Nanjingmassakren

Bakgrunnen

Andre verdenskrig startet i Asia. Japans militære diktatorer hadde lenge sett på Kina som sitt viktigste mål for sine keiserlige og ekspansjonsambisjoner. Japanske styrker invaderte og okkuperte Mandsjuria nordøst i Kina 1931, og opprettet marionettstaten Manchukuo.
Kinas siste keiser ble avsatt i 1912, men nå ble Pu Yi bedt om å bli keiser i den nye vasallstaten. Han håpet nok å bli tatt imot med jubel fra de 30 millioner kineserne. I stedet ble han møtt av en mur av taushet. Den kinesiske regjeringen krevde Pu Yi arrestert for landsforræderi, men det ble han ikke – i stedet skulle han snart få overvære den japanske hærens grusomheter mot hans folk.
Etter selv å ha forårsaket Hendelsen ved Marco Polo-broen i juli 1937, invaderte japanerne Kina og tok Shanghai 12. november og den keiserlige hovedstaden Nanjing 13. desember.

Fremrykningen mot Nanjing, innmarsjen i byen

Under fremrykningen mot Nanjing massakrerte japanske styrker kinesiske krigsfanger. Ifølge japanske krigsreportere medførte den raske fremrykningen at de japanske soldatene ikke fikk noen innskrenkende pålegg fra sine offiserer, og dette førte til mange voldtekter og omfattende plyndringer underveis.
Da den japanske hær nærmet seg Nanjing, flyktet de fleste utlendinger sammen med mange av byens borgere fra byen. Utlendinger som forble i byen, opprettet Den internasjonale komité for Sikkerhetssonen i Nanjing, som hadde som mål å få etablert en sikkerhetssone for sivile. Inspirasjon til opprettelsen av sonen hadde de fra Shanghai, der den franske jesuitten Robert Jacquinot de Besange noen måneder tidligere hadde klart å få opprettet en slik sone som ble gjennomgående respektert av japanerne. Komiteen bestod for det meste av forretningsfolk og misjonærer. Leder ble den tyske forretningsmann John Rabe, - man hadde blitt enige om at han var den rette, ettersom det nazistiske Tysklands regjering hadde inngått bilaterale avtaler med Japan, som for eksempel antikominternpakten. I Kina hadde han i mange år arbeidet for Siemens AG China Corporation. Rabe var dessuten medlem av nazipartiet (han hadde i og for seg ikke en dypere innsikt av forholdene i Nazi-Tyskland, ettersom han var blitt partimedlem før nazistene kom til makten i 1933 og hadde bodd i utlandet i mange år).
Den 1. desember 1937 oppfordret borgermester Ma Chaochun sivilister til å begi seg til sikkerhetssonen. Han flyktet selv den 7. desember fra byen, og den internasjonale komite overtok dermed de facto det praktiske ansvar for sivilbefolkningen.
De japanske styrkene nådde frem til Nanjing den 8. desember 1937, og omringet første byen fra landsiden i nord, øst og sør (byen ligger langs den brede Yangtzeflodens høyre bredd]. De slapp ned flyveblader fra fly som oppdoredret byens forsvarere om å overgi byen. Det dette ikke førte frem, begynte slaget om Nanjing. Japanerne bombarderte byen gjentatte ganger og oppsmuldret dermed de kinesiske styrkers kampmoral. Den 12. desember 1937 kl 17 beordret den kinesiske bykommandant retrett. Den var ikke blitt planlagt på forhånd, og skjedde svært uordnet: Soldatene la av seg sine våpen og uniformer, og mange overfalt sivilister for å skaffe seg sivile klær. Panikk brøt ut i deler av befolkningen, som flyktet med soldatene ned til elvebredden. Men der stod det alt for få båter og ferger til disposisjon for videre transport. I panikken som oppstod da mange ville karre seg om bord på de få transportmidlene, druknet mange i den desemberkalde floden.
Den 13. desember 1937 besatte de japanske styrker Nanjing.

Hvem var ansvarlige?

Høytstående medlemmer av den japanske overkommandoen bærer direkte ansvar for masseovergrepene i Kina inkludert keiser Hirohito, som tok alle de store militære beslutninger, inkludert beslutningen om å invadere Kina i 1937; Hirohitos onkel, prins Asaka, som utstedte ordren om å «drepe alle fangene» ble dermed den viktigste arkitekten bak mordene på Nanjings menn; general Yanagawa Heisuke; generalløytnant Nakajima Kesago, kommandør av den 16. divisjon, som «overvåket halshuggingen av to krigsfanger for å teste sitt nye sverd, og slik satte eksempel for sine tropper».

