Carl Wilhelm von Sydow

Karrière

Carl Wilhelm von Sydow tok examen artium i Växjö i 1897 og begynte året etter sine studier ved Lunds universitet. Han disputerte for den filosofiske doktorgraden i 1909 på avhandlingen Två spinnsagor.
I 1910 ble han dosent i «nordisk och jämförande folkminnesforskning». C.W. von Sydow var amanuensis både ved Konstmuseet og Historiska museet i Lund 1909-10, ved universitetsbiblioteket 1910-18, og han ble i 1921 forstander for Hyltén-Cavallius' stiftelse för svensk folkminnesforskning. C.W. von Sydow grunnla «Folklivsarkivet i Lund» og medvirket dessuten til opprettelsen av «Vetenskapssocieteten i Lund». Han ble tildelt et professorat i 1939 og fikk et personlig professorat i perioden 1940-1944.
Carl Wilhelm von Sydow ble gift med baronesse Greta Rappe. De er foreldrene til den berømte skuespilleren Max von Sydow.

Paradigmeskifte: «Om kulturspridning»

C.W. von Sydow var i sin tid nordens ledende folklorist. I festskriftet som hans nordiske kolleger laget til 50-årsdagen i 1928 omtales han som «den nitiske förkämpen för utforskningen av nordiskt folkminne». Han innførte en lang rekke nye termer, og var både i samtid og lenge i ettertid til enorm inspirasjon for sine fagfrender. De fleste av disse termene var nært knyttet opp mot hans originale, teoretiske vinklinger i synet på de immaterielle kulturtradisjonene. Ganske mange av begrepene vant også straks opptak innenfor det internasjonale forskningsmiljøet og finnes fremdeles i bruk i folkloristikken.
På sitt vis videreførte von Sydow den vitenskapelige arven etter Carl von Linné ved anvende et sett av biologiske forklaringsmåter innenfor kulturvitenskapen. Det mest skjellsettende var utvilsomt begrepet «oikotyp», fordi dette også ble lansert om en ny forklaringsnøkkel til forståelsen av hvordan kulturspredning finner sted. Han førte her an i kritikken mot den finske historisk-geografiske metode, som mente at kulturspredning (diffusjon) skjedde jevnt og mekanisk som ringer i vann ut fra de ulike kultursentra, hvor tradisjonen tapte i innhold og kompleksitet på en måte som var omvendt proporsjonalt med avstanden i tid og rom.
Også von Sydow forutsatte et slikt avstandstap (devolusjon), men støttet seg til en biologisk «frøteori», og benektet at det kunne være mulig å finne noen slik jevn kulturflom i alle retninger ut fra en gitt urtype og en eventuell arkepoets frembringelser. Det var nemlig en kjennsgjerning at mye av middelalderens kulturspredning fulgte pilegrimsleden og at det var store geografiske hopp i forekomsten av de enkelte kulturelementer. Dermed mente von Sydow at diffusjonen skjedde slik som ved spredning av frø; at svært meget falt på steingrunn og kun noen ganske få falt i god jord.
De kulturelementer som fikk opptak i en ny kultur opplevde dette fordi omgivelsene var gunstige. Det nye kulturellementet ville således inngå i et samspill med allerede eksisterende tradisjon og utvikle særformer (oikotyper). Den nye oppfattelsen av kulturspredning førte til et rent paradigmeskifte i fagets dominerende metode, den finske historisk-geografiske metoden. Også fra Russland kom det omtrent samtidig (1928) et kraftig angrep på finnenes vitenskapelige syn på eventyrene. Det var strukturalisten til Vladimir Propp, hvis teorier på grunn av revolusjonen ikke ble virkelig kjent i den vestlige verden før i 1958. Mens også Propps syn var preget den oppfattelsen at traderingen av kultur over tid virket nedbrytende (devolusjonistisk), var von Sydow den første som så at omgivelsene og tradisjonsmiljøet tilførte tradisjonen noe nytt, en egen koloritt. Det mer positive synet på den muntlige kulturspredningen hos von Sydow ble videreført i svært ulike retninger gjennom ungareren Gyula Ortutay i en påsvisning av kommunismens grobunn for ny folklore, med tilsvarende anklager mot kapitalismen for å virke ødeleggende på folkediktning og folkelig krativitet. Amerikaneren Alan Dundes svarte med å gi æren for ny utvikling av folkloren til den enkelte, skapende tradisjonsbærer, og franskmannen Claude Lévi-Strauss, som fullstendig benektet tilstedeværelsen av nedbrytende faktorer, og heller valgte å fokusere på erkjennelsen av myter fremfor noen direkte gjenfortellingen av myter. Hos Lévi-Strauss er en myte intakt så lenge den er virksom innenfor samfunnets verdier og normer. Ved paradigmatisk lesning kan ikke myten synges i stykker så lenge dens logikk kan føles. Oidipusmyten virker eksempelvis mot incest så lenge seksuelle relasjoner mellom mor og sønn ikke blir tolerert av samfunnet. I det hele tatt førte von Sydows vitenskap til at det ble rokket ved de inngrodde ideer om at devolusjonen var en naturlig følge av kulturell overføring (tradering). Nyorienteringen førte også til at diskusjonen om muligheter for polygenese igjen ble aktualisert. Menneskehjernens ens måte å bearbeide inntrykk åpnet for at likeartet kulturuttrykk kunne oppstå alene av den menneskelige psyke på steder hvor det ikke var mulig å påvise noen former for kulturell kontakt.