Riga

Geografi og demografi

Byen ligger på en sandslette ved elva Daugavas utløp.  Arealet på 307,17 km² er fordelt på 67 km² boligområder (21,8 %), 54,45 km² industriområder (17,0 %), 24,64 km² veier og gater (8,0 %), 57,54 km² parker (19,0 %) og 48,50 km² vann (15,8 %).  Elva går gjennom byen, og på nedsiden av gamlebyen kan man spasere langs elvebredden.
Riga har et maritimt klima, ganske likt det man finner i Stockholm med milde, våte vintre.  Gjennomsnittstemperaturene er −4,9 °C i januar og +16,9 °C i juli.
Av innbyggerne er 55,4 % kvinner og 44,6 % menn.  Fødselsraten i 2001 var 7,1 per 1000.
I 2001 var 41,5 % etniske latviere og 43,5 % russere.  Resten var hovedsakelig av polsk, hviterussisk og ukrainsk opphav.  Majoriteten av russere kan ikke sees i gatebildet, da alle skilt og offentlige oppslag er på latvisk (russiske skilt i det offentlige rom er forbudt).  Nesten all reklame formidles også på latvisk språk.  Det er noe spenninger mellom folkegruppene, men det fører sjelden til voldelige episoder. Bare noen få sammenstøt har hendt mellom folkegruppene.

Politikk

Byen administreres av en borgermester og et byråd.  Borgermesteren velges av byrådet blant sine 60 medlemmer.  Borgermesteren er blant annet byrådets ordfører under debatter og representant overfor rettsvesenet og staten.
Fra 29. mars 2005 til 19. februar 2007 var Aivars Aksenoks borgermester. Han ble etterfulgt av Jānis Birks, og siden 1. juli 2009 er Nils Ušakovs borgermester.
Byrådet er delt mellom forskjellige partier og lister, og velges av innbyggerne i byen hvert 4. år.  Byadministrasjonen ledes av en direktør (i 2005 Ēriks Škapars).
Byrådet i Riga har en lang historie: De nevnes allerede i dokumenter fra 1210.  De første sporene av et byråd med formell makt stammer fra dokumenter fra 1225.  På 1200-tallet styrte byrådet byen og virket som lovgivende makt, men fra 1300-tallet tok de også over dømmende makt.  På begynnelsen av 1200-tallet var rådsmedlemmene valgt for ett år av gangen, men etter hvert begynte de å velge sine egne etterfølgere, og til slutt var rådsmann et livslangt yrke.  Uansett så var byrådet representant for den tyske overklassen.
Etter 1581, da de ble liggende under Polen-Litauen, ble rettighetene til byrådet innskrenket.  På slutten av 1500-tallet var også byrådet i klammeri med de mektige laugene om hvordan byen skulle styres, noe som toppet seg i «kalenderopptøyene» i perioden 1584–1589.  På begynnelsen av 1600-tallet ble byrådet støttet av svenskekongen (Riga var da under Sverige), og det ble uro på nytt.
Riga falt under det russiske tsardømmet i 1710 og ble en provins, og etter reformer i 1783 var det generalguvernøren som styrte.  Byrådet forsøkte med vekslende hell å tilegne seg makt igjen i årene som fulgte, men først i en reform i byadministrasjonen i 1870 ble de en maktfaktor igjen.  I 1877 ble denne reformen også implementert i Riga.  Byrådet ble nydannet sammen med byadministrasjonen, og en borgermester ble valgt.  Dette systemet ble også brukt da Latvia var selvstendig første gang (1918–1940).
Under sovjetisk okkupasjon ble byen delt i seks soner, og etter hvert ble det satt inn et «folkeråd».  Dette rådet ble i teorien valgt av folket, men i praksis iverksatte de bare tiltak beordret av sovjetmyndighetene.
Riga har i dag spesiell økonomisk status i Latvia som frihavn.  Det betyr blant annet store skattelettelser for selskaper som opererer innenfor den frihavnssonen, ingen moms på de fleste varer og tjenester og ingen drivstoffavgifter.  Den eneste andre frihavnen i landet er Ventspils, men Rēzekne og Liepaja er spesielle økonomiske soner.

