Snorre Sel

Barnebok med dobbeltbunn

Snorre Sel er en spennende dyrehistorie om den troskyldige selungen Snorre «som bor langt nord i Ishavet». Der leker han, speiler pelsen sin forfengelig i isen, drømmer seg bort og glemmer formaningene fra mora og den snille, men litt langsomme hvalrossen onkel Bart om å være forsiktig. Måkeparet Sving og Svang lurer den vesle selen ut på det store havet, der han ikke kjenner seg igjen, men møter isbjørnen Brumlelabb og spekkhoggeren Glefs som begge vil spise ham. Snorre unnslipper den store isbjørnen, men blir drivende på et isflak med den skumle spekkhoggeren på jakt etter seg. Omsider kommer hvalrossen onkel Bart som sammen med Snorre lurer Glefs inn i en sprekk i et isfjell, der hvalrossen dunker spekkhoggeren fast. Til sist fører onkel Bart selungen tilbake til mora.
Historien kan også bli lest som en allegori over Norge, den vesle nasjonen (representert ved selungen) som blir trua av den mektige Sovjetunionen (isbjørnen), angrepet av det aggressive Hitler-Tyskland (spekkhoggeren), men redda av det enda sterkere Storbritannia (hvalrossen).

Bakgrunn

Forfatteren Sælen var bare 23 år da han lagde sitt patriotiske pek mot norske og tyske nazister. Han var født og oppvokst i Bergen, sjøllært karikaturtegner, ivrig svømmer og en tid sportsjournalist i Bergens Aftenblad. Ved krigsutbruddet i april 1940 hadde han studert tegning og reklamefag i Oslo, men meldte seg som frivillig på Voss for å slåss mot tyskerne. Han deltok i felttoget i Hallingdal, men etter den tyske seieren, dro han tilbake til Bergen der han ble motstandsmann i Milorg på Vestlandet.
Da Frithjof Sælen henvendte seg til John Grieg Forlag i Vaskerelven for å få oppdrag som illustratør, ble han bedt om å lage ei barnebok som kunne bli like populær som Oksen Ferdinand. Munro Leafs og Robert Lawsons store suksess The Story of Ferdinand fra 1936 ble filmatisert i 1938 under tittlen Ferdinand the Bull, en tegnefilm fra Disney som hadde premiere i Norge i 1939. Sælen tok utgangspunkt i etternavnet sitt, som dessuten kunne gi assosiasjoner til Nasjonal Samlings «gamle norske hilsen» heil og sæl. Innspillene om en selunge og verdenskrigen utvikla seg videre til ideen om ei harmløs barnebok som samtidig skulle formidle politisk satire på fordekt vis til de voksne. Forlagssjefen Ole Tschudi Irgens (1902–1993) godtok planen, og han og Sælen diskuterte detaljene for hva de kunne tillate seg. Irgens hadde overtatt som leder i trykkeribedriften og gjenopptatt forlagsvirksomheten bare to år tidligere.

Tegnefilmestetikk

De fargeglade illustrasjonene i Snorre Sel er utført som guasjmalerier. Figurene og tegnemåten er tydelig påvirka av Walt Disneys populære tegnefilmer på 1930-tallet. De morsomme og søte dyreskikkelsene i disse animasjonene ble ofte tegna med runde hoder, store, forenkla øyne og kroppsformer som var tydelig definert og samtidig mjuke og tøyelige etter «press-og-strekk»-prinsippet (squash and strech). Andre kjennetegn ved tegnefilmene da er akvarellteknikken der figurer og annet som beveger seg, har heltrukket kontur og jevne fargeflater, mens bakgrunnene kan være laverte i rikere nyanser. Slike formgrep er typiske for de mange kortfilmene med Mikke Mus som gikk på norske kinoer på 1930-tallet. Andre eksempler er De tre små griser, Disneys musikalske Oscar-vinner i farger fra 1933, som kom som bildebok på norsk allerede i 1934, og Snehvit og de syv dverger, verdens første helaftens tegnefilm. Snehvit imponerte voldsomt da filmen hadde premiere i Oslo i september 1938, og Disney fikk rosende omtale for sin filmkunst i norske aviser selv etter at tyskerne hadde okkupert landet. I løpet av krigen ble imidlertid amerikanske filmer stengt ute fra det europeiske markedet.
På tittelsida i boka har Sælen tegna Snorre Sel i ei filmrute, et sikkert tegn på illustratørens inspirasjon fra tegnefilmene. Alle motivene seinere i boka holder seg innafor et fast, firkanta format, som om det var bilder på et filmlerret. Innramminga beskjærer motiver og figurer flere steder nokså brutalt, og begrenser komposisjonene, men den skaper også en ryddig sidelayout. Det fører til konsentrasjon om handlinga og en ro over oppslagene på tross av dramatikken i bildene.
Sælen fulgte altså populærkulturelle konvensjoner og etablerte oppskrifter i samtida da han forma figurene sine. Publikum opplevde trolig den velkjente estetikken fra tegnefilmer og tegneserier som enda mer folkelig, barnevennlig og moderne enn tradisjonell og mindre glorete barnebokillustrasjon fra Eivind Nielsens og Theodor Kittelsens tid. Den visuelle stilen, og den nærmest ikoniske framstillinga av hovedpersonen («karismatisk utstråling» var et annet grunnprinsipp blant Disney-tegnerne), kan også sees på som et markedsmessig publikumsfrieri. De tilgjengelige tegnefilmillustrasjonene kan ha gitt Snorre Sel breiere appell som underholdning enn utgivelsen ville hatt ellers. Bildeuttrykket er ikke originalt, men den håndverksmessige utførelsen er høyst profesjonell og valget av et «kommersielt» formspråk henta direkte fra tidsaktuell amerikansk tegnefilm var uvanlig selv for norske barnebøker som bare ville underholde.

