Slaget ved Saint-Mathieu

Bakgrunn

Selv om krigen mot den katolske liga (et av flere betegnelser for denne krigen) var hovedsakelig en italiensk krig, var bortimot hver eneste statsmakt i vestlige Europa deltagende ved eller annet tidspunkt, inkludert Frankrike, England og Bretagne. Sistnevnte var uavhengig av Frankrike på denne tiden, men var nære allierte.
Da krigen med Frankrike brøt ut i april 1512 ble engelske Edward Howard, sønn av Thomas Howard, 2. hertug av Norfolk, utnevnt til admiral av kong Henrik VIII for å kontrollere havene mellom Brest og utløpet av Themsen. Howard bordet og tok fartøyer fra ulike nasjonaliteter under den begrunnelse at de fraktet fransk last. Ved begynnelsen av juni eskorterte han til Bretagne en hær som kongen sendte til Frankrike under kommando av Thomas Grey, 2. marki av Dorset, med det håp å gjenvinne området Guyenne i landskapet Gascogne. Deretter angrep og herjet Howard stedene Le Conquet og Crozon langs kysten av Bretagne. I løpet av juni og juli hadde han effektiv kontroll over Den engelske kanal og det ble hevdet at han erobret mer enn 60 fartøyer. Ved august ble en felles fransk-bretonsk flåte samlet i Brest. Howard seilte mot Brest for å angripe dem.

Slaget

Godt informert om de fransk-bretonske bevegelsene overrasket engelskmennene flåten oppankret. Uforberedt og konfrontert av en overlegen flåte, kappet alle de franske og bretonske skipene sine ankerfester og spredte ut seilene. Ved en tilfeldighet var det rundt 300 gjester, inkluderte flere kvinner, som var på besøk på det bretonske flaggskipet «Marie la Cordelière» da det ble angrepet. I hastverket kunne ikke skipets kaptein Hervé de Portzmoguer la dem gå fra borde, og mannskapet ble ufrivillig utvidet med disse, som det ble sagt kjempet tappert.
De to hovedskipene, «Marie la Cordelière» og «Petite Louise», gikk opp mot fienden for å dekke tilbaketrekningen til resten av flåten. Under engelsk beskytning, gikk «Marie la Cordelière» — med 1000 tonn  et av de største skipene i sin tid — gikk mot det engelske flaggskipet «Regent» på 600 tonn, det største og mektigste krigsskipet i den engelske flåte. Engelske «Sovereign» og «Mary James» skyndte seg til for å redde «Regent» og omringet «Marie la Cordelière» mens beskytningen fra «Mary Rose» gjorde store skader på «Petite Louise», som ble tvunget til å trekke seg tilbake. «Marie la Cordelière» forble kjempende alene mot den engelske flåten, med unntak av det lille skipet «Nef-de-Dieppe» som plagde de engelske skipene. Kanonene på «Marie la Cordelière» slo ned mastene på både «Sovereign» og «Mary James» som dermed ikke lenger kunne manøvrere og drev inn i Iroisehavet.
Hervé de Portzmoguer, også kjent som «Primauguet», den bretonske kapteinen på «Marie la Cordelière», beordret angrep på «Regent». Gripekroker ble kastet over og de to skipene ble knyttet sammen. Sjøfolkene på det bretonske skipet hoppet over på det engelsk dekket mens «Regent» stadig fikk økt mannskap fra engelske skip som overførte sine folk over. Det lille «Nef-de-Dieppe» manøvrerte seg dyktig for å beskyte disse nye angriperne. Dekket på «Regent» var dekket av blod da brått «Marie la Cordelière» eksploderte. Flammene spredte seg til «Regent» og begge skipene sank. Mannskapene på begge skip ble bortimot fullstendig utryddet. Kun 20 sårete bretonske sjøfolk av et mannskap på 1 250 ble reddet fra «Marie la Cordelière» mens rundt 60 fra de 460 engelske ble rettet fra Regent. Howard ble knust av dødsfallet til Thomas Knyvet, kommandant på Regent, og han sverget «at han aldri ville se kongen i ansiktet før han hadde hevnet døden til den edle og tapre ridder, sir Thomas Knyvet.»
I løpet av de neste to dagene, med den franske flåten i Breste, erobret eller ødela den engelske flåten 32 franske skip før de vendte tilbake til England. Som et resultat av disse prestasjonene ble Edward Howard gjort til lordadmiral av Henrik VIII.

Rolle i bretonsk kultur

Bretagne og Frankrike var fortsatt teknisk sett adskilte nasjoner på denne tiden, forent kun dynastisk gjennom ekteskapet til hertuginne Anne og kong Ludvig XII. Kombinasjonen av de franske og bretonske flåtene var således de første betydelige militære aksjonene hvor de to landene kjempet sammen, 24 år etter slaget ved Saint-Aubin-du-Cormier (1488), det siste slaget mellom dem. Det ble således symbolsk innenfor Bretagne av foreningen mellom de to rikene.
Ødeleggelsen av det bretonske skipet «Marie la Cordelière» ble raskt berømt. De franske poetene Humbert de Montmoret og Germain de Brie skrev begge dikt om det. Sistnevntes arbeid presenterte en slik overdrevet heroisk versjon av Hervé de Portzmoguers død at det fikk et satirisk svar fra Thomas More, noe som førte til en litterær kamp mellom den franske og den engelske poeten. Dødsfallet til de Portzmoguer, på dagen til helgenen Laurentius av Roma (den 10. august), ble senere framstilt som en bevist handling av selvoppofrende heltemot. Han skal etter sigende ha uttalt: «Nous allons fêter saint Laurent qui périt par le feu!» («vi vil feire festen til sankt Laurentius som døde ved ild!») før han sprengte skipet for å unngå at det ble erobret. Faktisk er den ingen bevis for at eksplosjonen skjedde med hensikt. og tidlige litterære redegjørelser hevdet heller ikke det. Denne versjonen ble feiret av den bretonske poeten Théodore Botrel. En tilsvarende versjon er framstilt av Alan Simon i sangen «Marie la Cordelière» fra Anne de Bretagne (2008).