsøket på å underminere denne økonomiske strukturen, selv om undermineringen ville medbringe ødeleggelsen av mye som var verdifullt».

«Fascistisk» som nedsettende begrep

Etter aksemaktenes nederlag i andre verdenskrig har betegnelsen fascist blitt brukt pejorativt, ofte om vidt forskjellige bevegelser på tvers av det politiske spektret. George Orwell skrev i 1944 at «ordet 'fascisme'» nærmest er totalt meningsløst ... nesten hvilken som helst engelsk person ville godtatt 'bølle' som et synonym for 'fascist'».
Til tross for betegnelsens populære bruk har kommuniststater av og til blitt referert til som «fascistisk», som regel som fornærmelse. Marxistiske tolkninger av begrepet har, for eksempel, blitt brukt om Cuba under Fidel Castro og Vietnam under Ho Chi Minh. Kinesiske marxister brukte betegnelsen for å fordømme Sovjetunionen under det kinesisk-sovjetiske bruddet, og likeledes brukte sovjeter betegnelsen for å fordømme kinesiske marxister og sosialdemokratiet (gjennom å mynte det nye begrepet «sosialfascisme»).
I Amerikas forente stater spurte Herbert Matthews fra New York Times i 1946, «bør vi nå plassere Stalinist-Russland i samme kategori som det hitlerske Tyskland? Bør vi nå si at hun er fascistisk?» J. Edgar Hoover, langvarig FBI-sjef og kjent antikommunist, skrev omfattende om «rød fascisme».
Professor Richard Griffiths hos Universitetet i Wales skrev i 2005 at «fascisme» er det «mest misbrukte, og overbrukte ordet, av vår tid». «Fascistisk» brukes av og til om etterkrigsorganisasjoner og -tenkemåter som akademikere oftere betegner som «nyfascistiske».

Fin de siècle og fusjoneringen av maurrasisme og sorelianisme (1880–1914)

Historikeren Zeev Sternhell sporet fascismens ideologiske røtter tilbake til 1880-årene, og særlig til den tidens fin de siècle-tema. Temaet var basert på et opprør mot materialisme, rasjonalisme, positivisme, borgerlig samfunn og demokrati. Fin-de-siècle-generasjonen støttet emosjonalisme, irrasjonalisme, subjektivisme, og vitalisme. Fin-de-siècle-tankegangen så på sivilisasjonen som i en krise som behøvde en massiv og total løsning. Fin-de-siècle sin intellektuelle skole anså individet kun som en del av en større kollektivitet, som ikke bør ses som en atomisert numerisk sum av individer. De fordømte liberalsamfunnets rasjonalistiske individualisme og oppløsingen av sosiale bånd i borgerlig samfunn.
Fin-de-siècle-perspektivet var influert av en rekke intellektuelle utviklinger, inkludert darwinistisk biologi, wagnersk estetikk, Arthur de Gobineaus raseteori, Gustave Le Bons psykologi og filosofiene til Friedrich Nietzsche, Fjodor Dostojevskij og Henri Bergson. Sosialdarwinisme, som fikk vid anerkjennelse, skilte ikke mellom fysisk og sosialt liv, og anså menneskets tilstand som en ustanselig kamp for å oppnå den sterkestes overlevelse. Sosialdarwinismen utfordret positivismens påstand om at tilsiktede og rasjonelle valg avgjorde menneskers adferd, og fokuserte heller på arvelighet, rase og miljø. Sosialdarwinismens vektlegging av biogruppe-identitet og rollen spilt av organiske forhold innad i samfunn fostret legitimering og appell for nasjonalisme. Nye teorier innen sosial- og politisk psykologi avviste også tanken om at menneskets adferd var styrt av rasjonelle valg, og hevdet helle at følelser var mer innflytelsesrike i politiske saker enn rasjon. Nietzsches argument at «Gud er død» sammenfalt med hans angrep på kristendommens, demokratiets og moderne kollektivismes «flokkmentalitet»; hans overmenneske-konsept og hans fremming av «viljen til makt» som et urinstinkt, var store påvirkninger på mange i fin-de-siècle-generasjonen. Bergsons påstand om eksisteringen av en élan vital eller vitalt instinkt var sentrert rundt frie valg og avviste materialismen og determinismens prosesser; dette utfordret marxismen.
Gaetano Mosca utviklet i sitt verk The Ruling Class (1896) en teori som hevder at det i alle samfunn vil være en «organisert minoritet» som vil dominere og herske over den «uorganiserte majoritet». Mosca hevdet at det kun fantes to klasser i samfunnet, «den regjerende» (den organiserte minoritet) og «den regjerte» (den uorganiserte majoritet). Han hevder at den organiserte naturen til den organiserte minoritet gjør den uimotståelig for noe individ i den uorganiserte majoriteten.
Anarkisten Mikhail Bakunins konsept om gjerningens propaganda, som vektla viktigheten til direkte handling som politikkens fremste middel, inkludert revolusjonær volds, ble populær blant fascister som beundret konseptet og som tok det til seg som en del av fascismen.
Den franske nasjonalisten og reaksjonære monarkisten Charles Maurras influerte fascismen. Maurras fremmet hva han døpte integral nasjonalisme, som etterlyste nasjonens organiske enhet; Maurras insisterte på at en mektig monark var nasjonens ideelle leder. Maurras mistrodde det han anså som den demokratiske mystifiseringen av populærviljen som skapte et upersonlig kollektivt subjekt. Han hevdet at en mektig monark var et personifisert overhode som kunne utøve autoritet for å samle nasjonens folk. Maurras' integrale nasjonalisme ble idealisert av fascistene, men modifisert til en modernisert revolusjonær form uten Maurras' monarkisme.
Den franske revolusjonære syndikalisten Georges Sorel fremmet den politiske voldens legitimitet i sitt verk Tanker om vold (1908) og andre verk hvor han fremmet radikal syndikalistisk handling for å oppnå en revolusjon for å kaste kapitalismen og borgerskapet gjennom en generalstreik. I Tanker om vold vektla Sorel behovet for en revolusjonær politisk religion. I tillegg avviste Sorel demokratiet som reaksjonært i sitt verk Les Illusions du progrès, og skrev at «intet er mer aristokratisk enn demokrati». I 1909, da en syndikalistisk generalstreik i Frankrike ikke hadde materialisert seg, forlot Sorel og hans tilhengere den radikale venstresiden og ble del av den radikale høyresiden, hvor de ønsket å slå sammen militant katolisisme og fransk patriotisme med deres egne synspunkter, og fremmet anti-republikanske kristne franske patrioter som de ideelle revolusjonære. Opprinnelig hadde Sorel offisielt vært en marxistisk revisjonist, men innen 1910 hadde han erklært sin oppgivelse av sosialistlitteratur og hevdet i 1914, gjennom Benedetto Croces aforisme, at «sosialismen er død» grunnet «marxismens nedbrytning». Sorel ble en støttespiller til reaksjonær maurrasiansk nasjonalisme fra 1909 som påvirket hans verker. Maurras hadde interesse av å slå sammen sine nasjonalistiske idealer med soreliansk syndikalisme for å konfrontere demokratiet. Maurras hevdet at «en sosialisme befridd fra det demokratiske og kosmopolitiske element passer nasjonalisme like godt som en vellaget hanske passer en vakker hånd».
Fusjoneringen av maurrasiansk nasjonalisme og soreliansk syndikalisme influerte den radikale italienske nasjonalisten Enrico Corradini. Corradini uttalte behovet for en nasjonal-syndikalistisk bevegelse, ledet av elitistiske aristokrater og antidemokrater som delte en revolusjonær syndikalistisk hengivelse til direkte handling og villighet til kamp. Corradini omtalte Italia som en «proletarisk nasjon» som behøvde å forfølge imperialisme for å utfordre de «plutokratiske» franskmennene og britene. Corradinis syn var del av et bredere sett med oppfattelser innad i den høyresidige italienske nasjonalistforening (ANI), som hevdet at Italias økonomiske tilbakeståenhet var forårsaket av korrupsjon i dens politiske klasse, liberalisme og splid grunnet «gemen sosialisme». ANI hadde bånd til og utøvde innflytelse blant konservative, katolikker, og forretningssamfunnet. Italienske nasjonalsyndikalister delte et felles sett prinsipper: avvisninger av borgerlige verdier, demokrati, liberalisme, marxisme, internasjonalisme og pasifisme; og fremmingen av heroisme, vitalisme og vold. ANI hevdet at liberaldemokratiet ikke lenger var kompatibel med den moderne verden, og støttet en sterk stat og imperialisme, samtidig som de hevdet at mennesker fra naturens side er rovdyriske og at nasjoner befant seg i en konstant kamp, hvori kun de sterkeste kunne overleve.
Futurismen var både en kunstnerisk-kulturell bevegelse og innledningsvis en politiske bevegelse i Italia ledet av Filippo Tommaso Marinetti som stiftet Det futuristiske manifest (1908), som stod i spissen for modernismens, handlingens og den politiske voldens årsaker som nødvendige elementer innen politikken samtidig som det avviste liberalismen og parlamentarisk politikk. Marinetti avviste konvensjonelt demokrati basert på flertallsstyre og egalitarisme for en ny form for demokrati, ved å fremme det han beskrev i sitt verk «Den futuristiske tanken om demokrati» som det følgende: «Vi er derfor i stand til å gi direksjonene om å skape og demontere til tall, til kvantitet, til massen, for med oss vil nummer, kvantitet og masse aldri være – som de er i Tyskland og Russland – tallet, kvantiteten og massen av middelmådige menn, ikke-kapable og ubestemsomme.».
Futurismen påvirket fascismens i sin vektlegging av å anerkjenne den virile natur til voldelig handling og krig som nødvendigheter av den moderne sivilisasjon. Marinetti fremmet behovet for fysisk mosjonering av unge menn, sa at i mannlig utdanning bør gymnastikk ha forrang framfor bøker, og han støttet segregering av kjønnene på dette temaet, i at kvinnelig sensibiliteter ikke måtte entre mennenes utdannelse, som Marinetti hevdet måtte være «livlig, krigersk, muskuløs og voldelig dynamisk».

