Mekong

Nedre løp

Fra dette punktet utgjør Mekong grense mellom Laos og Thailand, tar så en sving inn mellom dype gjuv og med raske stryk gjennom deler av det nordvestre Laos til den sør for byen Luang Prabang roer seg på en bred elveslette og fortsetter nå som en rolig flod som bidrar avgjørende til det laotiske slettelandets fruktbarhet, og som  tillater skipstrafikk. Mekong blir herfra den viktigste trafikkåren i området.  Lenger sør blir Mekong atter grenseflod mellom Laos og Thailand. Den flyter forbi den laotiske hovedstad Vientiane. Et godt stykke sør i Laos blir den igjen helt laotisk der den renner gjennom regionen Si Phan Don («fire tusen øyer») og byen  Pakxé. I Si Phan Don-området er det en rekke fosser, med fall på inntil femten meter.
Samborfallene nær den kambodsjanske byen Kratie er de siste før elven blir seilbar uavbrutt helt ut til kysten. Herfra endrer landskapet seg til en flat slette som begunstiger intensivt jordbruk, særlig ris, men også mais, sukkerrør, tobakk og frukt.
Et lite stykke nord for den kambodsjanske hovedstad Phnom Penh munner elven Tonle Sap, som er utløpet av den store innsjøen av samme navn, ut i Mekong. 
Tonle Sap representerer en geografisk sjeldenhet: Denne elven skifter retning avhengig av vannstand og årstid. Når Mekong er særlig stor og vannrik trenger dens elvevann inn mange av de tilliggende sideelvers lavere løp, og hva gjelder Tonle Sap renner den i flere måneder flere år fra Mekong og inn i Tonle Sap-sjøen.
Rett sør for Phnom Penh deler elven seg i to løp som løper parallelt videre, Bassac og den egentlige Mekong.

Historie

Mekong er ingen lett elv å navigere, og det er grunnen til at den i lange strekk har vært mer skillende enn forenende for de folk som har bebodd dens bredder. De tidligst belagte bosetninger dateres til 2100 f.Kr., med Ban Chiang som et utmerket eksempel på områdets tidlige steinalderkultur. Den tidligste belagte sivilisasjon var india-khmerske Funankulturen fra det første århundre, i Mekongdeltaet. Utgravninger ved Oc Eo, nær det moderne An Giang, har funnet mynter fra så langt unna som Romerriket. Det ble fulgt av  khmer-staten Chenla fra omtrent 500-tallet. Khmerriket med tyngdepunkt i Angkor var den siste indifiserte stat i regionen. Fra tiden rundt Khmerrikets fall ble Mekong frontlinjen mellom de fremvoksende stater i Siam og Tonkin (Nord-Vietnam), med Laos og datidens Kambodsja (som da strakk seg helt ned til elveutløpet) som ble dratt enn den ene, enn den annen, retning mellom dem.
Den første europeer som nådde Mekong var portugiseren Antonio de Faria i 1540; et europeisk kart fra 1563 viser elveløpet, selv om det blir gjettverk hvor lenger nord for deltaet man kommer. Den europeiske interesse var sporadisk: Spanjoler og portugisere sendte noen misjonsekspedisjoner og handelsekspedisjoner, hollenderen Gerrit van Wuysthoff ledet en ekspedisjon innover så langt som til Vientiane i 1641-42.
Franskmennene ble seriøst interessert i regionen mot midten av 1800-tallet; de erobret Saigon fra vietnamesiske erobrere i 1861, og etablerte et protektorat over Kambodsja i 1863.
Den første systematiske utforskning kom med den franske Mekongekspedisjon ledet av Ernest Doudard de Lagrée og Francis Garnier, som trengte fra utløpet og så langt nordover som til Yunnan mellom 1866 og 1868. De fant ut at elven hadde for mange fosser og stryk til noensinne å kunne utvikles til noen brukbar ferdselsåre. Elvens kildeområder ble funnet av Pjotr Kusmitsj Kozlov i 1900.
Fra 1893 utvidet franskmennene sin kontroll over elven til inn i Laos, og etablerte Fransk Indokina i 1900-tallets første tiår. Denne kontrollen vedvarte til Indokinakrigene.
Etter Vietnamkrigen forhindret motsetningene mellom den amerikanskstøttede thairegjeringen og de nye kommunistiske regjeringer i de øvrige landene at det kom til noer samarbeid om utnyttelsen av elven.

Fauna

Mekongbassenget er et av de rikeste biodiverse områder i verden. Mer enn 1 200 arter av fiskeslag er identifisert, men i virkeligheten kan det dreie seg om hele 1 700. Fiske er en svært viktig næringsvei i området, og fisk en viktig proteinkilde for det lokale kosthold. Anslagsvis 120 fiskeslag inngår i den lokale handel, men for det meste dreier fisket seg om 10-20 arter.
Øvre Mekong, det vil si elven ovenfor grensepunktet Burma-Thailand-Laos, er relativt klar og rask. Snøsmeltingsvannet garanterer en relativt jevn vannføring gjennom hele året. Vannet er nøytralt, med en pH på mellom 6,9 til 8,2. Nutrientnivået er lavt. 
Nedre Mekong har uklart vann, særlig i regntiden. Erosjon gjør at vannet er rusten til beige av farve på grunn av jorden som føres med. Elvetemperaturen i Nedre Mekong er på mellom 21,1 til 27,8 °C. med en pH som svinger mellom 6,2 og 6,5. 
Elvens to hovedbiotoper følger skillet mellom øvre og nedre elveløp. Fisken i den raske øvre Mekong er dominert av forskjellige smerlinger (Cobitoidea), fjellmaller (Sisoridae) og karpe (Labeoninae). De mer sedate midlere og nedre deler av floden er dominert av karper (Cyprinidae), maller (Siluridae, Clariidae, Schilbeidae, Bagridae, Sisoridae og Akysidae) og slangehodefisker (Channidae).
Ingen annen flod er hjem til så mange arter svært store fisker. Blant de største kan nevnes syvstripet barbe (Probarbus jullieni), som kan ble 1,5 meter lang og veie 70 kilo, stor haimalle (Pangasius sanitwongsei), siamesisk kjempekarpe (Catlocarpio siamensis) og den  endemiske mekongkjempemallen (Pangasianodon gigas) – de tre sistnevnte kan bli ca. 3 meter lange og 300 kilo tunge. Alle disse artene er på rask tilbakegang, både på grunn av demninger, flomkontroll og overfiske.
En art av elvedelfinen, Irrawaddydelfinen (Orcaella brevirostris), var en gang alminnelig langs hele den nedre Mekong. Men nå er den svært sjelden.
Blant andre våtlandspattedyr som har vært å finne langs elven er indisk fiskeroter (Lutra perspicillata) og fiskerkatt (Prionailurus viverrina).
Den utrydningstruede siamesiske krokodille (Crocodylus siamensis) er meget sjelden, men observes av og til langs Mekong.

Bærekraftig utvikling

Mekong River Commission, et arbeidsfellesskap bestående av regjeringsrepresentanter fra Kambodsja, Laos, Thailand og Vietnam, har som målsetting å fremme den bærekraftige utvikling av Mekongbekkenet.
Den kinesiske regjering bygger for tiden (2009) en rekke demninger for hydroelektrisk utnyttelse av elven langs dets øvre løp. Landene langs det nedre løp frykter at denne reguleringen vil få skjebnesvangre følger lenger sør, ikke minst at de sesongmessige nyttige og nødvendige oversvømmelsene uteblir.