Erna Solberg

Oppvekst og utdannelse

Erna Solberg ble født i Arna  som datter av konsulent Asbjørn Solberg (1925–1989) og kontorfullmektig Inger Wenche Torgersen (1926–2016). Faren var disponent i rutebilselskapet Bergen Sporvei. Erna Solberg vokste opp på Kalfaret som den mellomste av tre søstre, der Marit Solberg (1956–) var eldst. Hun var først elev ved Nygård skole. Med visuelt betinget dysleksi var ikke skolegangen uten vansker, men hun fikk først påvist diagnosen som 16-åring, og nøt godt av sterke muntlige evner. På fritiden var hun skolemusikant og aktiv speider i KFUK, og tok pianotimer.
Hun har studiekompetanse fra Langhaugen videregående skole fra 1979. Solberg er utdannet cand.mag. med mellomfag i sosiologi, mellomfag i sammenlignende politikk, kurs i statistikk og hovedfagskurs i statsvitenskap fra Universitetet i Bergen fra 1986. Hun har også deleksamen fra hovedfag i sosialøkonomi fra samme universitet fra 1988.
Erna Solberg giftet seg i 1996 med siviløkonom Sindre Finnes (1964–), som tidligere har vært både ansatt og tillitsvalgt i Høyre, og har to barn med ham. For sitt bidrag i hjemmet ble Finnes kåret til «Årets mann» av Høyres Kvinneforum i 2002. Familien har vært bosatt både på Skjold i Bergen og på Smestad i Oslo.

Tidlig politisk arbeid

Allerede som gymnasiast påtok hun seg verv som medlem av Bergens Unge Høyres arbeidsutvalg 1978–1979, leder for Operasjon Dagsverk i 1979, medlem av Norges Gymnasiastsambands sentralstyre 1979–1980 og elevrepresentant i Rådet for videregående opplæring 1979–1980. Solberg var senere lønnet sekretær i Operasjon Dagsverk 1983–1985. Hennes fremste, politiske interesseområder på denne tiden var utviklingshjelp og likestilling.
I studietiden bekledde Solberg en rekke tillitsverv som varamedlem av Bergen bystyre 1980–1983, medlem av Bergen skolestyre 1980–1983, formann i Bergens Unge Høyre 1980–1982, viseformann i Hordaland Unge Høyre 1980–1981, formann i Bergen Konservative Studenterforening 1985–1986, formann 1985–1987 og viseformann 1987–1989 i Sandviken Høyre, medlem av Bergen Høyres arbeidsutvalg 1986–1988 og valgkampleder i Bergen Høyre ved bystyrevalget i 1987. Etter valget tok hun sete som medlem av bystyret og varamedlem av formannskapet frem til 1989, da hun ble fritatt fra vervene.

Kommunal- og regionalminister

Ved stortingsvalget i 2001 fikk Høyre 21,2 % av stemmene, og gikk inn i en mindretallsregjering sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre med Kjell Magne Bondevik fra Kristelig Folkeparti som statsminister. Den 19. oktober 2001 var Kjell Magne Bondeviks andre regjering et faktum, og ikke uventet ble Solberg statsråd i Kommunal- og regionaldepartementet.
Den røde tråden i hennes styring av kommunene var at velferdstjenestene skulle forvaltes av færre og sterkere kommuner. Hun mente at antallet kommuner gjerne kunne reduseres med et hundretall. Både før og i perioden som statsråd tok hun til orde for at kommunene skulle få en stor andel av selskapsskatten, for å oppmuntre kommunene stil å legge til rette for næringslivet. Opposisjonen kritiserte Solberg og regjeringen for bevilgningene til kommunene, mens regjeringen mente at opposisjonen ikke hadde inndekning for sine budsjettøkninger. I 2004 inngikk regjeringen budsjettforlik med Arbeiderpartiet.
Hovedlinjen i Solbergs innvandringspolitikk hadde Høyre i stor grad lagt sammen med Arbeiderpartiet gjennom 1990-årene for å demme opp for Fremskrittspartiet. Politikken hadde som mål av seg å være «restriktiv, men rettferdig». Det kanskje viktigste var at hun etablerte en fungerende praksis for rask behandling av asylsøknader som åpenbart ikke hadde noe grunnlag. Solberg instruerte også Utlendingsdirektoratet og Utlendingsnemnda om å fatte vedtak om å utvise mulla Krekar fra landet, på grunnlag av at han utgjorde en fare for rikets sikkerhet. Krekar ble senere tiltalt for drapstrusler mot Solberg. I sum gav dette henne tilnavnet «Jern-Erna» i pressen. Selv mislikte hun tilnavnet, fordi hun mente det samsvarte dårlig med hennes personlighet. Solberg understreket samtidig at landet var avhengig av innvandring for å møte befolkningsnedgang, og at selvhjulpenhet måtte være det førende prinsippet. Senere innstramninger gjorde at flere asylsøkere fikk oppholdstillatelse under Bondevik-regjeringen enn under den påfølgende Stoltenberg-regjeringen.
Ved stortingsvalget i 2005 fikk Høyre sitt dårligste valgresultat noensinne med 14,1 % av stemmene. Dette var et fall på 7,1 prosentpoeng fra 2001, men bare marginalt dårligere enn 14,3 % ved stortingsvalget i 1997. De borgerlige partiene måtte overlate regjeringsmakten til Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV. Valgnederlaget tilskrives gjerne etableringen av det rødgrønne samarbeidet, som kunne danne en flertallsregjering, og mangelen på en egen statsministerkandidat i Høyre. Samtidig hadde Carl I. Hagen erklært at Fremskrittspartiet, regjeringens viktigste støtteparti, ikke under noen omstendighet ville støtte en regjering ledet av Kjell Magne Bondevik.
Våren 2008 ble det kjent at den tidligere israelske atomteknikeren Mordechai Vanunu hadde blitt nektet asyl i Norge i 2004 gjennom instrukser overfor Utlendingsdirektoratet. Kommunal- og regionaldepartementet ble beskyldt for å ha fattet avgjørelsen av utenrikspolitiske hensyn. Solberg har hele veien forsvart sin rolle i saken.