Første verdenskrig og dens etterspill (1914–29)

Ved krigsutbruddet august 1914 ble den italienske politiske venstresiden alvorlig splittet over dens standpunkt i krigen. Det italienske sosialistparti (PSI) motsatte seg krigen, men en rekke italienske revolusjonære syndikalister støttet krigen mot Tyskland og Østerrike-Ungarn på grunnlag av at deres reaksjonære regimer måtte beseires for å sikre sosialismens suksess. Angelo Oliviero Olivetti etablerte en pro-intervensjonistisk fascio kalt Fasci d'Azione Internazionalista i oktober 1914. Benito Mussolini, etter å ha blitt sparket fra sin stilling som sjefsredaktør for PSIs avis Avanti! på grunn av sin antityske holdning, tok del i den intervensjonistiske kampsaken i en separat fascio. Begrepet «fascisme» ble først brukt i 1915 av medlemmer av Mussolinis bevegelse, Fasci d'Azione Rivoluzionaria («Den revolusjonære handlings fasci»).
Fasci d'Azione Rivoluzionarias første møtet ble avholdt 24. januar 1915 da Mussolini erklærte at det var nødvendig for Europa å løse sine nasjonale problemer – inkludert nasjonale grenser – både Italias og andre steders, «for rettferdigheten og frihetens idealer som undertrykkede folk må skaffe rettigheten til å tilhøre de nasjonale samfunn hvorfra de steg ned.». Forsøk på å avholde massemøter var ineffektive, og organisasjonen ble regelmessig trakassert av myndighetene og sosialistene.
Liknende politiske ideer vokste frem i Tyskland etter krigsutbruddet. Den tyske sosiologen Johann Plenge refererte til fremveksten av en «nasjonal sosialisme» i Tyskland innen det han betegnet som «ideene av 1914», som var en krigserklæring mot «ideene av 1789» (den franske revolusjon). Ifølge Plenge ble «ideene av 1789», som inkluderte menneskerettigheter, demokrati, individualisme og liberalisme, avvist til fordel for «ideene av 1914», som inkluderte de «tyske verdiene» ansvar, disiplin, lov og orden. Plenge mente at rasesolidaritet (volksgemeinschaft) ville erstatte klasseinndeling og at «rasekamerater» ville forene seg for å skape et sosialistisk samfunn i det «proletariske» Tysklands kamp mot «kapitalistiske» Storbritannia. Han mente at «1914-ånden» manifesterte seg selv i konseptet «Folkets nasjonal-sosialistiske forbund». Denne nasjonalsosialismen var en form for statssosialisme som avviste «tanken om grenseløs frihet», og som fremmet en økonomi som ville tjene hele Tyskland under statens ledelse. Denne nasjonalsosialismen var mot kapitalismen grunnet komponentene som var mot Tysklands «nasjonale interesse», men insisterte på at nasjonalsosialismen ville kjempe for større effektivitet innen økonomien. Plenge kjempet for at en autoritær rasjonell herskerelite skulle utviklet nasjonalsosialismen gjennom en hierarkisk teknokratisk stat.

Første verdenskrigs innvirkning

Fascistene anså første verdenskrig som en frembringer av revolusjonære endringer innen krigens, samfunnets, statens og teknologiens natur, da totalkrigen og massemobiliseringens fremvekst hadde brutt ned skillet mellom sivilist og stridende, med sivilister i den en kritisk rollen med økonomisk produksjon til krigsinnsatser, og dermed vokste det fram et «militært statsborgerskap» hvori alle statsborgere var involvert i militæret på en eller annen måte i løpet av krigen. Første verdenskrig hadde resultert i framveksten av en mektig stat som hadde evne til å mobilisere millioner av mennesker til frontlinjene eller til å forsyne frontlinjene med økonomisk produksjon og logistikk, i tillegg til å ha enestående autoritet til å intervenere i innbyggernes liv. Fascister anså våpenvitenskapens teknologiske utvikling og statens totalmobilisering av innbyggermassen i krigen som et tegn på en ny æra med fusjonering av staten med massepolitikk, teknologi, og særlig den mobiliserende myten som de mente hadde seiret over myten om framskrittet og liberalismens æra.

Det fascistiske manifest (1919)

I 1919 forfattet Alceste De Ambris og futuristbevegelsens leder Filippo Tommaso Marinetti Il manifesto dei fasci italiani di combattimento, bedre kjent som Det fascistiske manifest. Manifestet ble fremlagt den 6. juni 1919 i fascistavisen Il Popolo d'Italia. Manifestet støttet opprettelsen av universell stemmerett for både menn og kvinner (den siste kun realisert delvis sent i 1925 med alle opposisjonspartier oppløst og forbydd); proporsjonal representsjon på regional basis; regjeringsrepresentasjon gjennom et korporativistisk system bestående av «nasjonalråd» av eksperter valgt fra profesjonelle og handelsmenn, valgt for å representere og holde lovgivende makt i deres respektive områder, inkludert arbeid, industri, transport, helsevesen, kommunikasjon, osv.; og oppløsingen av det italienske senatet. Manifestet støttet opprettelsen av en åtte-timers arbeidsdag for alle arbeidere, en minstelønn, arbeiderrepresentasjon i industristyringen, lik tillit i arbeiderforeninger som i industrisjefer og offentlige tjenestemenn, omorganisering av transportsektoren, omtegning av loven om uføretrygd, reduksjon av pensjonsalderen fra 65 til 55, en sterk progressiv skatt på kapital, konfiskering av eiendom fra religiøse institusjoner og oppløsingen av bispedømmer, revidering av militærkontrakter for å la regjeringen ta 85 % av deres profitter. Manifestet gav også rop om opprettelsen av en nasjonal milits med kort tjeneste for å tjene forsvarsansvar, nasjonalisering av våpenindustrien og en utenrikspolitikk ment å være fredelig men også kompetitiv.
De neste hendelsene som influerte Italias fascister var den italienske nasjonalisten Gabriele d'Annunzios tokt til byen Fiume med en frivillighetskorps, og forfattingen av Carta del Carnaro i 1920. D'Annunzio og De Ambris utformet dokumentet, som fremmet nasjonal-syndikalistisk korporativistisk produksjonisme i tillegg til D'Annunzios politiske meninger. Mange fascister anså Carta del Carnaro som en ideell grunnlov for det fascistiske Italia. Denne aggressive handlingen mot Jugoslavia og sørslaverne ble forfulgt av italienske fascister i deres forfølgelse av sørslavere – særlig slovenere og kroater.

