Benedetto Croce

Bakgrunn

Croce ble født i fjellregionen Abruzzo. Han tilhørte en rik og betydningsfull slekt, og vokste opp i en katolsk omgivelse. Ved 18 års alder oppgav han sin katolske tro og ble ateist, noe han forble resten av sitt liv. 
I 1883 ble hans hjemby rammet av et jordskjelv som raserte hans hjem. Hans mor, hans far och hans eneste søster forulykket, og han selv lå begravet under raset i lang tid og var nær ved å dø.

Politisk karriere

Etter ulykken arvet hans farens formue, noe som muliggjøre et behagelig liv og at han kunne vie meget tid til filosofiske studier. I takt med at han blev stadig mer berømt, begynte folk å overtale ham til å gå inn i politikken. Han ble valgt til minister for offentlig utdannelse, og kom senere over til det italienske senat; dette ble en livslangt sysselsetting. 
Italias medvirkning under første verdenskrig klandret han åpnet, og han anså at det var et selvmordsoppdrag. Trass i at dette standpunkt til å begynne med gjorde ham upopulær, gjenvant han sitt gode rykte og ble en beundret politiker. Hans opposisjon til fascismen endret ikke dette, men han forble politiker til sin død i 1952.

Filosofi

Han var en av sin samtids største filosofer, og var konkurrent til Bertrand Russell om Nobelprisen i 1950.

Åndens filosofi

Sterkt påvirket av Hegel og andre tyske idealister, som Fichte, skapte Croce hva han kalte «Åndens filosofi». Croce var en heftig talsmann for idealismen, og fornektet all annen virkelighet enn «rene begrep» eller kort og godt idéer. Croces «rene begrep» har omtrent samme betydning som Platons idéer og minner om Immanuel Kants kategorier; de utmerkes av kvantitet, kvalitet, evolusjon, og mer eller mindre enhver idé som finnes kan beskrives universelt. 
Han kom til konklusjonen at om all virkelighet er idéer så kan virkeligheten brytes ned til logiske begreper. De fleste av hans verk i emnet er sammendrag av logikk. All form av religion avviste han som ikke tilstrekkelig logisk, og han kom til å se metafysikken på samme vis. Han anså at all metafysikk var enkle rettferdiggjørelser av religiøse idéer, i stedet for utviklede filosofiske teorier. Ikke desto mindre holdt han fast ved sin idealisme.

Historie

Croce var dessuten en beundrer av Giambattista Vico, og delte dennes oppfatning at historie bør skrives av filosofer. I et av sine verk definerer han historie som en «filosofi i bevegelse», og mener at det ikke finnes noe kosmisk design eller noen ultimat plan for historien, hvorfor historieemnet som vitenskap er en farse. Dette førte til han avviste de teorier som blant andre Marx og Hegel fremla, som skisserte opp et antall prinsipper for historien. Han istemte med Rousseau, som hadde sagt at historien var en serie løgner der hver og en må avgjøre hva som ligger nærmest sannheten.

Skjønnhet

Innom estetikken utviklet han en teori som gikk ut på at kunsten er viktigere enn vitenskapen og metafysikken, ettersom bare kunsten beskriver hele mennesket; all kunnskap består ifølge Croce i logisk og imaginær kunnskap. Kunsten er sprunget ut av førstnevnte, tar den til sitt hjerte og omformer den til imaginær. All forestilling er en del av dette og det ligger til grunn for alle tanker. 
Kunstnerens oppgave blir dermed å finne den perfekte imaginasjon for sin oppfatning, for dette er hva skjønnhet egentlig består av – dannelsen av indre, mentale bilder i en fullendt tilstand. Intuisjonen er det verktøy som skaper disse begrep innen oss.