Partileder

Våren 2002 ble hun innstilt av valgkomiteen om ny 1. nestleder i Høyre etter Inge Lønning. Valget ble ikke ukontroversielt, i og med at Lønning hadde ønsket en ny periode, samtidig som partiet hadde hatt tradisjon for å velge en distriktsrepresentant inn i ledelsen. Som 2. nestleder etter Anne Berit Andersen ble finansminister Per-Kristian Foss foreslått, mens partileder Jan Petersen ble gitt fornyet tillit. Lønning uttrykte skepsis til at partiledelsen utelukkende skulle bestå av regjeringsmedlemmer, mens Solberg ytret et ønske om å være bindeledd mellom regjeringen og partiorganisasjonen. På dette tidspunktet ble Solberg omtalt som en av de mest aktuelle kandidatene til partiledervervet.
Etter det nedslående valgresultatet i 2005 ble det igangsatt et arbeid for å omlegge partiets profil og retorikk. Dette ble for alvor lansert i Solbergs tale til partilandsmøtet våren 2006. Her understreket hun blant annet at Høyre «skal snakke mindre om milliarder, og mer om mennesker; mindre om penger, og mer om personer; mindre om formue og mer om folk, fordi det er mennesker som er Norges viktigste formue.» I 2011 utgav Solberg boken Mennesker, ikke milliarder, skrevet i samarbeid med journalisten Odd Isungset, med samme tematikk.
I forkant av kommunestyre- og fylkestingsvalget i 2007 var Solberg under hardt press om å trekke seg, dersom Høyre gjorde et dårlig valg. Solberg kom da med lovnaden om å trekke seg om Høyre gjorde et dårligere valg enn i 2003, da partiet fikk 18,1 % av stemmene. I 2007 slet Høyre med å sette dagsordenen i riksmedia, og Fremskrittspartiet hadde overtatt rollen som Arbeiderpartiets hovedmotstander. For å snu trenden før valget, vektla Solberg og hennes stab å reise rundt i landet for å spre det politiske budskapet og skape oppmerksomhet. I løpet av et halvt år hadde Solberg rundt 100 reisedøgn, men partiet slet fremdeles på meningsmålingene. Solbergs nyansatte stabssjef, Julie Voldberg, søkte å friske opp partilederens fremtoning, og dette ble lagt merke til i media. Den 18. august ble Oslo-ordfører Per Ditlev-Simonsens skatteunndragelser kjent. På spørsmål fra journalister bad Solberg ordføreren om å trekke seg fra Oslo Høyres valgkamp, og den 22. august annonserte Ditlev-Simonsen sin avgang. Solbergs første fjernsynsdebatt mot Jens Stoltenberg og Siv Jensen skapte ikke den positive oppmerksomheten som partiet hadde håpet på, men senere partilederdebatter ble regnet som vellykkede. I de siste ukene av valgkampen ble meningsmålingene bedre, og Høyre ble omtalt som valgets vinner med 20,6 % av stemmene.
Lignende diskusjoner rundt Solbergs rolle som partileder kom frem i løpet av vinteren 2008/2009, og 1. nestleder Per-Kristian Foss ble nevnt som en mulig arvtager, eller i det minste, statsministerkandidat. En slik deling var tilfelle under Kåre Willochs regjeringstid på 1980-tallet, da Jo Benkow og Erling Norvik var partiledere. Diskusjonen ble etterhvert avfeid, men oppfordringer om at Solberg måtte trekke seg vedvarte helt frem til landsmøtet i mai 2009. Vårt Land var allikevel den eneste riksavisen som kom med en direkte oppfordring om at Solberg måtte trekke seg. Det var uansett ikke valg av partiledelse ved dette landsmøtet, og i forkant slo fylkeslederne i partiet jernring rundt Solberg.
Foran stortingsvalget i 2009 arbeidet både Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet for å gjøre Jens Stoltenberg og Siv Jensen til hovedmotstandere. Strategien ble ofte popularisert som «Jens mot Jensen». Høyre lyktes i å fremstille Solberg som en jevnbyrdig utfordrer til statsministerposten, hvilket gav partiet et løft i valgkampinnspurten. Den samlede oppslutningen i valget ble 17,2 % av stemmene, en fremgang på 3,1 prosentpoeng. Utjevningsmandater sørget for at Høyre for første gang siden stortingsvalget i 1985 fikk representasjon fra alle fylker.
Siden 2009 har oppslutningen rundt Høyre som parti og Solberg som statsministerkandidat steget betraktelig på meningsmålingene. Kommunestyre- og fylkestingsvalget i 2011 ble Høyres beste siden 1979, med til sammen 28 % i kommunestyrevalgene og 27,6 % i fylkestingsvalgene. På forhånd hadde partiet et mål om at minst halvparten av landets befolkning skulle bo i en kommune med ordfører eller byrådsleder fra Høyre. Valgresultatet var et ekko av et oppsynsvekkende skolevalg, der Høyre og Arbeiderpartiet fikk stor fremgang på bekostning av fløypartiene.

Utmerkelser

Hun ble i 2002 utropt til årets bergenser i en kåring i regi av Bergensavisen.
I 2005 ble hun utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden. I 2016 ble hun tildelt Kong Harald Vs jubileumsmedalje 1991–2016.