Chuck Berry

Oppvekst og ungdom (1926–47)

Berry var den fjerde av seks barn. Han vokste opp i strøket «The Ville» nord i St. Louis, et område preget av svart middelklasse. Faren var entreprenør og prest i baptistkirken, moren var lærerinne. Berry begynte tidlig med musikk, og han hadde sin første offentlige opptreden mens han gikk på high school.
Atten år gammel ble han arrestert og dømt for væpnet ran. I selvbiografien fra 1987 forteller han at han og noen kamerater var på biltur, bilen deres brøt sammen, og de benyttet så en ødelagt pistol til å true til seg bilen til en forbikjørende. Berry slapp ut fra ungdomsfengselet på 21-årsdagen i 1947.

Tidlig karriere (1948–55)

I oktober 1948 giftet Berry seg med Themetta «Toddy» Suggs. Han hadde en rekke jobber i hjembyen, blant annet på bilfabrikker og som vaktmester. Han utdannet seg ved Poro College of Cosmetology, en skole som underviste i takt og tone, kleskode, skjønnhetspleie osv. for svarte.
På kveldstid tjente han ekstra ved å spille gitar i ulike band. Han hadde lenge spilt blues og lånt gitarriff og teknikk fra gitaristen T-Bone Walker. Fra 1953 var han med i Johnnie Johnson Trio. De spilte mye på klubben The Cosmopolitan i East St. Louis i Illinois. De spilte mest blues og ballader, men Berry tok etter hvert til å legge inn temaer fra country (eller hillbilly, som det gjerne het), som var den mest populære sjangeren blant hvite. Sjangerblandingen var populær både blant klubbens faste gjester og blant et stadig økende hvitt publikum. Berry la inn blant annet Muddy Waters og Nat King Cole i repertoaret, og han la vekt på framføringer som kunne holde på et variert publikum.
I mai 1955 var Berry i Chicago. Her traff han Muddy Waters selv, og denne introduserte ham for Leonard Chess i plateselskapet Chess Records. Chess så på bluesmarkedet som synkende, og han fant ut at Berry var en passende artist for å treffe nye publikumsgrupper. De valgte ute «Ida Red», en gammel country-sang. I Berrys versjon – «Maybellene» – (med Johnnie Johnson på piano, Jerome Green på marakas, Jasper Thomas på trommer og Willie Dixon på bass) ble dette en storsuksess, med over en million solgte plater, og nr. 1 på Billboards rhythm-and-blues-liste og nr. 5 på Hot 100.

Berømmelsen vokser (1956–59)

I juni 1956 nådde Berry-sangen «Roll Over Beethoven» 29.-plass på Billboards topp-100-liste. Høsten 1957 var Berry på rocketurne i USA med andre artister på vei opp, blant annet the Everly Brothers og Buddy Holly. De neste par åra hadde han over et dusin singler inne på lista. Fire av dem nådde topp 10 i hjemlandet: «School Days», «Rock and Roll Music», «Sweet Little Sixteen» og «Johnny B. Goode».
Berry var med i to rockefilmer. Den første var Rock Rock Rock fra 1956. Her sang han «You Can't Catch Me». I 1959 hadde han en talerolle – som seg selv – i Go, Johnny, Go!. Han framførte også sangene «Johnny B. Goode», «Memphis, Tennessee» og «Little Queenie». På Newport jazzfestival i 1958 deltok Berry med «Sweet Little Sixteen». Opptredenen er med i en film fra festivalen, Jazz on a Summer's Day.

I fengsel igjen (1959–63)

Mot slutten av 1950-årene var Berry en veletablert artist med hitlåter, filmer og aktiv turnevirksomhet. I hjembyen hadde han sin egen nattklubb, Berry's Club Bandstand. I desember 1959 kom han på nytt i politiets søkelys. Han hadde ansatt en 14 år gammel jente han hadde møtt i Mexico, i garderoben på nattklubben. Jenta fikk senere sparken. Da hun ble arrestert for prostitusjon, ble Berry arrestert for å ha brutt føderalloven kalt Mann Act, som sier at det er ulovlig å ta med kvinner over delstatsgrensene i USA i den hensikt å utøve «umoralsk aktivitet» (som prostitusjon). Han ble dømt til fem år i fengsel og 5000 dollar i bot.
Dommen har i ettertid blitt kritisert som urimelig og rasistisk. Med henvisning til denne dommen, droppet dronning Silvia av Sverige Polarprisutdelingen i Stockholm, der Chuck Berry ble hyllet 26. august 2014.