Italienske fascister i 1920

I 1920 nådde industriarbeiderens militante streikeaktivitet sitt høydepunkt i Italia; årene 1919 og 1920 ble kjent som «De røde år». Mussolini og fascistene utnyttet situasjonen ved å alliere seg med industriforretninger og ved å angripe arbeidere og bønder for å bevare orden og indre fred i Italia.
Fascistene identifiserte deres hovedfiende med flertallet sosialister på venstresiden som motstod intervensjonen i første verdenskrig. Fascistene og den italienske politiske venstresiden delte en felles platform: begge foraktet marxismen, avviste klassebevissthet og trodde på elitenes styre. Fascistene assisterte den antisosialistiske kampanjen ved å alliere seg med andre partier og den konservative høyresiden i en felles innsats for å ødelegge det italienske sosialistparti og arbeiderorganisasjoner mer viet til klasseidentitet enn nasjonal enhet.
Fascismen ønsket å imøtekomme de italienske konservative ved å gjøre store endringer i sin politiske agenda: oppgivelse av sin tidligere populisme, republikanisme og antiklerikalisme, adopsjonen av fri forretningsdrift, og anerkjennelse av den romersk-katolske kirke og monarkiet som institusjoner i Italia. For å appellere til italienske konservative adopterte fascismen politiske holdninger som familieverdier, inkludert forfremmelsespolitikk utformet for å minske antallet kvinner i arbeiderstyrken for å begrense kvinnen til morsrollen. Fascistene forbydde prevensjonsmiddel-litteratur og økte straffen for abort i 1926, og erklærte at de begge var forbrytelser mot staten. Selv om fascismen tiltok seg en rekke holdninger for å appellere til de reaksjonære, ønsket fascistene å bevare fascismens revolusjonære karakter, med en Angelo Oliviero Olivetti som kunngjorde at «fascismen skulle gjerne være konservativ, men den vil [være] det ved å være revolusjonær.» Fascistene støttet revolusjonær handling og var viet til å sikre lov og orden for å appellere til både konservative og syndikalister.
Før fascismen tok til seg den politiske høyresiden var ideologien en liten, urban norditaliensk bevegelse med omtrent ett tusen medlemmer. Etter at fascismen imøtegikk høyresiden, skjøt bevegelsens medlemstall i været til omtrent 250 000 innen 1921.

Fascistisk vold fra 1922 av

Fra 1922 trappet de fascistiske paramilitære opp sin strategi fra en der de gikk til angrep på sosialistbygg og hjemmene til sosialistiske lederskikkelser, til voldelig okkupasjon av byer. Fascistene ble møtt av liten betydelig motstand fra myndighetene, og fortsatte å ta over flere norditalienske byer. Fascistene gikk til angrep på sosialistiske og katolske fagforeningers kontorer i Cremona, og påla den tysktalende befolkningen i Trento og Bolzano en tvangsitalienisering. Etter hærtakelsen av disse byene la fascistene plan om å marsjere mot Roma.
Den 24. oktober 1922 holdt fascistpartiet sin årlige kongress i Napoli, hvor Mussolini beordret svartskjortene til å ta kontroll over offentlige bygg og tog, og å konvergere mot tre punkter rundt Roma. Fascistene maktet å gripe kontrollen på flere postkontorer og tog i Nord-Italia, mens den italienske regjeringen, ledet av en venstrekoalisjon, forble internt splittet og maktesløse til å svare på fascistenes fremrykning. Kong Viktor Emmanuel 3. av Italia oppfattet faren for blodsutgytelse i et forsøk på å spre fascistene som for stor. Viktor Emmanuel 3. bestemte seg derfor for å utnevne Mussolini som italiensk statsminister, og Mussolini ankom Roma den 30. oktober for å godta tildelingen. Fascistisk propaganda blåste hendelsen, kjent som marsjen mot Roma, stort opp, og beskrev den som en maktovertakelse grunnet fascistenes heroiske bragder.

Mussolini i maktposisjon

Etter å ha blitt utpekt Italias statsminister måtte Mussolini danne en koalisjonsregjering, fordi fascistene ikke hadde flertall i det italienske parlamentet. Mussolinis koalisjonregjering forfulgte innledningsvis en økonomisk liberal politikk under ledelse av den liberale finansministeren Alberto De Stefani, en sentrumspolitiker, inkludert budsjettbalansering ved å gjøre dype kutt i siviltjenesten. Innledningsvis fant liten drastisk endring i regjeringspolitikken sted, og undertrykkende politiaksjoner var begrenset.
Fascistene begynte sitt forsøk på å befeste fascismen i Italia med Acerbo-loven, som garanterte et flertall seter i parlamentet til ethvert parti eller koalisjonsliste som fikk mer enn 25 % av stemmene i valget. Gjennom betydelig fascistisk vold og trusselutdeling vant listen et flertall av stemmene, noe som tillot at mange seter tilfalt fascistene. I valgets kjølvann brøt en politisk krise og skandale ut etter at Giacomo Matteoti, deputert medlem av Sosialistpartiet, ble bortført og drept av fascister. De liberale og venstreminoriteten marsjerte i protest ut av parlamentet i det som kom til å bli kjent som Secessione dell'Aventino. Den 3. januar 1925 talte Mussolini til det fascistdominerte italienske parlamentet, og erklærte at han var personlig ansvarlig for hendelsen, men insisterte samtidig på at han ikke hadde gjort noe galt. Han erklærte seg selv Italias diktator, tok fullt ansvar over regjeringen, og kunngjorde parlamentets avskjedigelse. Fra 1925 til 1929 ble fascismen gradvis maktbefestet: deputerte opposisjonspolitikere ble nektet adgang til parlamentet, sensur ble innført og et dekret av desember 1925 gjorde Mussolini kun ansvarlig for kongen.

Den katolske kirke

I 1929 fikk fascistregimet den romersk-katolske kirkes politiske støtte og velsignelse etter at regimet underskrev et konkordat med kirken, kjent som Lateran-avtalen, hvori pavemakten fikk statssuverenitet og finansiell kompensasjon for frarøvelsen av kirkeeiendom av liberalstaten på 1800-tallet. Ikke lenge etter avtalen ble underskrevet hadde kirken, etter Mussolinis egen innrømmelse, truet med å få ham «ekskommunisert», dels på grunn av hans umedgjørlige natur og at han hadde «konfiskert flere utgaver av katolske aviser i de følgende tre måneder enn i de syv foregående år.» Innen slutten av 1930-årene ble Mussolinis antiklerikale retorikk mer høylytt, da han gjentatte ganger fordømte den katolske kirke og diskuterte måter å avsette paven. Han tok stillingen at «pavemakten var en ondartet svulst i Italias kropp, og at den 'måtte utryddes en gang for alle,' fordi det ikke var plass i Roma til både paven og han selv.» I sin bok fra 1974 skrev Mussolinis enke, Rachele, at hennes ektemann alltid hadde vært en ateist fram til slutten av sitt liv, og skrev at hennes ektemann «i bunn og grunn var irreligiøs til hans senere år.»
Nasjonalsosialistene i Tyskland benyttet liknende antiklerikal politikker. Gestapo konfiskerte hundretalls klostre i Østerrike og Tyskland, utkastet geistlige og lekmenn, og erstattet ofte kirkens kors med hakekors. Ved å referere til hakekorset som «Djevelens kors» fikk kirkeledere sine ungdomsorganisasjoner forbydd, møteaktivitet begrenset og forskjellige katolske tidsskrift sensurert eller bannlyst. Regjeringstjenestemenn fant det til slutt nødvendig å utplassere «nazister i redaktørstillinger i den katolske presse.» Opp mot 2720 geistlige, hovedsakelig katolikker, ble arrester av Gestapo og fengslet i konsentrasjonsleiren Dachau.

Korporativistisk økonomisk system

Fascistregimet etablerte et korporativistisk økonomisk system i 1925 med opprettelsen av Palazzo Vidioni-pakten hvori den italienske arbeidsgiverforeningen Confindustria og fascistiske fagforeninger ble enige om å anerkjenne hverandre som de eneste representanter for Italias arbeidsgivere og -takere, og ekskluderte ikkefascistiske fagforeninger. Fascistregimet opprettet først et Foretaksministerium som organiserte den italienske økonomien i 22 sektorbaserte foretak, forbød arbeiderstreiker og lockouter, og forfattet i 1927 Carta del Lavoro, som etablerte arbeidernes rettigheter og -plikter og opprettet arbeidertribunaler for å megle i konflikter mellom arbeidsgiver og -taker. I praksis utøvde de sektorbaserte foretakene lite selvstendighet og ble i hovedsak kontrollert av regimet, og arbeiderorganisasjoner var sjeldent ledet av arbeidere selv men heller utpekte fascistpartimedlemmer.

Aggressiv utenrikspolitikk

I 1920-årene forfulgte det fascistiske Italia en aggressiv utenrikspolitikk, med blant annet et angrep på den greske øya Korfu, forsøk på å utvide italiensk territorium på Balkan-halvøya, planer om krig mot Tyrkia og Jugoslavia, og forsøk på å forårsake borgerkrig i Jugoslavia ved å støtte kroatiske og makedonske separatister for å legitimere italiensk intervensjon, og gjøre Albania til et italienske protektorat de facto, som ble gjennomført med diplomatiske midler i 1927. Som svar på opprør i den italienske kolonien Libya gav Fascist-Italia opp tidligere liberal kolonipolitikk med samarbeid med lokale ledere. I stedet, ved å hevde at italienere var en overlegen rase sammenlignet de afrikanske rasene og dermed hadde retten til å kolonisere de «underlegne» afrikanerne, ønsket de bosette 10–15 italienere i Libya. Dette resulterte i en aggressiv militært felttog kjent som pasifiseringen av Libya mot libyske innfødte, inkludert massedrap, bruk av konsentrasjonsleirer, og tvangsutsulting av tusenvis av mennesker. Italienske myndigheter utførte etnisk rensning ved å tvangsutkaste 100000 beduinske kyrenaikere, halvparten av befolkningen av Kyrenaika i Libya, fra deres bosetninger som var tiltenkt italienske bosettere.

