Slaveopprøret på St. Jan i 1733

Slavehandelen

Da spanjolene - som de første europeere - okkuperte Vest-India, brukte de innfødte, urfolk, (indianere) som slaver, men de fleste døde som et resultat av smittsom sykdom, overarbeid, og krig. I slutten av det 17. århundre, da engelske, franske og nederlandske konkurrerte om øya etter bosetting det sammen for en periode. Da danskene hevdet overherredømme på Saint John, i 1718, var det mange nederlandske plantasjeeiere på øya. Øya manglet arbeidskraft. Unge dansker lot seg ikke overtale til å emigrere til Karibia i stort nok antall til å gi  nok arbeidskraft. Forsøk på å bruke straffanger fra danske fengsler som plantasjearbeidere var heller ikke vellykket. Derfor ble slaver fra Afrika den viktigste arbeidskraft på de danske vestindiske øyene. Danske skip transporterte om lag 85,000 afrikanske slaver til den nye verden fra 1660 til 1806.
Danskene engasjerte seg i afrikansk slavehandel fra 1657. Ved begynnelsen av 1700-tallet hadde Vestindisk-guineisk Kompagni etablert seg med handelsfort i nærheten av Accra (Ghana) på Guinea-kysten. Akwamuene hadde erobret Accra og etablert dominans på handelsruter innover i landet. De ble den dominerende stamme av akanfolk i distriktet og var kjent for å være «heavy-handed» i håndteringen av folkene de erobret, de tok fanger og solgte dem som slaver, og holdt mange kvinner som konkubiner i ulike landsbyer. Etter at akwamu-kongen døde, klarte rivaliserende stammer i området å svekke Akwamuenes posisjon, og i 1730 ble de beseiret. I hevn etter år med undertrykkelse var det nå Akwamuer som ble solgt som slaver til danskene. De ble fraktet til plantasjer i Vest-India, også til eiendommer på St. Jan.
Da slaveopprøret fant sted i 1733 var det hundrevis av Akwamuer i slavebefolkningen på St. Jan. Ca 150 Akwamuer var involvert i opprøret; andre etniske grupper støttet ikke opprøret, og noen var lojale mot plantasjeeiere.

Dansk okkupasjon av St. Jan

I 1718 hevdet danskene overherredømme på øya St. Jan for å utvikle sukkerplantasjer og andre avlinger, for eksempel indigo og bomull. Det var spesielt stor etterspørsel etter sukker og prisene var høye i Europa. Nederlandske plantasjeeiere var fortsatt viktig på øya. I 1733 var det 109 plantasjer, og mer enn 1000 afrikanske slaver på St. Jan. En femdel av plantasjene ble deretter viet til sukker; ved slutten av århundret, de fleste ville være, og den totale slavebefolkningen ville være 2500. I 1733 var befolkningens andel av afrikanske slaver på St. Jan mer enn fem ganger større enn antallet europeiske innbyggere: 1087 slaver og 206 hvite. Mange av St. Jans plantasjer var eid av personer som var bosatt på St. Thomas. Disse ansatte oppsynsmenn for å administrere sine landområder og slaver på St. John. Under disse forholdene kunne grusomhetene få fritt spillerom når slavene skulle straffes. St. John skulle forsvares av seks soldater supplert av lokal hvit milits.

Rømte slaver i jungelen

Mange slaver i Vest-India rømte fra plantasjene, på grunn av harde levekår, men også tørke, en kraftig orkan, og avlingssvikt på grunn av insektangrep. Dette skjedde også på St. Jan. Rømlingene sluttet seg til maroonene - flokker av rømte slaver som gjemte seg på utilgjengelige steder på øya. I oktober 1733 var det spesielt mange slaver fra Suhm-eiendomen på den østlige delen av St. Jan, og fra Selskapets eiendom og andre plantasjer rundt i Coral Bay-området som sluttet seg til maroonene.
Guvernør Gardelin etablerte i 1733 en Slave-Kode for å håndheve lydighet blant slavene. Ulydighet blant slavene skulle straffet offentlig, til skrekk og advarsel. Særlig skulle rømming, og oppfordring til rømming, slåes hardt ned på. Det ble praktisert pisking, amputasjon av lemmer, eller dødsstraff ved lemlesting og påfølgende henging. En stor del av koden var ment å hindre marooning og hindre slavene i å etablere uavhengige lokalsamfunn.

Slaveopprøret

I sitt hjemland hadde mange av akwamuene vært mektige medlemmer av samfunnet, enten som adlige, velstående kjøpmenn eller på andre måter. Disse akwamuene av høy rang la planer for å starte et opprør; de ville ta kontroll over hele St. Jan. De planla å fortsette produksjonen av sukker og andre avlinger ved hjelp av slavearbeidere fra andre afrikanske stammer. Leder for opprøret var King Juni, han var slave og formann på Sødtmanns eiendom. Andre ledere var Kanta, King Bolombo, Prince Aquashie, og Breffu. Ifølge en rapport fra den franske plantasjeeieren Pierre Pannet møttes lederne for opprøret regelmessig om natten for noen tid til å legge planer.