Oppfølgere og flere reaksjoner

Til tross for forbudet, gav Frithjof Sælen allerede året etter, 9. desember 1942, ut Tre kalde karer, ei ny barnebok med politisk dobbeltbunn. Den forteller historien om tre komiske og tuslete snømenn og deres forgjeves kamp mot varmen: Trommelom, Knirk og Tømann symboliserer aksemaktene Tyskland , Japan og Italia, mens sola som til slutt smelter dem, er de allierte i krigen. Utgivelsen førte til at Sælen i januar 1943 ble kalt inn til forhør hos Det tyske sikkerhetspolitiet med spørsmål om hvorfor denne boka ble solgt under disken. Forfatteren, som var godt forberedt på sannsynlige spørsmål og forholdt seg rolig, beskyldte tyskerne for ikke å ha gitt noen forklaring på hvorfor de inndro Snorre Sel, og at dette var grunnen. Han svarte også at eventyr i uminnelige tider har handla om kampen mellom det gode og onde, selv hos de tyske brødrene Grimm, og at de da like gjerne kunne ha forbudt Rødhette og ulven. Sælen fikk bare en advarsel og råd om å slutte å lage slike bøker. Boka kom i tre opplag og 23 500 eksemplarer under krigen.
Den tredje tittelen i serien av barnebøker med politisk symbolikk, En motig maur, måtte vente til etter krigen. I februar 1944 flyktet nemlig Sælen som motstandsmann med Shetlands-Larsen til Storbritannia, der han kom i tjeneste i Hærens overkommando i London  og arbeida med propaganda og psykologisk krigføring i Psychological Warfare Branch. En motig maur kom i 1948.
Etter krigen jobba Frithjof Sælen blant annet som maler, kunstkritiker, journalist, reklamemann og forfatter av flere bøker. I tillegg til boka om Snorre Sel, ble Sælen særlig kjent for bestselleren «Shetlands-Larsen» som kom første gang i 1947.

Oversettelser

Snorre Sel er oversatt til engelsk, svensk, islandsk og gresk.
I Sverige kom Snorre Säl : en fabel i färger för barn och vuxna allerede i 1946, i serien De roliga böckerna («De morsomme bøkene») på forlaget Gebers. Der skal den moraliserende småbarnsfortellinga om en godtroende selunge ha blitt populær som barnebok også uavhengig av referansene til krig og motstandskamp i Norge. Snorre Sel har blitt utgitt i alt fire ganger i Sverige, andre gang i 1953, og sist i 2004, på forlaget En bok för alla.
Den engelske oversettelsen har tittelen Snorri the seal og kom på Blackie & son i London i 1950.
Til og med 1999 hadde den islandske utgaven Selurinn Snorri : ævintýri með myndum handa börnum og unglingum kommet i fem opplag.

Annet

Snorre Sel ble satt opp som figurteater av Dukkenikkerne i Bodø i 1989, og som barneteateret Njuorju Niilá ved det samiske nasjonalteatret Beaivváš i 2015. Det har også vært planer om en animasjonsfilm basert på boka.
På 1940- og 1950-tallet var Snorre Sel for mange et eget begrep, og figuren ga navn til blant annet en seilbåt som deltok i krysserklassen i flere regattaer, og en type jolle.
Fra høsten 2017 til høsten 2018 viste Bryggens Museum i Bergen originalbilder, forarbeider og forfatterens forklarende tegninger av symbolikken til Snorre Sel og Tre Kalde Karer.