Hitler tar til seg den italienske modell

Marsjen mot Roma gav fascismen internasjonal oppmerksomhet. En tidlig beundrer av de italienske fascistene var Adolf Hitler, som, mindre enn én måned etter marsjen, hadde begynt å modellere seg selv og NSDAP på Mussolini og fascistene. Nasjonalsosialistene, anført av Hitler og den tyske krigshelten Erich Ludendorff, forsøkte seg på en «marsj mot Berlin» basert på marsjen mot Roma, noe som endte i det mislykkede Ølkjellerkuppet i München i november 1923.

Den store depresjonens innvirkning og opptakten til andre verdenskrig

Kårene som de økonomiske vanskelighetene forårsaket av den store depresjon skapte førte til seg en internasjonal bølge av sosial uro. Ifølge historikeren Philip Morgan, «utbruddet av den store depresjonen … var den største stimulansen hittil for spredningen og ekspansjonen av fascismen utenfor Italia». Fascistisk propaganda la 1930-årenes lange depresjon på minoriteter og syndebukker: «“jødisk-frimurerisk-bolsjevikiske» konspirasjoner, venstresidig internasjonalisme og tilstedeværelsen av innvandrere.
I Tyskland bidro depresjonen til fremveksten av Det nasjonalsosialistiske tyske arbeiderparti (NSDAP), noe som førte til Weimarrepublikkens fall og etableringen av et fascistisk regime under ledelse av Adolf Hitler. Med Hitler og nazistenes fremvekst til makten i 1933 ble liberaldemokratiet oppløst i Tyskland, og nazistene mobiliserte landet for krig, med ekspansjonistiske territoriale mål mot flere stater. I 1930-årene innførte nasjonalsosialistene raselover som bevisst diskriminerte mot, frarøvet stemmeretten til, og forfulgte jøder og andre minoriteter.
Fascistbevegelser vokste i styrke andre steder i Europa. Den ungarske fascisten Gyula Gömbös inntok makten som Ungarn statsminister i 1932 og forsøkte å befeste sitt parti gjennom landet; han innførte en åttetimers arbeidsdag, en førtitimers arbeidsuke innen industrien, og ønsket å innføre en korporativistisk økonomi; og forfulgte irredentistiske krav på nabolandenes territorier. Den fascistiske jerngardebevegelsen i Romania fikk stor politisk støtte etter 1933, og fikk representasjon i den rumenske regjeringen. I tillegg myrdet et jerngardemedlem den rumenske statsministeren Ion Duca. I 6. februar-krisen opplevde Frankrike den største politiske uroen siden Dreyfus-saken da fascistiske Mouvement Franciste og flere grupper på ytre høyre gjorde opprør en masse i Paris mot den franske regjering, noe som resulterte i storstilt politisk vold. En rekke para-fascistiske regjeringer som hentet elementer fra fascismen ble etablert under Den store depresjonen, blant annet i Hellas, Litauen, Polen og Jugoslavia.
I Amerika hevdet de brasilianske integralistene ledet av Plínio Salgado å ha så mange som 200000 medlemmer, selv om de etter kuppforsøk ble forsøkt slått ned av Getúlio Vargas' Estado Novo i 1937. I 1930-årene vant Den chilenske nasjonalsosialistiske bevegelse seter i Chiles parlament og gjorde kuppforsøk, noe som endte i Seguro Obrero-massakren i 1938.
Under den store depresjonen fremmet Mussolini aktiv statlig intervensjon i økonomien. Han fordømte den samtidige «superkapitalismen» som han hevdet hadde begynt i 1914 som en fiasko på grunn av dens angivelige dekadanse, dens støtte for ubegrenset forbrukerisme, og dens intensjon om å skape «menneskehetens standardisering». Fascist-Italia opprettet Instituttet for industriell rekonstruksjon (IRI), et massivt statseid firma og holdingselskap som statsstøtte til slitende privat produksjon. IRI ble gjort til en permanent institusjon av det fascistiske Italia i 1937, forfulgte fascistiske politikker om å skape nasjonalt autarki, og hadde makt til å overta private firmaer for å maksimere krigsproduksjonen. Selv om Hitler-regimet kun nasjonaliserte 500 selskaper i nøkkelindustrien innen starten av 1940-årene, erklærte Mussolini i 1934 at «tre firedeler av den italienske økonomi, industriell og agrikulturell, er på statens hender.» På grunn av den verdensomspennende depresjonen hadde Mussolinis regjering evne til å ta over mesteparten av Italias sviktende banker, som hadde bestemmende innflytelse i mange italienske virksomheter. Instituttet for industriell rekonstruksjon meldte tidlig i 1934 at de holdt «48,5 prosent av Italias aksjekapital,» som senere også omfattet selve bankenes kapital. Den politiske historikeren Martin Blinkhorn estimerte at Italias nivå av statlig intervensjon og eierskap «kraftig overgikk det i Nazi-Tyskland, noe som gav Italia en offentlig sektor kun overgått av Stalins Russland.» Sent i 1930-årene vedtok Italia tilvirkningskarteller, tariffbarrièrer, valutarestriksjoner, og massive reguleringer av økonomien i et forsøk på å balansere utbetalingene. Italias autarki-politikk mislykkes i å oppnå faktisk økonomisk selvstendighet. Nazi-Tyskland forfulgte likeledes en økonomisk agenda med mål om autarki og opprustning, og innførte proteksjonistiske politikker, blant annet ved å tvinge den tyske stålindustrien til å bruke tysk jernmalm av lavere kvalitet enn det importerte jernet av overlegen kvalitet.

Andre verdenskrig (1939–1945)

I det fascistiske Italia og Nazi-Tyskland forfulgte både Mussolini og Hitler en territorialt ekspansjonistisk og intervensjonistisk politisk agenda fra 1930-årene fram til 1940-årene, noe som kulminerte i andre verdenskrig. Mussolini satte i rop om at irredentistiske italienske krav ble gjenvunnet, noe som ville etablere italiensk herredømme over Middelhavet og sikre italienerne tilgang til Atlanterhavet, og skape italienske spazio vitale («vitalt rom») i middelhavs- og rødehavsområdet. Hitler talte om at irredentistiske tyske landkrav skulle gjenvinnes, i tillegg til en opprettelse av tysk lebensraum («livsrom») i Øst-Europa, blant annet i landområder kontrollert av Sovjetunionen, som igjen skulle koloniseres av germanske bosettere.
Fra 1935 til 1939 eskalerte Tyskland og Italia sine krav om territoriale landkrav og økt innflytelse på verdensscenen. Italia invaderte Etiopia i 1935 noe som endte med fordømmelse i Folkeforbundet og bred diplomatisk isolasjon. I 1936 marsjerte tyske styrker inn i det demilitariserte Rhinland; området hadde vært demilitarisert i tråd med Versaillestraktaten. I 1938 annekterte Tyskland Østerrike og Italia assisterte Tyskland i å løse den diplomatiske krisen mellom Tyskland og Frankrike og Storbritannia angående krav på tsjekkoslovakiske landområder ved å arrangere Münchenavtalen, hvori Tyskland fikk Sudetenland, og det ble ansett at en europeisk krig hadde blitt avverget. Dette håpet svinnet hen da Hitler brøt Münchenavtalen da han invaderte og delte Tsjekkoslovakia mellom Tyskland og marionettestaten Slovakia i 1939. På samme tid fra 1938 til 1939 gjorde Italia krav på territoriale og koloniale avståelser fra Frankrike og Storbritannia. I 1939 forberedte Tyskland seg på krig mot Polen, men forsøkte første å få territoriale avståelser fra Polen med diplomatiske midler. Den polske regjeringen stolte ikke på Hitlers løfter, og avviste de tyske kravene.
Tysklands invasjon av Polen var uakseptabel for Storbritannia, Frankrike og deres allierte, noe som resulterte i en felles krigserklæring mot et Tyskland som ble ansett som aggressoren, og utbruddet av andre verdenskrig. I 1940 brakte Mussolini Italia inn i andre verdenskrig på aksemaktenes side. Mussolini var var over at Italia ikke hadde militær kapasitet til en langvarig krig mot Frankrike eller Storbritannia, og ventet til Frankrike var på kollapsens og kapitulasjonens terskel før de selv erklærte Storbritannia og Frankrike krig den 10. juni 1940, på antagelsen at krigen ville være kortvarig etter Frankrikes kollaps. Mussolini antok at Italia, etter en kortvarig inngang i krigen mot Frankrike, etterfulgt av en fransk overgivelse, ville få territoriale avståelser fra Frankrike, og kunne deretter konsentrere sine styrker i en storstilt offensiv i Egypt, hvort Storbritannia og Samveldet var italienerne tallmessig underlegne. Tyske planer om en invasjon av Storbritannia mislykkes etter at Tyskland tapte kampen om luftherredømme i slaget om Storbritannia. I 1941 bredte aksemaktenes felttog seg ut til Sovjetunionen, etter at Hitler iverksatte operasjon Barbarossa. Aksemaktstyrker besatte på sitt makthøydepunkt nærmest hele Fastlands-Europa. Krigen ble langvarig, stikk i strid med Mussolinis planer, noe som førte til italienske tap på flere fronter, og behov om tysk assistanse.
Under andre verdenskrig deltok de europeiske aksemaktene, anført av Nazi-Tyskland, i utryddelsen av millioner av polakker, jøder, sigøynere, og andre folkegrupper i folkemordet senere kjent som Holocaust.
Etter 1942 begynte aksemaktene å vakle. Innen 1943, etter at Italia var konfrontert av flere militære fiaskoer, den komplette avhengigheten og underdanigheten til Tyskland, den allierte invasjonen av Italia, og den påfølgende internasjonale ydmykelsen, ble Mussolini avløst som statsoverhode og arrestert på kong Viktor Emmanuel 3.s ordre, som fulgte på med å demontere fasciststaten og erklære Italias overgang til alliert side. Mussolini ble reddet fra arrestasjon av en tysk styrke, og fortsatte som leder av en tysk klientstat, Den italienske sosialrepublikk, fra 1943 til 1945. Nazi-Tyskland ble møtt av flere tap og jevne sovjetiske og vestallierte offensiver fra 1943 til 1945.
Den 28. april 1945 ble Mussolini arrestert og henrettet av italienske kommunistiske partisaner. Den 30. april 1945 begikk Hitler selvmord. Kort tid etter overgav Tyskland seg, og naziregimet ble systematisk demontert av de okkuperende allierte maktene. Et internasjonalt militært tribunal ble videre samlet i Nürnberg. Fra november 1945 til 1949 ble flere politiske, militære og økonomiske naziledere stilt for retten og dømt for krigsforbrytelser, med påfølgende dom om dødsstraff for de verste gjerningsmennene.

