Alessandro Manzoni

Oppvekst, utdannelse og giftermål

Han var av adelig slekt: Gjennom moren nedstammer han fra den høyt ansette Cesare Beccaria. Sin første undervisning fikk han i Lugano, men studerte hovedsakelig i Milano, hvor han levde nesten hele sitt liv. Han var en stor beundrer av Giuseppe Parini og Vincenzo Monti, den siste lærte han personlig å kjenne. Skjønt han senere i sine litterære anskuelser ble hans motstander, beholdt han vennskapsforhold til ham.
I 1805 foretok han sammen med moren en reise til Paris, der han oppholdt seg i fem år. Han skrev her sitt første originale arbeide, diktet In morte di Carlo Imbonati (1806) og gjorde i madame de Condorcets salong i Auteuil bekjentskap med flere av den tids berømte menn, blant andre Claude Fauriel, en fransk historiker og filolog. Her traff han også Jens Baggesen. Hans Parthenais, som Fauriel hadde oversatt, gjorde sterkt inntrykk på ham.
I 1808 giftet han seg i Milano med Enrichetta Blondel, datter av en rik bankier i Genève. Hun var opprinnelig kalvinist, men var gått over til katolisismen, og ved hennes innflytelse ble Manzoni, som hadde vært ivrig voltairianer, en troende katolikk.
Den første poetiske frukt av denne omvendelse ble Inni sacri: La Resurrezione, Il norne di Maria, Il Natale, La Passione, utgitte 1815, og La Pentecoste, som utkom syv år etter.

Deltagelse i den nasjonale bevegelse

Manzoni tok ivrig del i den nasjonale beeægelse, som førte til Italias samling, og hilste Joachim Murats dristige forsøk med den ikke fullførte canzone Il proclama di Rimini, hvori han hevder at Italias forening under en konge er det eneste middel til landets frelse. Ved budskapet om Napoleons død på Sankt Helena skrev han odeen Il cinque maggio, som vakte begeistring i og utenfor Italia. Den ble oversatt til tysk av Goethe og av Paul Heyse.
Skjønt Manzoni ikke direkte tok del i den litterære strid mellom klassisismen og romantikkens forkjempere, står han absolutt på romantikkens standpunkt. Men det finnes hos ham ingen tåket, overspent mystikk. Hans arbeider preges av nasjonale og historiske synspunkter. De to tragediene Il conte di Carmagnola, som foregår i 15. århundre, og L'Adelchi, som skildrer Karl den Stores kamp med longobardene, er basert på grundige studier og forsynt med historiske noter. Hans forbilde var Shakespeare, og kravet om de tre enheter er ikke overholdt. Han gjør selv rede for sine grunner til å brtde med de klassiske regler i sitt brev til den franske kritiker Victor Chauvet, Sur l'unité de temps et de lieu dans la tragedie (1823).

Den historiske roman I Promessi Sposi fra 1827

Allerede i 1821 hafde han begynt sin store historiske roman I Promessi Sposi, som utkom i 1827. Romanen behandler Milanos historie i det 17. århundre. Flere personer og episoder er historiske, således opprøret i Milano 11. oktober 1628 og pestens herjing av byen. Men de to hovedpersoner, Lucia og Lorenzo, og deres fantastiske opplevelser er dikterens egen oppfinnelse. I sine karakterskildringer og sin historiske fremstilling overgår han nesten sitt nærmeste forbilde, Walter Scott.
Bogen vakte ved sin fremkomst stor beundring og samtidig sterk kritikk. Det var særlig språkformen, de mange lombardiske uttrykk og vendinger, kritikken gjalt. Og Manzoni, som så det berettigede heri, reiste til Firenze, gjennomgikk med stor nøyaktighet sin bok språklig, og etter 13 års arbeid utgav han romanen på ny (1840). I denne skikkelse kom I Promessi Sposi til å stå som norm for det italienske riksspråk. Samtidig med annen utgave utkom La storia delta Colonna infame, en historisk, kritisk studie.
Med unntak av korte opphold i Paris og i Firenze levde Manzoni fra 1810 et tilbaketrukket liv i Milano. Han stod i nært vennskapsforhold til flere av tidens store menn, blant andre Giuseppe Giusti (1809-1850) og Massimo d'Azeglio (1798-1866), som ektet en av hans døtre. Det var til minne om Manzoni at Giuseppe Verdi 1874 skrev sitt Messa di requiem.