Tartaros

Kosmologisk avgrunn

I Hades ble Tartaros forestilt som en avgrunn, en motsetning til himmelens kuppel, liggende under jorden, og himmelkuppelen og avgrunnen Tartaros utgjorde til sammen hele kosmos i et eggformet eller sfærisk skall.
Hades' hus, domos Aïdao (δομος Αιδαο), og riket til de døde, var opprinnelig tenkt som adskilt fra avgrunnen i Tartaros. Hades' rike var lokalisert enten i jordens ekstreme ytterkanter, bortenfor elven Okeanos og hvor solen gikk ned, eller i de hule dype i jordens mave. Tartaros på den annen side lå bortenfor selv Hades' mørke rike, det vil si i de dypeste avkroker på den flate jorden slik himmelen lå over jorden.
Tartaros var beskyttet av en omkranset bronsemur med to porter, voktet av tre hekatoncheirerer, kjemper med hundre armer, og gjennom portene til Tartaros ble man godtatt eller avvist av Nyx, nattens gudinne, som stod fram for å dekke jorden med mørke. Også hennes datter Hemera (Dagen) var skjult i nattens tåke.
I Tartaros' avgrunn var Tyfon, et voldsomt og skremmende slangelignende uhyre som forsøkte å erobre himmelen hvor gudene oppholdt seg. Zevs hadde beseiret uhyret og forvist det tilbake til avgrunnen. Fra Tyfon kom orkaner og fryktelig uvær.
Det var et antall innganger til Tartaros i gresk mytologi. En av dem var i Aornon i nordvestlige Hellas.

Mytologisk figur

I gresk mytologi er Tartaros både en guddom og personifiseringen av et sted i underverden. I de antikke orfiske kildene og mysteriekulter var Tartaros også det grenseløse og uinnskrenkete opphavelige enheten fra hvor Lyset og kosmos er født.
I Hesiods Theogonien (ca 700 f.Kr.) er Tartaros den tredje av de opphavelige guddommene, og som fulgte Khaos og Gaia (Jorden) og kom før Eros. For dette stedet forsikret Hesiod at en ambolt av bronse falt ned fra himmelen og ville falle i ni dager før den nådde jorden. Ambolten vil ta ytterligere ni dager å falle fra jorden og til det sted som er Tartaros. I Homers Iliaden (ca 700 f.Kr.) forsikret Zevs at Tartaros er «så langt under Hades som himmelen er over jorden».
Mens Hades' rike var et sted for de døde, hadde Tartaros også et antall beboere. Da Kronos kom til makten som konge eller overgud av titanene, de opphavelige greske guidene, lot han kyklopene fengsles i Tartaros, og han satte uhyret Kampê som deres vokter. En del myter hevder at han også lot hekatoncheirerne fengsle. Zevs drepte Kampê og slapp kyklopene og hekatoncheirerne frie slik at de kunne delta i hans krig mot titanene. Zevs og de olympiske gudene beseiret til sist Kronos og titanene. Mange, men ikke alle, av titanene ble kastet ned i Tartaros.
Epimethevs, Metis, Promethevs og de fleste av de kvinnelige titanene er blant de som ikke ble fordømt og fengslet i Tartaros. Kronos ble fengslet i Tartaros mens Atlas ble dømt til å holde himmelen opp på sine skuldre for å forhindre at himmelen og jorden gjenopptok deres opprinnelige, opphavlige omfavnelse. Andre guder kunne også bli dømt til Tartaros. Apollon er det fremste eksempelet, skjønt Zevs frisatte ham. I Tartaros er hekatoncheirerne de som vokter fangene. Senere da Zevs beseiret Tyfon, avkommet til Tartaros og Gaia, kastet han uhyret inn i «det vide Tartaros».
En myte referert til av Platon (ca 427 f.Kr.) var Rhadamantys, Aiakos og Minos dommere over de døde og bestemte hvem som skulle sendes til Tartaros. Rhadamantys dømte asiatiske sjeler, Aiakos dømte europeiske sjeler, og Minos hadde den avgjørende stemmen og dommer av grekerne.
Platon foreslo også konseptet i teksten Myten om Er at syndere ble kastet i underverden for å bli straffet i henhold til deres synder. Kronos, herskeren over titanene, ble kastet ned i avgrunnen av Tartaros av sitt eget avkom.

Romersk mytologi

I romersk mytologi er Tartarus stedet hvor syndere ble sendt. Vergil beskrev i Æneiden stedet som et enormt stor område, omgitt av den flammende elven Pyriphlegethon eller Phlegethon (gresk: Πυριφλεγης, Pyrifleges) og tredoble murer for å forhindre syndere å rømme fra stedet. Det ble voktet av en hydra med femti svarte kjever som satt på en gneldrende port beskyttet av søyler av solid substans like hardt som diamant. På innsiden var det en festning med brede murer og en høy tårn av jern. Tisifone, en av furierne (som grekrne kalte erinnyerne, hevngudinnene), sto på vakt på toppen av tårnet med en pisk. Det var en avgrunn på innsiden som gikk ned jord like langt som distansen var fra landet hvor menneskene bodde og opp til verden hvor gudene bodde. På bunnen av avgrunnen var titanene, tvillingsønnene til Aloevs og som ble straffet lik andre i henhold til greske myter.

Bibelsk pseudepigrafi

Tartaros er kun kjente i den hellenistiske-jødiske litteraturen fra den greske teksten av Enoks bok, en jødisk pseudepigrafi, datert til 400–200 f.Kr. Det hevder at Gud ga erkeengelen Uriel «ansvaret for verdens ende i Tartaros».  Tartaros er generelt forstått som stedet hvor 200 falne voktere (engler) er fengslet.
Tartaros opptrer også i seksjoner av de jødiske sibylleorakler.

Det nye testamente

I Det nye testamente i Bibelen er opptrer ikke substantivet Tartaros, men tartaroo (ταρταρόω, «kaste til Tartaros»), en forkortet form av det klassiske greske verbet kata-tartaroo («kaste ned til Tartaros»), opptrer i Peters andre brev: «For Gud skånte ikke engler som hadde syndet, men styrtet dem ned i avgrunnen, hvor de holdes i varetekt med mørkets lenker til dommen.» A Greek–English Lexicon har gitt andre kilder for den forkortede form for dette verbet, inkludert Akusilaos fra Argos (400-tallet f.Kr.), Johannes Lydos (300-tallet e.Kr.), og en skolia på Aiskhylos' drama Evmenidene, som siterer Pindaros i forbindelsen med hvordan jorden forsøkte å tartaro, «kaste ned», Apollon etter at han beseiret Pyton. I klassiske tekster er den lengre formen kata-tartaroo ofte knyttet til å kaste titanene ned i Tartaros.
Den engelske standardversjon av den engelske Bibelen (ESV) er en av flere engelske versjoner som oppgir og informerer om den greske lesningen av Tartaros som en fotnote.
Den britiske teologen Adam Clarke har tenkt at Peters bruk av språket i tilknytningen til de greske titanene var en indikasjon på at grekerne hadde hørt om en bibelsk avstraffelse av falne engler, og ikke omvendt. En del evangelistiske kristne kommentarer har adskilt Tartaros som et sted for onde engler og Gehenna som et sted for onde mennesker på grunnlag av denne tekstlinjen i Peters andre brev. Andre evangelistister, i erkjennelsen av at en del falne engler er lenket i Tartaros, og andre ikke, og har således forsøkt å skille mellom én type falne engler og andre.