Nødnummer

Historie

Det første nødnummeret ble opprettet i den engelske hovedstaden London i 1937. Nødnummeret var 999.
I Norge var det tidlig på 1960-tallet etablert nødsentraler ved flere politikamre, blant annet i Bærum. I 1964 kom innstillingen til «Nødhjelpsutvalget» som anga at alle politikammer skulle ha nødhjelpsmottak. Sentralene skulle utvikles av Televerket og politiet skulle være mottaker av nødanrop idet en antok at politiet i mange tilfeller ville bli tilkalt uansett art av nød. Felles nødnummer skulle være 000. Dette fordi telefoner i Oslo og resten av landet hadde forskjellig nummerskive. «0» var imidlertid på samme sted på begge typer.
Televerket produserte 52 sentraler og startet installasjonen av disse. Etter kort tid oppsto det diskusjoner omkring finansieringen av driften av 000-sentralene. Dette førte til «Hordaland-modellen» etter et initiativ fra Haukeland sykehus. Hver hjelpeinstans fikk ansvar for eget nødmottak og eget nummer: 001 for brann, 002 for politi og 003 for ambulanse. Ved at ikke alle siffer var like ble antall feilanrop noe redusert. I 1993 ble nummerne justert til 110, 112 og 113. 
Det mest kjente nødnummeret er antakelig 911, som brukes i USA. Nummeret ble lansert av AT&T i 1968, og i løpet av svært få år implementert i det meste av landet. 911 ble lovfestet som landsomfattende nødnummer i USA i 1999. Det er et bevisst folkeopplysningsprosjekt at det i amerikansk film og TV nær konsekvent er selve nummeret som uttales (ikke «politiet», «brannvesenet» eller «ambulanse»), når dialogen dreier seg om nødanrop. Vi har ikke vært like konsekvente i Norge der vi kaller 113 for «Ambulanse», «AMK», «Medisinsk nødtelefon» eller «Medisinsk nødhjelp». Det siste er det korrekte. Dessverre er det blitt vanlig å si «hundreogtolv» heller enn «én–én–to». I USA sier de konsekvent «nine-one-one», ikke «nine-eleven» eller «ninehundred-and-eleven».
Etter at serien Rescue 911 ble populær i Norge, begynte mange nordmenn å ringe 911 i nødstilfeller. Derfor viderekobler de fleste mobiler som selges i Norge 911 til 112.
1.sept. 2015 innførte regjeringen det 6-siffrede nasjonale legevaktsnummeret 116 117 ( hundreogseksten hundreogsytten). Nummeret er gratis å ringe fra vanlig telefon og mobiltelefon, og rutes til den geografisk nærmeste legevaktsentralen, hvor operatør, oftest sykepleier, svarer og vurderer situasjonen. Et tiltak kan være oppmøte hos fastlege neste dag, oppmøte på legevaktstasjonen til bestemt klokkeslett eller med en gang. For livstruende og akutte situasjoner ringer man 113 (uttales én–én–tre) for medisinsk nødhjelp, hvor sykepleier vurderer sitiuasjonen iverksetter rett tiltak.

Europa

Det finnes ulike nødnumre i ulike deler av Europa. Noen land har flere nødnumre, andre bare ett enkelt universalnummer. I Den europeiske union samt Sveits, Russland og Ukraina er 112 standard nødnummer, men det er fullt tillatt å ha andre nødnumre i tillegg. Det er mange av landene som har dette, men Sverige, Finland og Island har bare 112. I Danmark er 112 et felles hovednummer, i tillegg finnes telefonnr. 1813 i Region Hovedstaden, der borgerne kan ringe og få medisinsk hjelp. I Norge kan en ringe direkte til de enkelte nødetatene. Uansett hvilket av de tre hovednumrene en ringer, kan en ved behov bli satt videre til en annen etat. Om en bør samle alle nødnumrene under ett enkelt nummer, diskuteres.
Nødnummeret 112 har svært god tilgjengelighet fra mobiltelefon da de er utstyrt med programvare for «Emergency Call Setup» som støtter det nummeret. Det betyr at en når frem, selv om en ikke har simkort i mobiltelefonen, eller dekning fra egen operatør.

Nord-Amerika

I Canada, Mexico, USA og flere land i Karibia brukes 911 (nine-one-one) som standard nødnummer.

Uttale

Nødnummere uttales med ett og ett tall, for eksempel: En-En-Null (110) eller En-En-Tre (113). Da slipper barn, eldre og utviklingshemmede være i tvil om hvordan de skal slå nummeret. Merkingen på for eksempel de nye gule ambulansene har også denne oppdelingen av nødnummerne.