Freden i Sèvres

Freden i Sèvres var fredsavtalen etter første verdenskrig mellom Det osmanske riket og de allierte 10. august 1920.

Underskrivere

Representantene underskrev avtalen i Sèvres i Frankrike.
For Det osmanske riket var det fire underskrivere: Rıza Tevfik, storvesiren Damat Ferid Pasha, ambassadør Hadi Pasha og undervisningsminister Reşid Halis som var godkjent av Sultan Mehmed VI. Avtalen ble aldri sendt til det osmanske parlamentet for ratifikasjon. Det ble oppløst av britene da de besatte Istanbul den 18. mars 1920. Traktaten ble derfor aldri ratifisert av Det osmanske riket.
Av de viktigste allierte deltok ikke USA. Det gjorde heller ikke Russland, fordi de hadde forhandlet Brest-Litovsk-avtalen med Det osmanske riket i 1917. I denne traktaten insisterte storvesir Vizier Talat Pasha at Det osmanske riket gjenvant de områdene som Russland erobret i den Russisk-tyrkiske Krigen (1877–1878), spesielt Ardahan, Kars og Batumi.
Sir George Dixon Grahame underskrev for Storbritannia, Alexandre Millerand for Frankrike og grev Lelio Bonin Longare for Italia.
Blant de andre allierte ville ikke Hellas akseptere de nye grensene og underskrev derfor ikke avtalen.
Avetis Aharonian, formann for Delegasjon fra den Demokratiske Armenske Republikk, som også underskrev Batum-avtalen den 4. juni 1918, var også underskriver av denne avtalen.

Reaksjoner

I Storbritannia ble Sevres-traktaten sett på som streng, men rettferdig. De fleste mente at tyrkerne hadde gjort seg fortjent til straffen de fikk, men selv blant de mest positive var det stor bekymring for om de allierte ville være i stand til å gjennomføre traktatens bestemmelser. De fleste var enige om at traktaten utgjorde en stor seier for grekerne.
I Italia ble traktaten sett på som en stor seier for Storbritannia. Pressens raseri rettet seg mot Frankrike som man mente hadde gitt etter for Storbritannias krav i altfor stor grad. Til tross for misnøyen, var italienerne fornøyde med den økonomiske innflytelsen de hadde fått i Tyrkia.
Franskmennene delte i stor grad italienernes syn på saken. Entusiasmen var lav, og de fleste så traktaten som en byttehandel med Storbritannia for å sikre Frankrikes interesser i Vest-Europa.
I Tyrkia ble traktaten møtt med sjokk og raseri. Den ble sett på som et dødsstøt og regjeringen i Istanbul var fullt klar over at de ikke ville klare å få befolkningen med seg. Den tyrkiske nasjonalistlederen, Mustafa Kemal, ga ordre om å gjøre motstand, og oppslutningen om nasjonalistbevegelsen vokste sterkt i ukene som fulgte.

Etterspill

Fredsoppgjøret i Midtøsten har hatt stor betydning for situasjonen i området i dag, men selve Sevrès-traktaten fikk kort levetid. Avtalen ble undertegnet av osmanene, men aldri ratifisert på grunn av motstand fra den tyrkiske nasjonalistbevegelsen i Anatolia.
En kort krig ble utkjempet fra 1921-1923 mellom de tyrkiske nasjonalistene og de utenlandske maktene i Tyrkia, hovedsakelig Hellas. Sevrès-traktaten ble til slutt erstattet av Lausannetraktaten fra 1923, som markerte slutten på den tyrkiske uavhengighetskrigen. I denne traktaten ble dagens grenser for Tyrkia gjeldende. Som en konsekvens opphørte Det osmanske riket å eksistere, mens republikken Tyrkia ble opprettet.