Wannsee-konferansen

Wannsee-konferansen var en konferanse i Berlin i 1942 der ledere i det tyske nasjonalsosialistiske partiet NSDAP diskuterte det de kalte «den endelige løsningen på jødespørsmålet» (på tysk Endlösung der Judenfrage). Konferansen fant sted 20. januar 1942 i Villa Marlier ved innsjøen Großer Wannsee i dagens Wannsee i bydelen Steglitz-Zehlendorf. Målet for konferansen var å samkjøre den allerede påbegynte utryddelsen av jødene i den tyske maktsfære, det som senere er kjent som holocaust. Villaen hvor konferansen ble holdt kalles idag Wannseekonferansens hus og inneholder museum, undervisningsrom og mediatek.
Wannsee-konferansen var en sentral hendelse under det pågående massemordet på jødene. Det utførlige møtereferatet utarbeidet av Eichmann er et uvurderlig historiske dokument. Den samlede planleggingen av holocaust utenom dette møtet er lite dokumentert og omstridt. Det er uklart hvorfor Heydrich sammenkalte møtet. Betegnelsen «Wannsee-konferansen» ble tatt i bruk etter krigen.
Konferansen var opprinnelig berammet til 9. desember 1941. Møtet ble trolig utsatt på grunn av angrepet på Pearl Harbor 7. desember og forberedelsene til krigserklæring mot USA. Rudolf Lange var av ukjent grunn forhindret fra å møte 9. desember. Til 20. januar 1942 ble i tillegg til de opprinnelige deltakerne også Friedrich-Wilhelm Krüger (HSSPF i Generalguvernementet) og generalguvernør Hans Frank invitert, i deres stede deltok Karl Eberhard Schöngarth og Josef Bühler. Den britiske holocaustforskeren David Cesarani antok at utvidelse av deltakerlisten kan skyldes en glipp fra Heydrich ved den opprinnelige invitasjonen. Cesarani antok alternativt at Krüger og Frank ble invitert fordi formålet med konferansen kan ha blitt utvidet til å omfatte mer enn deportasjon av jøder fra Altreich. Bakgrunnen for endringen kan være diskusjonen på Hitlers møte med den innerste krets 12. desember i Rikskanselliet. Deltakerne på Wannsee-konferansen var hovedsakelig sivile tjenestemenn fra de høyeste nivåene. Rudolf Lange var den eneste som ikke passet i dette selskapet og han var også den eneste med førstehånds kunnskap i «forflytning» (det vil si drap) på jøder.

Konferansens forløp

Diskusjonen startet med det man tidligere hadde sett som målet, nemlig utelukkelse av jøder fra alle sider ved det tyske folks liv, og deportasjonen av jøder fra tysk territorium. Man hadde tidligere dels basert seg på «frivillig» emigrasjon, oppnådd gjennom å skape ulevelige forhold for jøder gjennom f.eks. Nürnberglovene, og gjennom deportasjon til okkuperte områder. Det hadde også vært vurdert å opprette en jødisk stat; blant annet hadde Adolf Eichmann hatt et visst samarbeid med zionistbevegelsen for å få jøder til å utvandre til Palestina.
Man kom frem til at løsningen på spørsmålet om hva man skulle gjøre med jødene i tyskkontrollerte områder, var å sende dem østover for tvangsarbeid. Under dette arbeidet ville en stor andel dø av det man kalte «naturlige årsaker», som i realiteten dreide seg om epidemier, ekstrem utmattelse og mangelfull ernæring. Likevel ville mange overleve, og man bestemte at disse måtte håndteres på annen måte, ettersom de kunne være en spire til ny tilvekst av jøder. Man mente at det fantes omkring 11 millioner jøder i Europa på dette tidspunkt, og diskuterte hvordan forskjellige aldersgrupper og de forskjellige områder skulle håndteres. En stor del av konferansen gikk ut på å diskutere hva man skulle gjøre med såkalte halvjøder, kvartjøder og «mischlinger». Av det 15 sider lange referatet fra konferansen dreier 4 seg om mischlinger. 
Gestaposjef Müller mintes at konferansen ble avsluttet med allsang: «Etter en stund stod vi på stolene og skålte, så på bordet, og dette gjentok seg flere ganger(...)Det var Heydrich som lærte oss det. Det var en gammel nordtysk skikk. Etterpå satt vi stille og slappet av.»