Etter andre verdenskrig (1945–)

De allierte styrkers seier i andre verdenskrig førte til mange fascistregimers kollaps i Europa. Nürnbergprosessen dømte flere naziledere for forbrytelser mot menneskeheten inkludert Holocaust. Det forble, derimot, flere bevegelser og regjeringen som ideologisk var beslektet med fascismen.
Francisco Francos falangistiske ettpartistat i Spania forble offisielt nøytral under andre verdenskrig, og overlevde aksemaktenes sammenbrudd. Francos vei til makten hadde blitt direkte assistert av både Italias og Tysklands militære i den spanske borgerkrig, og Franco hadde selv sendt frivillige til Østfronten for å kjempe mot Sovjetunionen med Tyskland. Etter andre verdenskrig, og en periode med internasjonal isolasjon, normaliserte Franco-regimet forholdet til vestmaktene under den kalde krigen, fram til Francos død i 1975 og overgangen til liberaldemokrati i Spania. Omtrent samme periode var nabolandet Portugal under Estado Novo, et diktatur ledet av António de Oliveira Salazar som i flere aspekter var inspirert av Mussolinis fascisme. Estado Novo opprettholdt også offisielt en nøytral posisjon under andre verdenskrig, og regimet varte fra 1932 til 1974.
Peronisme, assosiert med regimet til Juan Perón i Argentina fra 1946–1955 og 1973–1974, var sterkt influert av fascismen. Mellom 1939 og 1941, før hans maktovertagelse, utviklet Perón en dyp beundring av italiensk fascisme, og baserte sine økonomiske politikk på italiensk fascistisk politikk.
Betegnelsen «nyfascisme» refererer til fascistbevegelser etter andre verdenskrigs konklusjon. I Italia var Movimento Sociale Italiano («Den italienske sosialbevegelsen»), ledet av Giorgio Almirante, en betydelig nyfascistisk bevegelse som omformet seg til en selvbeskrevet «postfascistisk» bevegelse kalt Alleanza Nazionale (AN; «Nasjonalalliansen»), som har vært en alliert av Silvio Berlusconis Forza Italia i et tiår. I 2008 ble AN del av Forza Italia, i Berlusconis nye parti Il Popolo della Libertà («Frihetens folk»). I 2012 splittet en gruppe politikere seg fra Frihetens folk for å gjenstifte partiet under navnet Fratelli d'Italia («Brødre av Italia»). I Tyskland har diverse nynazistiske bevegelser blitt etablert, og senere forbydd jamfør Tysklands konstitusjonelle lov som forbyr nasjonalsosialisme. Tysklands nasjonaldemokratiske parti (NPD) er viden ansett som et nynazistisk parti, selv om partiet selv ikke identifiserer seg slik.
Etter den store resesjonen og den økonomiske krisen i Hellas fikk en bevegelse kjent som Gyllent daggry, et tidligere obskurt parti, en bølge av støtte, og vant seter i det greske parlamentet; partiet blir viden ansett som et nynazistisk parti, og forfekter fiendtlighet mot minoriteter, ulovlige innvandrere, og flyktninger. I 2013, etter drapet på en antifascistisk musiker av en person med tilknytning til Gyllent daggry, beordret den greske regjeringen arrestasjonen av partiets leder Nikolaos Michaloliakos, samt andre Gyllent daggry-medlemmer, anklaget for å være assosiert med en kriminell organisasjon.
I Israel har Im Tirtzu-bevegelsen blitt beskrevet som en fascistisk organisasjon, og en dommer dømte at den hadde «fascistiske attributter».

Nasjonalisme

Nasjonalisme er fascismens hovedgrunnlag. Det fascistiske synet på en nasjon er som en enkelt organisk enhet som binder mennesker sammen gjennom deres forfedre, og som er et folks naturlig forenende kraft. Fascismen forsøker å løse økonomiske, politiske og sosiale problemer ved å oppnå en millenaristisk nasjonal gjenfødelse, med forfekting av nasjonen eller rase framfor alt annet, og promotering av enhets-, styrkes- og renhetskulter. Europeiske fascistbevegelser forfekter oftest en rasistisk tanke om at ikkeeuropeere er europeerne underlegne. Fascister i Europa har derimot ikke hatt ett forent sett med rasemessige synspunkter. Historisk sett støttet fascister imperialisme, selv om det har vært flere fascistbevegelser som har vært uinteressert i å forfølge imperialistiske ambisjoner.

Totalitarisme

Fascismen fremmer etableringen av en totalitær stat. Den motsetter seg liberaldemokratiet, avviser flerpartisystemet, og støtter en ettpartistat. Fascismens doktrine kunngjør, «den fascistiske oppfatningen av staten er altomfavnende; utenfor den kan intet menneske eller åndelige verdier eksistere, for ikke å si ha verdi. Slik fortstått er fascismen totalitær, og den fascistiske stat – en syntese og en enhet inkluderende av alle verdier – tolker, utvikler, og forsterker et helt folks liv.» I Det rettslige grunnlag for den totale stat beskriver den nasjonalsosialistiske politiske teoretiker Carl Schmitt nazistenes intensjon om å danne «en sterk stat som garanterer en totalitet av politisk enhet som transcenderer alt mangfold» for å unngå «en katastrofal pluralisme som river det tyske folk i stykker».
Fasciststater forfulgte en politikk om sosial indoktrinering gjennom propaganda i utdanning og media, samt regulering av produksjonen av utdannings- og mediamaterialer. Utdannelsen var utformet for å glorifisere fascistbevegegelsen, og informere studentene om dens historiske og politiske viktighet for nasjonen. Den forsøkte å renske ut ideer som ikke var i tråd med fascistbevegelsens meninger, og å lære studenter lydighet til staten.