Ny karrieretopp (1963–65)

Da Berry ble sluppet ut av fengselet i 1963, hadde en rekke britiske band, med The Beatles og The Rolling Stones som de mest kjente, tatt steget inn på USAs rockescene. Flere av bandene lagde coverversjoner av Berrys sanger. Dette gjelder for eksempel «Sweet Little Sixteen» (som «Surfin' USA» av The Beach Boys, opprinnelig kreditert Brian Wilson), «Come On», «Carol», «You Can't Catch Me», «I'm Talking About You» (med Rolling Stones), og «Rock and Roll Music» og «Roll over Beethoven» (med The Beatles).
Dette førte til ny oppmerksomhet omkring Berry, som gjenopptok spillingen og i løpet av de neste par åra hadde seks nye plasseringer på Hot 100. De høyeste plasseringene var «No Particular Place To Go» (nr. 10), «You Never Can Tell» (nr. 14) og «Nadine» (nr. 23).

Bytte av plateselskap (1966–72)

I 1966 forlot Berry Chess Records og gikk over til Mercury. Han spilte her inn en rekke plater, men ingen av disse ble slagere. Et album inneholdt nyinnspillinger av gamle hits, et annet var dominert av en 18 minutter lang instrumental, «Concerto in B. Goode».
I 1970 vendte Berry tilbake til Chess, og i 1972 førte en nyinnspilling av «My Ding-a-Ling» til hans første og eneste topplassering på hitlistene. En live-innspilling av «Reelin' And Rockin'» fra samme år var den siste av låtene hans som kom inn på topp-40 både i Storbritannia og USA.
Samarbeidet med Chess tok igjen slutt i 1973 (med albumet Bio). Etter dette tok det seks år før det kom en ny studioplate fra Berry.
Tross mangelen på nye hitlåter var Berry fortsatt stor på konsertfronten. I juli 1969 var han blant trekkplastrene på Schaefer Music Festival i Central Park i New York, sammen med The Byrds, Miles Davis, Fleetwood Mac, Led Zeppelin, B.B. King, The Beach Boys, Frank Zappa og Patti LaBelle. Samme år deltok han på Toronto Rock and Roll Revival, sammen med blant annet Jerry Lee Lewis, Bo Diddley, Little Richard og John Lennon, Yoko Ono og the Plastic Ono Band.

På turne som legende (1970-årene)

I 1970-årene gjennomførte Berry en rekke turneer. Han reiste gjerne alene, bare med sin egen Gibson-gitar, fullt overbevist om at han over alt ville kunne leie inn et lokalt band som allerede kjente musikken hans. Blant dem som dermed tidlig i sin karriere kom til å spille med Chuck Berry, var Bruce Springsteen og Steve Miller. 
Springsteen forteller i videoen Hail! Hail! Rock 'n' Roll at Berry ikke ga bandet en spilleliste, men forutsatte at alle fulgte på når han hadde kjørt sin gitar-intro. Han snakket heller ikke med bandet verken før eller etter konserten. (Springsteen var for øvrig atter backingmusiker for Berry, da denne opptrådte på Rock and Roll Hall of Fame i 1995.)

Nytt fengselsopphold, men også opptreden i Det hvite hus (1979)

I 1979 havnet Berry atter i fengsel, denne gangen på grunn av manglende skatteinnbetaling. Dommen var på fire måneder pluss 1000 timer samfunnstjeneste, som han utførte ved å gi en rekke veldedighetskonserter.
Samme år fikk han imidlertid æren av – på invitasjon fra Jimmy Carter – å opptre i Det hvite hus.
1979 var også året for Berrys siste studioalbum, Rockit på Atco Records.

Etter 1980

Utover 1980-årene fortsatte Berry turnevirksomheten på samme måte, gjerne med 70–100 konserter årlig med ulike lokale band. 
Sekstiårsdagen hans i 1986 ble feiret med en større konsert. Keith Richards var musikalsk ansvarlig, og blant annet Eric Clapton, Etta James, Julian Lennon, Robert Cray og Linda Ronstadt opptrådte sammen med Berry. Taylor Hackford har lagd en dokumentarfilm på bakgrunn av konserten, Hail! Hail! Rock 'n' Roll. 
Berry var bosatt i Wentzville i Missouri. Der drev han siden slutten av 1980-årene drevet restauranten The Southern Air. En periode var også eiendommen hans, Berry Park, arena for rockekonserter hver sommer.
Berry opptrådte gjerne én gang i måneden på restauranten Blueberry Hill i St. Louis. 
I 2008 gjennomførte han en europaturné, blant annet med stopp i Norge, hvor han også hadde vært to ganger tidligere.

Diverse rettslige tvister

I 1990 ble det hevdet at det var installert videokameraer på kvinnetoalettene i to restauranter Berry eide i St. Louis. 59 kvinner anla felles sak. Tvisten ble løst ved at Berry betalte ut erstatninger anslått til noe over 1,2 millioner dollar.
I 2000 anla pianisten Johnnie Johnson sak der han hevdet å ha vært med på å skape mer enn 50 av Berrys sanger, blant annet «No Particular Place to Go», «Sweet Little Sixteen» og «Roll Over Beethoven». Saken ble avvist av domstolen som foreldet.