Konferansereferat som skriftlig kilde

Konferansen var det første tilfellet hvor Endlösung ble diskutert formelt. Referatene ble funnet intakt av de allierte etter andre verdenskrigs slutt, og ble brukt under Nürnbergprosessen. Protokollen var ført av Eichmann med assistanse fra Heydrich. Den nevner ikke eksplisitt massemord, men Eichmann innrømmet under rettssaken i Israel i 1961 at språkføringen under konferansen hadde vært mer direkte, og at ord som «utryddelse» og «utslettelse» var blitt brukt. Eutanasiprogrammet T-4 gikk mer i detalj omkring metodene som skulle brukes.

Oppfølgingskonferanser

Det var to oppfølgingskonferanser til Wannsee-konferansen. De foregikk henholdsvis 6. mars 1942 og  27. oktober 1942. På begge disse deltok det embetsmenn av lavere grad enn på den første. Begge disse konferansene dreide seg først og fremst om «mischlinger».

Villa Marlier

Paul Otto August Baumgarten planla og bygget 1914-1915 den høyborgerlige Villa Marlier for fabrikant Ernst Marlier. Bygningen var hans mest luksuriøse til da, og lå i kommunen Wannsee, i dag ortsteil Wannsee i bydelen Steglitz-Zehlendorf. Marlier solgte i 1921 eiendommen til generaldirektør Friedrich Minoux, derav navneskifte til Minoux-villaen. Minoux ble i mai 1940 arrestert under mistanke for store underslag. Fra fengselet solgte han villaen for 1,9 millioner Reichsmark til Stiftung Nordhav, som i virkeligheten representerte SS’ sikkerhetstjeneste.
Bygningen ligger i kort avstand til Liebermannvillaen, maleren Max Liebermanns sommervilla.

Militær og sivil bruk

Bygningene og parken rundt ble lite berørt av krigen, og ble for en kortere periode tatt i bruk av Den røde armé etter frigjøringen av Berlin. Ved delingen av Berlin ble Wannsee liggende i den amerikanske sektor i Vest-Berlin.  Villa Wannsee ble da tatt i bruk som offiserskvarter for den amerikanske hæren. Senere ble den brukt til forskjellige formål bl.a. som feriekoloni, og det ble etterhvert nokså nedslitt og tømt for inventar.

Wannseekonferansens hus – minnesmerke og utdannelsesinstitusjon

Historikeren Joseph Wulf som hadde overlevd Auschwitz, stiftet i 1966 en forening for fremme av forskning på nasjonalsosialisme. Det var planen at bygningen skulle tjene denne foreningens formål som dokumentasjonssentrum. Planen var lenge omstridt og først i 1988 ble villaen og hagen rekonstruert som et historisk minnesmerke.
I 1992 ble villaen etablert som museum og utdannelsessted, kalt Wannseekonferansens hus. I første etasje finnes den faste utstillingen Wannsee-konferansen og folkemordet på europeiske jøder. Utstillingen ble fornyet i 2006. Forøvrig finnes en undervisningsavdeling og et mediatek, det siste oppkalt etter Joseph Wulff.

Scenekunst

Den tyske dramatikeren Paul Mommertz skrev i 1984 skuespillet Die Wannseekonferenz (norsk: Wannsee-konferansen). Han brukte Eichmanns protokoll, Eichmanns uttalelser og korrespondanse som grunnlag for en mest mulig realistisk dialog. Skuespillet varte - som konferansen - 90 minutter, for å skape en mest mulig realistisk virkning.

Film

Wannsee-konferansen har vært tema i to spillefilmer. I 1984 kom den første fjernsynsversjon av skuespillet til Paul Mommertz i regi av Heinz Schirk: Die Wannseekonferenz. Dieter Mattausch spilte Heydrich, mens Eichmann ble fremstilt av Gerd Böckmann. Filmen fikk en rekke internasjonale priser, bl.a. Adolf Grimme-prisen. I 1987 fulgte kinoversjonen av TV-filmen.
Den amerikanske filmen Conspiracy ble i 2001 i regi av Frank Pierson med Kenneth Branagh og Stanley Tuccy i hovedrollene.
TV-serien Holocaust inneholder også en scene fra Wannsee-konferansen.

Bildekunst

Fotografen Werner Zellien besøkte stedet like før et omfattende restaureringsprosjekt var kommet i gang, og brukte to dager på  å fotografere stedet slik det var blitt. Samlingen er blitt til en bok, og bildene ble stilt ut ved åpningen av senteret, foruten i et galleri i Berlin - og i Bergen Kunstmuseum.
Vebjørn Sand har skildret sitt inntrykk av konferansen i et maleri. Da konferansen fant sted, var det stadig halvveis vinter, mens Sand skildrer møtet i en sommerlig idyll for å skape kontrast. Tyske kunstgallerier har ikke ønsket å vise maleriene.