Økonomi

Fascismen presenterte seg selv som en tredje posisjon, et alternativ til både internasjonal sosialisme og frimarkedskapitalisme. Selv om fascismen motsatte seg den generelle sosialismen anså den seg av og til som en form for «nasjonalistisk» sosialisme, for å understreke deres forpliktelse til nasjonal solidaritet og enhet. Fascister motsatte seg internasjonal frimarkedskapitalisme, men støtte en form for produktiv kapitalisme.
Fascistregjeringer argumenterte for løsning av klassekonflikt innad i en nasjon ved å sikre nasjonal solidaritet. Dette skulle gjøres ved at staten meglet forholdet mellom klassene (i strid med klassiskliberalistisk-inspirerte kapitalister). Selv om fascismen var imot klassekonflikt innad i landet, var det trodd at borgerlig-proletarisk konflikt eksisterte hovedsakelig i nasjonale konflikter mellom proletariske nasjoner versus borgerlige nasjoner. Fascismem fordømte det som ble ansett som viden spredte karaktertrekk som ble assosiert med den typiske borgerlige mentaliteten den motsatte seg, som materialisme, krasshet, feighet, manglende evne til å forstå den fascistiske «krigeren»s heroiske ideal; og assosiasjoner med liberalisme, individualisme og parlamentarisme. I 1918 definerte Mussolini det han anså som den proletariske karakter, og definerte «proletaren» som det samme som «produsenter», et produktivistisk perspektiv som assosierte alle mennesker ansett som «produktive», og entreprenører, teknikere, arbeidere og soldater var dermed inkludert som proletarer. Han anerkjente den historiske tilstedeværelsen av både borgerlige og proletariske produsenter, men erklærte behovet for at de borgerlige produsentene slo seg sammen med de proletariske produsenter.
Selv om fascismen fordømte vanlig internasjonalistisk og marxistisk sosialisme, hevdet den økonomisk sett å representere en form for nasjonalistisk produktivistisk sosialisme som, samtidig som den fordømte parasittisk kapitalisme, var villig til å akkommodere produktivistisk kapitalisme til seg. Denne tanken var avledet fra Henri de Saint-Simon, hvis ideer inspirerte kreeringen av utopisk sosialisme, som influerte andre ideologier, og hvis oppfattelse av produktive mennesker i økonomien inkluderte både produktive arbeidere og produktive sjefer for å utfordre aristokratiets og de uproduktive finansspekulantenes innflytelse. Saint-Simons visjon kombinerte de tradisjonalistiske høyresidige kritikkene av den franske revolusjon med en venstresidig tro på behovet for assosiering eller samarbeid mellom produktive mennesker i samfunnet. Der marxismen fordømte kapitalisme som et system bestående av utnyttende eiendomsforhold så fascismen kontrollen av kredittens og pengers natur i det samtidige kapitalistsystemet som mishandlende. I motsetning til marxismen så ikke fascismen klassekonflikt mellom det marxistdefinerte proletariatet og bursjoasiet som noe gitt eller som en drivkraft for historisk materialisme. I stedet anså den arbeiderne og produktive kapitalister sammen som produktive folk som var i konflikt med de parasittiske elementene av samfunnet, blant annet korrupte politiske partier, korrupt finanskapital, og svake mennesker. Fascistledere som Mussolini og Hitler talte om behovet for opprettelsen av en ny ledelseselite drevet av ingeniører og industrikapteiner – men fritt for industrienes parasittiske lederskap. Hitler kunngjorde at NSDAP støttet bodenständigen Kapitalismus («jordnær kapitalisme») som var basert på profitt tjent fra ens eget arbeid, men fordømte uproduktiv kapitalisme eller lånskapitalisme, som hentet profitt fra spekulering.
Fascistiske økonomier støttet en statskontrollert økonomi som godtok en blanding av privat og statlig eierskap over produksjonsmidlene. Økonomisk planlegging ble anvendt både i offentlig og privat sektor, og privatforetakenes velstand var avhengig av dens godtakelse av synkronisering med statens økonomiske mål. Fascistisk økonomisk ideologi støttet profittmotivet, men vektla at industriene måtte opprettholde nasjonens interesse som overlegen den privat profitt.
Selv om fascismen aksepterte viktigheten av materiell rikdom og makt fordømte den materialismen, som den identifiserte som noe tilstedeværende i både kommunismen og kapitalismen, og kritiserte materialismen for å mangle anerkjennelse av «ånden»s rolle. Særlig kritiserte fascister kapitalismen hverken for dens kompetitive natur eller støtte til privat eiendom – som fascister støttet – men dens materialisme, individualisme, angivelige borgerlige dekadanse, og angivelige likegyldighet til nasjonen. Fascismen fordømte marxismen for dens fremming av materialistisk internasjonalistisk klasseidentitet, som fascister anså som et angrep på nasjonens følelsesmessige og åndelige bånd, og som en trussel mot oppnåelsen av genuin nasjonal solidaritet.
Økonomisk selvforsyning, kjent som autarki, var et stort mål for de fleste fascistregjeringer.
I diskusjon om fascismens spredning utenfor Italia forteller historiker Philip Morgan: «siden Depresjonen var en krise av laissez-faire kapitalismen og dets politiske motstykke, parlamentarisk demokrati, kunne fascismen utgi seg som den tredje veiens alternative mellom kapitalismen og bolsjevismen, modellen for en ny europeisk 'sivilisasjon'. Som Mussolini ofte formulerte det tidlig i 1934, 'fra 1929 ... har fascismen blitt et universelt fenomen ... det nittende århundrets dominante krefter, demokrati, sosialisme, liberalisme, har blitt oppbrukt ... det tjuende århundres nye politiske og økonomiske former er fascistiske' (Mussolini 1935: 32)..
Fascister promoterte sosial velferd for lindre økonomiske forhold som rammet nasjonen eller rasen som helhet, men de støttet ikke sosial velferd av egalitaristiske årsaker til de som (i tysk tilfelle) ikke var av rent germansk blod. I et ekstensivt velferdssystem fikk over 17 millioner tyskere hjelp under ledelse av Nationalsozialistische Volkswohlfahrt («Nasjonalsosialistisk folkevelferd»; NSV) innen 1939, et byrå som hadde «prosjektert et kraftig bilde av omtanke og støtte.» NSV hadde vokst til det nest største nazistiske gruppeorganisasjonen innen 1939, kun slått av Tysk arbeidsfront. NSV og dens vinterhjelp og kraft gjennom glede gav til de tyske borgerne bevis på at nasjonalsosialistene holdt sine løfter om å opprette et «organisk nasjonalsamfunn» hvor «klassekonflikt og sosiale fiendskap ville overkommes», og «individets egoisme» i stedet ville overgi seg til «helhetens overstyrende interesser». Disse programmene var utformet for å «tilintetgjøre klasse- og status-distinksjoner,» og berike vanlige folks liv. Fascister kritiserte egalitarismen for å bevare de svake; de fremmet i stede sosialdarwinistiske syn.

Handling

Fascismen vektlegger direkte aksjon, inkludert støtting av den politiske volds legitimitet, som en kjernedel av sin politikk. Fascismen anser voldelig aksjon som en nødvendighet i politikken som fascismen identifiserer som en «endeløs kamp». Denne vektleggingen av bruken av politisk vold betyr at de fleste fascistpartier også har opprettet egne private militser (for eksempel NSDAPs brunskjorter og Fascist-Italias svartskjorter).
Grunnlaget til fascismens støtting av voldelig aksjon i politikk er knyttet til sosialdarwinismen. Fascistbevegelser har vanligvis innehatt sosialdarwinistiske syn på nasjoner, raser og samfunn. De sier at nasjoner og raser må renske seg selv for sosialt og biologisk svake eller degenererte mennesker, samtidig som fremming av kreeringen av et sterkt folk, for å overleve i en verden definert av evigvarende nasjonal og rasemessig konflikt.

Alders- og kjønnsroller

Fascismen vektlegger ungdom både i den fysiske aldersforstanden og i den åndelige forstanden med virilitet og handlingsengasjement. De italienske fascistenes politiske hymne var kalt Giovinezza («Ungdommen»). Fascismen identifiserer ungdommens fysiske aldersperiode som en kritisk tidsperiode for den moralske utviklingen av mennesker som kommer til å påvirke samfunnet.
Italienske fascister forfulgte det den døpte ungdommens «moralske hygiene», særlig med tanke på seksualitet. Fascist-Italia fremmet det den anså som normal seksuell oppførsel blant ungdom mens den fordømte det som ble ansett som avvikende seksualoppførsel. Den fordømte pornografi, de fleste former for prevensjon og prevensjonsmidler (med kondom som unntak), homoseksualitet, og prostitusjon som avvikende seksualatferd, selv om lovshåndhevelsen mot slike praksiser var uregelmessig, og myndighetene vendte ofte det døve øret til. Fascist-Italia anså fremmingen av mannlig seksuell eksitasjon før puberteten som årsaken til kriminalitet blant mannlig ungdom, erklærte homoseksualitet som en samfunnssykdom, og forfulgte en aggressiv kampanje for å redusere prostitusjon blant unge kvinner.
Mussolini anså kvinnens hovedrolle som hovedsakelig barnefrembærere, og menn som krigere – og sa en gang at «krig er for mannen det barsel er for kvinnen». I et forsøk på å øke fødselsraten gav den italienske fascistregjeringen finansielle incentiver til kvinner som frambrakte store familier, og initierte politikker med mål om å redusere antallet kvinner i arbeid. Italiensk fascisme ba om at kvinner skulle hylles som «nasjonens reprodusenter,» og den italienske fascistregjeringen avholdt rituelle seremonier for å hedre kvinnens rolle innen den italienske nasjon. I 1934erklærte Mussolini at ansettelse av kvinner var «et stort aspekt av det tornete problemet arbeidsløshet,» og at for kvinner var arbeid «uforenlig med barnefødsel.» Mussolini fortsatte med å si at løsningen på ledighetsproblemet for menn var «kvinnenes eksodus fra arbeidsstokken.»
Den tyske nasjonalsosialistiske regjeringen oppfordret sterkt kvinner til å bli hjemme, frembære barn og stelle huset. Denne politikken ble styrket ved å skjenke Moderkorset til kvinner som bar fram fire eller fler barn. Ledighetsraten ble sterkt redusert, dels gjennom våpenproduksjon og avskjedigelse av kvinner slik at menn kunne overta deres arbeid. Nazipropaganda støttet av og til før- og utenomekteskapelig seksualforhold, ugift morskap og skilsmisser, men motsatte seg på andre tidspunkt slik atferd.
Nazistene avkriminaliserte abort i tilfeller der fostrene hadde arvelige avvik eller var av en rase som regjeringen mislikte, mens aborteringen av friske, rene, germanske, ariske fostre forble strengt forbudt. For ikkeariere var abort ofte påtvungen. Deres eugenikkprogram avstammet også fra Weimarrepublikkens «progressive biomedisinsk modell». I 1935 utvidet Nazi-Tyskland aborteringens lovlighet ved å vedta Gesetz zur Verhütung erbkranken Nachwuchses, for å promotere abortering for kvinner med arvelige lidelser. Loven tillot abort hvis kvinnen gav tillatelse og fosteret ikke var levedyktig, og for såkalte rasehygienemessige årsaker.
Nazistene mente at homoseksualitet var degenerert, veikt, pervertert og noe som underminerte maskulinitet fordi den ikke produserte barn. De anså homoseksualitet som noe helbredelig gjennom terapi, og henviste til moderne vitenskap og sexologistudiet, som sa at homoseksualitet kunne føles av normale mennesker og ikke kun en abnormal minoritet. Åpne homoseksuelle ble internert i nazistiske konsentrasjonsleirer.

