Lirekasse

Lirekasse, eller dreiepositiv, er et transportabelt  musikkinstrument med piper, belg, sveiv og mekanikk samt med en sylinder med stifter - stiftvalse - programmert med musikk. Alternativt blir papirruller med hull brukt istedenfor stiftvalser. Ved å sveive fylles belgen med luft som blir kanalisert inn i en boks, vindladen. Samtidig roterer stiftvalsen/papirrullen. Stiftene/hullene aktiverer ventiler som styrer luften fra vindladen til ulike piper.

Historikk

Med røtter i spilledåseteknologi ble den moderne lirekassen etablert i Sør-Europa i begynnelsen av 1700-tallet, med Italia som et sterkt senter for produksjon. En sosialhistorisk milepæl var da den tysk-romerske keiserinnen Maria Theresia (1717-1780) skal ha innstiftet en lov om å gi en lirekasse til skadete og arbeidsuføre soldater, en slags invalidepensjon [1]. Skikken ble spredd til andre land og under 1800-tallet var det et kjennetegn for lirekassespilleren. 
Musikere hadde generelt lav status, men de sto samtidig for spenning og nye impulser. Det ble sveivet på gatehjørner, i veiter og på gårder, noe som ga omveksling i en ellers rutinepeget hverdag. På den måten fungerte lirekassen som en viktig repertoarspreder. I tillegg bidro instrumenten til god stemming (eller irritasjon) på markedsplasser, da de i kildene ofte kan sees avbildet sammen med andre typer av forestillinger (linedansere, attraksjoner i telt etc). De kontinentale lirekassene var rikt dekorerte, iblant med en skinnende fasade med piper, eller et spennende maleri eller fotografi. Andre instrumenter var utstyrt med et set med dukkefigurer som beveget seg til musikken [2]  Instrumentene var med andre ord både noe å lytte til og å se på! 
Generelt begynte lirekasser i Europa å bli utstyrt med papirmating fra midten av 1800-tallet. I dag er det den mest vanlige programeringsteknikken.

Lirekassen i Norge

Til Norge kom lirekassen sannsynligvis på 1700-tallet, men det virker som at positivets popularitet tok fart først på 1830-tallet, da kildene forekommer oftere (avisnotiser, reisebeskrivelser, poesi mm) [3]  Nå ble det etter europeisk mønster vanlig med omkringreisende musikere, fremfor alt fra Italia, som bragte med seg egne instrumenter. 
Med de omkringreisende musikerne vokste et behov fram for vedlikehold av instrumentene. Norske orgelmakere ga seg i kast med å reparere positiv, for eksempel Thomas Fosnæs (1813-1870) i Steinkjer och Anders Gulbrandsen Gomnæs (1821-1885) i Ringerike [4]. Begge kom selv til å lage lirekasser. Etter Fosnes er det bevart et instrument datert 1849. Nøyaktig hvordan de norske instrumentmakerne lærte seg håndverket – og hvilke instrumenter de hadde som forbilder - er usikkert. Steinkjer kom til å bli et viktig sentrum for lirekasseproduksjon. Instrumenter derfra blir også i dag ofte kalt for Steinkjerpositiv.

Noter

[1] Tor Gotaas. Lirendreiere og lurendreiere. Norsk Folkeminnelag/Aschehoug. 2002 ISBN 82-03-18617-3
[2] Digitaltmuseum (RMT 76/3 [Bruder]). http://www.digitaltmuseum.no/things/dreiepositiv/RMT/RMT%2076/3?query=xaver&js=1&search_context=1&count=2&pos=0
[3] Gotaas 2002
[4] Bjørn Aleksander Bratsberg. Steinkjerpositivet , et trøndersk bidrag til lirekassetradisjonen. [Hovedfagsoppgave NTNU] 1996