Hendelsene 23. november 1733

1733-opprøret startet 23. november på Coral Bay plantation eid av lagmannen Johannes Sødtmann. En time senere kom slaver til fortet på Coral Bay for å levere tre, en vanlig hendelse. Denne gangen hadde de skjulte kniver med seg, kniver som de brukte til å drepe de fleste soldatene på fortet. Soldaten John Gabriel klarte å flykte til St.Thomas og varslet danske embetsmenn om opprøret. En gruppe opprørere under ledelse av Kong Juni ble på fortet for å opprettholde kontrollen; en annen gruppe tok kontroll av eiendommer i Coral Bay-området etter å ha hørt signalskudd fra kanonen på fortet. Slavene drepte mange av de hvite på disse plantasjene. Opprørsslavene samlet seg på nordsiden av øya. Slavene hadde unngått omfattende ødeleggelse av eiendom for de hadde til hensikt å ta over plantasjene og gjenoppta produksjonen for egen regning.

Opprørets utvikling

Etter å ha fått kontroll over eiendommene som tilhørte Suhm, Sødtmann og kompaniet, spredte opprørerne seg utover resten av øya. Akwamuene angrep så Cinnamon Bay-plantasjen som lå sentralt på øyas nordside. Grunneiere John og Lieven Jansen og en gruppe lojale slaver sto i mot angrepet, og holdt de fremrykkende opprørere på avstand med skytevåpen. Jansens klarte å trekke seg tilbake til sin båt og flyktet til Durloes plantasje. Også Jansens lojale slaver klarte å rømme. Opprørerne plyndret Jansens plantasje og gikk så til angrep på Durloes plantasje der flere hvite hadde tatt tilflukt, men angrepet ble slått tilbake. Mange plantasjeeiere og deres familier klarte å flykte til St. Thomas, 5–9 miles unna.

Opprørets avslutning og etterspill

Danske embetsmenn ba om hjelp fra franske kolonister på Martinique, som ligger 324 km unna. 23. april 1734 kom to franske skip fra Martinique med flere hundre franske og sveitsiske soldater for å ta kontroll over opprørerne. Med våpen og soldater kunne plantasjeeierne igjen overta makten midt i mai. Og da de franske skipene vendte tilbake til Martinique kunne lokal milits sendes ut for å ta opp jakten på de gjenværende opprørerne; dette klarte de i løpet av tre måneder.
25. august 1734 var opprøret over. Da hadde sersjant Øttingen tatt resten av opprørerne til fange.
Opprøret fikk som konsekvens at mange grunneiere på St. Jan flyttet til St. Croix, en nærliggende øy som danskene  kjøpte fra de franske i 1733. I august flyttet plantasjeeiere og deres familier fra Charlotte Amalie med fire skip. St. Croix var ei mer fruktbar øy, men de måtte rydde jungel før de kunne sette i gang med plantasjedrift for alvor.
Franz Claasen, en lojal slave hos familien van Stell, fikk plantasjen Mary Point Estate fordi han varslet familien om opprøret og hjalp dem å flykte til St. Thomas. Beretningen om Franz Claasens velgjerning ble notert 20. august 1738 av Jacob van Stell. Slik ble Claasen den første "Frie Fargede' grunneier på St. Jan.
Forordningene som kom til i 1733 etter slaveopprøret var lenge gjeldende lov i Dansk Vest-India.

Slutt på slavehandel og slaveri

Danmark forbød slavehandel på Gullkysten fra 1. januar 1803, men slaveriet fortsatte likevel på øyene i Karibia. Da England satte fri sine slaver i British West Indies i 1838, begynte slavene på St. John å rømme til nærliggende Tortola og andre Britiske øyer. 24. mai 1840 stjal elleve slaver fra St. John en båt og rømte til Tortola i løpet av natten. De åtte mennene (Charles Bryan James Jakob, Adam [alias Cato], Stor David, Henry Law, Paulus, Johannes Curay), og tre kvinner (Kitty, Polly, og Katurah) var fra Annaberg-plantasjen og ti Leinster Bay eiendommer. Bror Schmitz, den lokale  misjonær fra Moravian, ble sendt til Tortola av politiet på St. John for å overtale slavene til å komme tilbake. Etter å ha møtt de rømte slavene og politiet på Tortola vendte Schmitz tilbake til St. John for å formidle slavenes beslutning om å holde seg unna. Den dårlige behandlingen de fikk av tilsynsmenn på plantasjer var grunnen, Etter bytte av tilsynsmenn på plantasjen vendte Charles Bryan, hans kone Katurah og James Jacobs tilbake til arbeid ved Leinster Bay plantasje. Kitty, Paulus, David, og Adam flyttet til St. Thomas. Henry Law, Petrus og Polly ble på Tortola. John Curry flyttet til Trinidad. Ingen av de rømte slavene ble straffet.
Slaver og frie svarte ba de lokale styresmaktene og den danske regjeringen om å avskaffe slaveriet. 3. juli 1848, 114 år etter slaveopprøret i 1733, arrangerte slavene på St. Croix en ikke-voldelig massedemonstrasjon for å avvikle slaveriet i den danske kolonien. Generalguvernøren Peter von Scholten erklærte da slaveriet som oppørt i Dansk Vest-India. frigjøring i Dansk vestindia.