Palingenese og modernisme

Fascismen legger vekt på både palingenese og modernisme. Særlig har fascismens nasjonalisme blitt identifisert som en med palingenetisk karakter. Fascismen fremmer nasjonens regenerering og rensking for dekadanse. Fascismen godtar former for modernisme som den anser som fremmende for nasjonal foryngelse, avvisende til former for modernisme som anses som antitetisk for nasjonal foryngelse. Fascismen estetiserte moderne teknologi og dens forbindelse med hurtighet, kraft og vold. Fascismen beundret fremskrittene i økonomien tidlig på 1900-tallet, særlig fordisme og vitenskapelig arbeidsdeling. Fascistisk modernisme har blitt gjenkjent som noe inspirert eller utviklet fra flere skikkelser — som blant annet Filippo Tommaso Marinetti, Ernst Jünger, Gottfried Benn, Louis-Ferdinand Céline, Knut Hamsun, Ezra Pound, og Wyndham Lewis.
I Italia var slike modernistinnflytelser eksemplifisert av Marinetti, som argumenterte for et palingenetisk modernistsamfunn som fordømte de liberal-borgerlige verdiene tradisjon og psykologi, samtidig som den promoterte en teknologisk-krigersk religion bestående av en nasjonal fornyelse som vektla militant nasjonalisme. I Tyskland ble den eksemplifisert av Jünger, som var influert av hans egen observasjon av teknologisk krigføring under første verdenskrig, og hevdet at en nye samfunnsklasse hadde blitt skapt som han beskrev som «kriger-arbeideren». Jünger vektla som Marinetti teknologiens revolusjonære kapasiteter, og vektla en «organisk konstruksjon» mellom menneske og maskin som en befriende og regenererende kraft som utfordret liberaldemokratiet, tanker om individuell autonomi, borgerlig nihilisme, og dekadanse. Han unnfanget et samfunn basert på det totalitære konseptet om «totalmobilisering» av slike disiplinerte kriger-arbeidere.

Økonomisk politikk

Ifølge Bruce Pauley utøvde fascistregjeringer kontroll på privat eiendom, men nasjonaliserte den ikke. Ifølge Patricia Knight gjorde de derimot det, med italienernes fascistregjering i eierskap av den høyeste prosentandelen av industri, kun slått av Sovjetunionen. Nazistene nasjonaliserte også visse bedrifter. Faktisk krevde nasjonalsosialistenes 25-punktsprogram av 1920 «nasjonaliseringen av alle bedrifter som har blitt formet til selskaper.» Andre forskere har merket at storkapitalen utviklet stadig nærmere forhold til nazi- og fascistregjeringene mens den ble mer organisert. Forretningsledere støttet regjeringens politiske og militære mål, og i gjengjeld forfulgte regjeringen økonomisk politikk som maksimerte sine forretningsalliertes profitt. Nazi-Tyskland overførte offentlig eierskap og offentlige tjenester til privat sektor, mens andre vestlige kapitaliststater kjempet for å øke statlig eierskap av industrien. I sin bok Big Business in the Third Reich merker forfatter Arthur Schweitzer seg at «monopolistisk prissamarbeid ble reglen i de fleste industrien, og karteller var ikke lenger begrenset til tung eller storskala-industri ... Karteller og kvasi-karteller (store som små) fastsatte priser, deltok i produksjonsbegrensning, og godtok å dele markedene og klassifisere konsumenter for å realisere en monopolprofitt.
Fascister forfulgte økonomisk politikk for å styrke statsmakten og spre ideologien, som å konsolidere fagforeninger og underlegge de stats- eller partikontroll. Både  det fascistiske Italia og  nasjonalsosialistiske Tyskland forsøkte å etablere autarki (økonomisk selvforsyning) gjennom betydelig økonomisk planlegging, men oppnådde ikke målet.

Nasjonalkorporativisme, statisme og nasjonalsyndikalisme

Den italienske fascistøkonomien var basert på korporativisme, og også en rekke andre fascistbevegelser støttet korporativismen. I en beskrivelse av fascistisk korporativisme sa Oswald Mosley fra Den britiske fascistunion at «det betyr en nasjon organisert som menneskekroppen, med hvert organ som utfører sin individuelle funksjon men arbeidende i harmoni med helheten». Fascister var ikke fiendtlige til det såkalte «småborgerskapet» eller små foretak, og de lovet disse befolkningsgruppene beskyttelse fra overklassen, storkapital og marxisme.
Fascismen la skylden for konflikter mellom de sosiale klassene på kapitalismen og liberale demokratier, slik at kommunistene kunne utnytte motsetningene.

Økonomisk planlegnimg

Fascistene motsatte seg mellomkrigstidens økonomiske politikk, som var preget av laissez-faire og førte til depresjonen på 20- og 30-tallet. De markedsførte politikken sin som «en tredje vei» mellom kapitalisme og kommunisme.

Senere vurderinger

Historikere, politiske forskere og andre akademikere har lenge debattert fascismens nøyaktige natur. Hver tolkning av fascisme er distinkt, noe som gjør mange definisjoner for brede eller snevre.
Én vanlig definisjon av begrepet «fascisme» fokuserer på tre konsepter: de «fascistiske benektelsene» bestående av antiliberalisme, antikommunisme og antikonservatisme, nasjonalistisk-autoritære mål om å etablere en regulert økonomisk struktur for å omforme sosiale forhold innen en moderne, selvbestemt kultur og en politisk estetikk bestående av romantisk symbolikk, massemobilisering, positivt syn på vold, og vekt på maskulinitet, ungdom og karismatisk lederskap. Ifølge flere forskere har fascisme — særlig i maktposisjon — historisk sett angrepet kommunisme, konservatisme og parlamentarisk liberalisme, med støtte hovedsakelig hentet fra ytterste høyre.
Roger Griffin beskriver fascisme som «en gren av politisk ideologi hvis mytiske kjerne i sine forskjellige former er en palingenetisk form for populistisk ultranasjonalisme». Griffin beskriver at ideologien har tre kjernekomponenter: «(i) gjenfødelsesmyten, (ii) populistisk ultranasjonalisme og (iii) dekadansemyten». Fascisme er «en genuint revolusjonær, klasseløs form for antiliberal, og i siste instans, antikonservativ nasjonalisme» bygget på en kompleks rekke teoretiske og kulturelle innflytelser. Han skjelner mellom en mellomkrigsperiode da den manifesterte seg i en populistisk «væpnet parti»-politikk som var ledet av en elite og motsatte seg sosialisme og liberalisme og lovet radikal politikk for å redde nasjonen fra dekadanse.
Robert Paxton mener at fascisme er «en form for politisk oppførsel som er besatt av samfunnsnedgang, ydmykelse, eller offerstatus, og vil kompensere dette gjennom en kultur av enhet, energi og renhet. Et massebasert parti som består av engasjerte nasjonalistiske militanter gir avkall på demokratiske friheter og samabeider effektivt med tradisjonelle eliter, riktignok ikke uten gnisninger. Med et mål om indre rensning og ytre ekspansjon tar de i bruk vold uten noen etiske eller rettslige begrensninger.»
Umberto Eco, Kevin Passmore, John Weiss, Ian Adams, og Moyra Grant, nevner rasisme (inkludert antisemittisme) som en av fascismens karakteristika, for eksempel idealiserte den fascistiske diktatoren Adolf Hitler det tyske samfunn som et rasemessig forent og hierarkisk organisert folkefellesskap.
John Lukacs, en ungarsk-amerikansk historiker og holocaust-overlevende mener at det ikke finnes en generisk fascisme. Han sier at nasjonalsosialisme og kommunisme i bunn og grunn er manifesteringer av populisme, og fremholder at det nasjonalsosialistiske Tyskland og det fascistiske Italia har flere ulikheter enn likheter.

