Hiroo Onoda

Militær tjeneste

Onoda ble trent opp ved skolen Nakano Gakko, som lå på øya Lubang i Filippinene, og han befant seg der da de allierte gjenvant øya i februar 1945 mot slutten av krigen. Mesteparten av de japanske styrkene ble drept i kamp eller fanget av de allierte styrkene. Onoda og flere andre klarte imidlertid å unnslippe dette ved å gjemme seg i jungelen.
Onoda fortsatte sin kamp ved først å leve i fjellene med tre medsoldater (Yuichi Akatsu, Siochi Shimada og Kinshichi Kozuka). Akatsu overga seg for øvrig til filippinske styrker i 1950, mens Shimada og Kozuka ble drept i trefninger med lokale styrker i henholdsvis 1954 og 1972, noe som gjorde at Onoda ble overlatt til seg selv i fjellene. Han nektet å overgi seg i 29 år og avviste et hvert forsøk på å overbevise ham om at krigen var endelig over. I 1959 ble Onoda erklært offisielt død i hjemlandet Japan.
Norio Suzuki var den japanske studenten som fant igjen Onoda, men han klarte ikke å få overbevist Onoda om at krigen var over hvis ikke han fikk ordre om å legge ned våpnene fra sin overordnede offiser. Suzuki tilbød seg å hjelpe og returnerte til Japan med fotografier tatt av ham selv sammen med Onoda for å bevise at sistnevnte var i live. I 1974 sporet den japanske regjeringen opp Onodas overornede, major Taniguchi, som siden krigen hadde blitt bokselger. Han fløy så til Lubang og informerte Onoda om nederlaget og overgivelsen av Japan, og beordret ham til å legge ned sine våpnene.
Fenrik Onoda kom frem fra jungelen, 29 år etter avslutningen på andre verdenskrig, og i sin uniform, med sitt sverd, en velfungerende rifle, 500 patroner og flere håndgranater   aksepterte han ordren om å overgi seg. Til tross for at han hadde drept rundt 30 filippinske innbyggere på øya og var involvert i flere trefninger med det lokale politiet, var omstendighetene såpass spesielle at Onada fikk en offisiell benådning fra Filippinenes president Ferdinand Marcos.

Livet etter endt tjeneste

Han utga sin selvbiografi No Surrender: My Thirty-Year War rett etter overgivelsen, som var en detaljert beskrivelse av hans liv som geriljasoldat i en krig som var over for lenge siden.
I april 1975 fulgte han sin storebror Tadaos eksempel og forlot Japan og dro til Brasil, der han begynte med kvegdrift. Han giftet seg i 1976 og påtok seg en ledende rolle i Colônia Jamic det japanske samfunn i Terenos i delstaten Mato Grosso do Sul i Brasil.
Etter å ha lest om en japansk tenåring som hadde drept sine foreldre i 1980, vendte Onoda i 1984 tilbake til Japan og stiftet Onoda Shizen Juku («Onoda naturskole») for unge mennesker, og arrangerte utdannelsesleirer forskjellige steder i Japan. Meget av opplæringen kretset om overlevelse gjennom klok ressursbruk og skarpsindighet.
Han besøkte øya Lubang igjen i 1996, hvor han også donerte bort penger til den lokale skolen.
Selv pleide han å tilbringe tre måneder i året i Brasil. Onoda ble tildelt Santos-Dumont-medaljen av det brasilianske flyvåpen den 6. desember 2004. I 2010 ble han æresborger av den brasilianske delstaten - «Cidadão do Mato Grosso do Sul».
Hans kone, Machie Onoda, ble leder for den konservative Japans kvinneforening i 2006.
Han døde den 16. januar 2014 i Tokyo.