Næringsliv og utdanning

Nesten alle viktige finansinstitusjoner i Latvia ligger i Riga, inkludert nasjonalbanken Latvijas Banka.  Import- og eksportvirksomhet har alltid vært viktig for byen, og tok seg opp enda mer da Latvia gikk inn i EU 1. mai 2004.  Riga står for omtrent halvparten av produksjonen i Latvia.  Hovednæringsveier er finans, offentlige tjenester, mat og drikke, farmasøytisk industri, trelast, trykking og forlagsvirksomhet, tekstiler og møbler og telekommunikasjon.
Frihavnen er lagt i nærheten av Riga, og er isfri hele året.  Kapasiteten til havnen er (i 2005) 20 millioner tonn i året. Frihavnen ekspanderer for tiden, og er medlem av IAPH, ESPO, BPO og Europe Cruise Organization.
Siden uavhengigheten har også norsk næringsliv etablert seg i byen. Tydelig i bybildet er kioskkjeden Narvesen, supermarkedene RIMI og REMA 1000, kleskjedene Cubus og Dressmann og bensinstasjoner fra Statoil.
En rekke akademiske institusjoner er hjemmehørende i byen, inkludert Universitetet i Latvia (Latvijas Universitāte), Rigas tekniske universitet (Rīgas Tehniskā Universitāte), Riga Stradins universitet (Rīgas Stradiņa Universitāte) og Riga-avdelingen til Handelshøyskolen i Stockholm (Rīgas Ekonomikas Augstskola).

Sport

Riga har hatt en sterk posisjon innen idretten, blant annet ble det russiske tsardømmets interne olympiade i 1914 arrangert i Riga.  Gamle idrettsklubber inkluderer Rigas skytterlag (stiftet 1859), Riga gymnastikklubb (1862), Riga roklubb (1872), Riga keiserlige seilerklubb (1878) og Riga sykkelforening (1886).  Latvias sportsunion ble stiftet i Riga 6. mars 1921, og ble senere til Latvias forente sportsforeninger, som representerte landet internasjonalt, for eksempel ovenfor IOC.  Under verdenskrigene var det ingen organisert aktivitet i byen, og etter 1945 ble all organisert idrett overtatt av sovjetiske myndigheter.
Inntil 2006 var Skonto Stadion Rigas største arena for sport.  Det sto ferdig i 1996, og ble renovert til Eurovision Song Contest i 2003.  Det rommer 6 500 tilskuere og består av fire haller. Det arrangeres mesterskap i fotball, ishockey og andre grener her.
Et større stadion, kalt Arena Riga, åpnet i 2006. Det rommer 12 500 tilskuere på et område på 58 000 m², hvorav over 22 000 m² er under tak.
Ishockey er Latvias nasjonalidrett og av Rigas titalls lag så er laget Skonto Riga det mest fremtredende og også et av de mer fremgangsrike i landet. Det finnes også et fotballag ved samme navn (stiftet 1991), som også er et av landets beste. De har vunnet ligaen alle år fra 1991 til 2003, og cupen sju ganger i samme intervall.

Transport

Trafikken til Riga har økt betydelig i senere år, etter som infrastrukturen har blitt forbedret.  Riga som havneby er et knutepunkt for logistikk, og et senter i vei- og jernbanenettet.  De fleste turister kommer til byen gjennom flyplassen Riga internasjonale lufthavn, som ble pusset opp og modernisert i 2001, samtidig med 800-årsjubileet.  Lufttrafikken har doblet mellom 1993 og 2004.  Fra 2004 hadde Air Baltic regelmessige direkteflyvninger til Riga fra Oslo lufthavn, Gardermoen.  I 2005 åpnet også Norwegian en rute på samme strekning, og Air Baltic kom samme år med en rute til Bergen. AirBaltic har også flere ukentlige flyvninger til Stavanger og Ålesund.Wizzair flyr fra Sandefjord
Det er fergeforbindelse til Stockholm, Kiel og Lübeck.
Offentlige transportmidler innad i byen inkluderer busser, trolleybusser, moderne trikker (Škoda 15T) og minibusser.  Minibussene kjører ruter, men ikke til faste tider, og stopper bare på holdeplasser der noen vil av eller på.  De er det raskeste alternativet, men også det dyreste. De andre transportmidlene følger rutetider, og er rimeligere.
Sovjetmyndighetene hadde planer om t-bane i Riga, men miljøverngrupper fikk satt en stopper for planene i 1986.
De første bussene begynte å gå i 1852, men da var de riktignok trukket av hester.  Likeså var de første trikkene, i 1882, også hestetrukne.