Antidemokratisk og tyrannisk

En av de mest vanlige og kraftigste kritikkene av fascisme er at det er tyranni. Fascismen er bevisst og fullstendig ikkedemokratisk og antidemokratisk.

Uprinsipiell opportunisme

Noen kritikere av italiensk fascisme har hevdet at mye av ideologien kun var et biprodukt av Mussolinis uprinsipielle opportunisme, og at han endret sine politiske standpunkter kun for å styrke sine egne personlige ambisjoner samtidig som han forkledde dem som noe meningsfullt for befolkningen. Richard Washburn Child, den amerikanske ambassadør til Italia, og som arbeidet med Mussolini og ble hans venn og beundrer, forsvarte Mussolinis opportunistiske atferd, og skrev: «opportunist er et bebreidelsesbegrep brukt for å svimerke menn som tilpasser seg til forholdene av egeninteressemessige årsaker. Mussolini, slik jeg har lært ham å kjenne, er en opportunist i den forstand at han mener at selve menneskeheten må tilpasses forhold i endring i stedet for til fastsatte teorier, uansett hvor mye håp og bønner har blitt gitt teorier og programmer.» Child siterte Mussolini til å ha sagt «en -ismes hellighet ligger ikke i -ismen; den har ikke noe hellighet forbi sin makt til å gjøre, arbeide, fungere i praksis. Den kan ha lyktes i går og mislykkes imorgen. Maskinen må først og fremst kjøre!».
Noen har kritisert Mussolinis handlinger ved første verdenskrigs utbrudd som opportunistiske, for hans tilsynelatende plutselige avkall på marxistisk egalitær internasjonalismetil fordel for ikkeegalitær nasjonalisme, og merker om dette at ved sin omfavnelse av italiensk intervensjon i krigen mot Tyskland og Østerrike-Ungarn mottok Mussolini og fascistpartiet finansiell støtte av utenlandskilder, som av våpenfirmaet Ansaldo og andre firmaer samt av den britiske sikkerhetstjenesten MI5. Noen, inkludert Mussolinis samtidige sosialistmotstandere, har derimot merket at han til tross for den finansielle støtten han mottok for sin pro-intervensjonistiske holdning, var fri til å skrive hva enn han ønsket i sin avis Il Popolo d'Italia, uten godkjenning fra sine finansielle støttespillere. Videre var den største kilden til finansiell støtte mottatt av Mussolini og fascistbevegelsen under første verdenskrig Frankrike, og som viden antas å ha vært fra franske sosialister som støttet den franske regjeringens krig mot Tyskland, og som sendte støtte til italienske sosialister som ønsket italiensk intervensjon på fransk side.
Mussolinis omvendelse fra marxismen til det som kom til å bli fascismen begynte før første verdenskrig, da Mussolini hadde vokst seg stadig mer pessimistisk angående marxismen og egalitarismen, samtidig som han ble stadig mer støttende skikkelser som motsatte seg egalitarismen – som Friedrich Nietzsche. Innen 1902 studerte Mussolini Georges Sorel, Nietzsche, og Vilfredo Pareto. Sorels vektlegging av behovet for en omstyrtelse av liberaldemokratiet og kapitalismen gjennom bruk av vold, direkte aksjon, generalstreiker og ny-machiavelliske appeller til følelser imponerte Mussolini dypt. Mussolinis bruk av Nietzsche gjorde han til en meget uortodoks sosialist, grunnet Nietzsches fremming av elitisme og anti-egalitære synspunkter. Før første verdenskrig tydet Mussolinis skriverier over tid på at han forlot marxismen og egalitarismen som han tidligere hadde støttet, til fordel for Nietzsches konsept om übermensch og anti-egalitarisme. I 1908 forfattet Mussolini et kort essay kalt «Styrkens filosofi» inspirert av sin nietzscheanske innflytelse, hvori Mussolini åpent snakket nært om konsekvensene av en forestående krig i Europa til å utfordre både religion og nihilisme: «en ny form for fri ånd vil komme, styrket av krigen, ... en ånd utstyrt med en form for enestående perversitet, ... en ny fri ånd vil triumfere over Gud og over Intet.»

Ideologisk uærlighet

Fascismen har også blitt kritisert for å være ideologisk uærlig.
Store eksempler på ideologisk uærlighet har blitt identifisert i den italienske fascismens forandrende forhold til den tyske nazismen. Fascist-Italias offisielle utenrikspolitikk var kjent for å ofte benytte retoriske ideologiske hyperboler for å berettige sine handlinger, selv om landet under Dino Grandis tid som utenriksminister deltok i realpolitikk fritt for slike fascistiske hyperboler. Den italienske fascismens forhold til tysk nazisme fluktuerte fra støtte i tiden mellom slutten av 1920-årene og 1934, da den feiret Hitlers maktovertakelse og møtet med Hitler i 1934, til motstand fra 1934–1936 grunnet drapet på Italias allierte leder i Østerrike, Engelbert Dollfuss av østerrikske nazister; tilbake til støtte igjen etter 1936, da Tyskland var den eneste stormakten som ikke fordømte Italias invasjon og okkupasjon av Etiopia.
Etter fiendskap brøt ut mellom Nazi-Tyskland og Kongedømmet Italia grunnet likvideringen av den østerrikske kansleren Dollfuss i 1934 fordømte og hånet Mussolini og de italienske fascistene nazismens raseteorier, særlig gjennom å fordømme deres nordisme og i stedet promotere mediterranismo. Mussolini selv besvarte nordistenes påstand om at Italia var delt i nordiske og middelhavske raseområder grunnet de germanske invasjonene av Nord-Italia, og hevdet at selv om germanske stammer som langobardene fikk kontroll på Italia etter Romerrikets fall så ankom de i små antall (rundt 8000) og at de raskt ble assimilert til romersk kultur, og at de snakket latin innen femti år. Italiensk fascisme var influert av de italienske nasjonalistenes tradisjon med å hånlig se ned på nordistenes påstander, og hentet stolthet fra å sammenligne alderen og raffinementet til oldtidens Romerriket samt den klassiske gjenfødelsen i Renessansen kontra de nordiske samfunn, som italienske nasjonalister beskrev som «nykommere» til sivilisasjonen i forhold. Ved fiendskapets høydepunkt over rasespørsmålet hevdet Mussolini at tyskerne selv ikke var en ren rase, og merket seg ironisk at naziteorien om tysk raseoverlegenhet var basert på teorier av ikketyske utlendinger, som franskmannen Arthur de Gobineau. Etter spenningen i forholdet mellom Tyskland og Italia avtok sent i 1930-årene forsøkte italiensk fascisme å harmonisere sin ideologi med den tyske nazismen, og kombinerte nordistiske og middelhavske raseteorier, og merket seg at italienerne var medlemmer av den ariske rase bestående av en nordisk-middelhavsk suptype.
Mussolini erklærte i 1938 at italiensk fascisme alltid hadde vært antisemittisk. Italiensk fascisme støttet derimot ikke antisemittiske før sent i 1930-årene, når Mussolini hadde fryktet å fremmedgjøre det jødehatende Tyskland, hvis innflytelse og makt i Europa var i vekst. Før denne perioden hadde det vært merkverdige jødiske italienere som hadde vært høytstående italienske fascistiske embetsmenn, inkludert Margherita Sarfatti, som også var Mussolinis elskerinne. I tillegg var, stikk is trid med Mussolinis påstand i 1938, kun et fåtall italienske fascister sterkt antisemittiske (som Roberto Farinacci og Giuseppe Preziosi), mens andre, som Italo Balbo (fra Ferrara, som hadde et av Italias største jødesentre), viste avsky mot de antisemittiske lovene og motsatte seg dem. Fascismeforskeren Mark Neocleous merker seg at selv om italiensk fascisme ikke hadde en tydelig hengivelse til antisemittiske så kom det sporadisk antisemittiske uttalelser før 1938, som da Mussolini i 1919 erklærte at jødiske bankmenn i London og New York var rasemessig knyttet til de russiske bolsjevikene, og at åtte prosent av de russiske bolsjevikene var jøder.