Etter annen verdenskrig

Massakrene og massevoldtektene i Nanjing fortsatte i seks uker, og strekker seg til januar 1938. Folkemordet ble avløst av en brutal okkupasjonsmakt som fungerte som en marionett-autoritet, «Nanking selvstendige komite». Livet vendte tilbake til byen, og befolkningen stabilisert seg på rundt 700 000, to tredeler av antallet før krigen. I august 1945, etter atombombeangrepene på Hiroshima og Nagasaki, overga japanerne seg til USA og andre allierte.
I 1946–1947 ble krigsforbryterdomstolen gjennomført i Nanjing. «Bare en håndfull japanske krigsforbrytelser ble prøvd i Nanking, men de gav de lokale kinesiske borgerne muligheten til å lufte sine klager og få oppreisning». Tani Hisao, en kommandant for 6. divisjon, som hadde begått mange grusomheter i Nanjing, ble dømt til døden i mars 1947 og henrettet den påfølgende måneden. Den internasjonale militærdomstolen for Østen prøvde nesten 30 saker, inkludert Matsui Iwane, sjef for den sentrale styrken. Iwane, imidlertid «kan ha tjent som syndebukk for voldtekten av Nanking da han var en sykelig og skrøpelig mann som led av tuberkulose, Matsui var ikke en gang i Nanking da byen falt». Han ble likevel henrettet sammen med seks andre «klasse A» krigsforbrytere i dette japanske alternativet til Nürnberg-domstolen.
General Yanagawa Heisuke og generalløytnant Nakajima Kesago, to av de viktigste japanske feltkommandantene med ansvar for okkupasjonen av Nanjing, døde av naturlige årsaker i 1945, og kunne ikke straffeforfølges. Kontroversielt fikk den japanske keiserlige familien, inkludert keiser Hirohito og prins Asaka, immunitet.
Et bevisst forsøk er gjort av revisjonistene i Japan for å nekte eller nedtone involveringen av det japanske militæret i de massive overgrepene under andre verdenskrig. I september 1986 refererte den japanske utdanningsministeren, Fujio Masayuki, til Nanjingmassakren som «bare en del av en krig». I 1988 ble en 30 sekunders scene som skildrer voldtekten av kvinner i Nanking, fjernet fra Bernardo Bertoluccis film Den siste keiseren av filmens japanske distributør. Utdanningsdepartementet i Japan beordret i 1991 «de lærebokansvarlige om å fjerne alle referanser til tallene for kinesisk drap under voldtekten på Nanking, fordi myndighetene mente det ikke var tilstrekkelig bevis for å bekrefte tallene». General Nagano Shigeto, veteran fra andre verdenskrig, ble utnevnt til justisminister våren 1994 og fortalte en japansk avis at «Nanjing-massakren og alt rundt var ren fabrikasjon».
Inntil den nylig fornyete interessen for Nanjingmassakren, ville overgriperne og deres etterlatte stort sett vært glemt. «Etter krigen klamret flere av de overlevende seg til håpet om at deres regjering ville forsvare dem ved å kreve japanske erstatning og en offisiell unnskyldning.» Dette håpet ble imidlertid raskt knust da Folkerepublikken Kina inngikk en allianse med den japanske regjeringen for å skaffe seg internasjonal legitimitet, og annonserte at de hadde tilgitt Japan. «Til tross for det faktum at Kina aldri har signert en avtale med den japanske regjering, er de i sin rett til å søke nasjonal oppreisning for krigens forbrytelser,» ingen slike oppreisninger er søkt – eller tilbudt.
Kinesere i utlandet har imidlertid utøvd økende innsats. «I 1990-årene ble en rekke romaner, historiske bøker og avisartikler spredt om -voldtekten av Nanking ... San Franciscos skolekrets har inkludert historien om Nanjing-massakren i læreplanen, og det er utarbeidet planer blant kinesiske eiendomsutviklere om å bygge et kinesisk holocaust-museum». Chang konkluderer i sin bok: «Japan bærer ikke bare den rettslige byrden, men moralske forpliktelse til å erkjenne det onde som de begikk ved Nanjing. Som et minimum må den japanske regjeringen utstede en offisiell unnskyldning overfor ofrene, betale oppreisning til mennesker som fikk livet ødelagt av urolighetene, og utdanne framtidige generasjoner av japanske borgere om de sanne fakta om massakren. Disse langsiktige punktene er avgjørende for å gi Japan respekt fra det internasjonale samfunnet – og for å oppnå at et mørkt kapittel historie blir lukket».

Fotografi

Et stort antall ekte fotografier fra massakrene foreligger og var i omløp allerede kort tid etter at massakren var over. Det skyldes at mange japanske soldater selv tok bilder av sine egne og andres handlinger og benyttet seg av fotoforretninger i Shanghai for å få dem fremkalt. Shanghai var bare delvis okkupert, de utenlandske konsesjoner var fremdeles friområder, og vestlige journalister befant seg der. Ansatte ved fotolaboratoriene laget duplikatavtrykk av negativene og spredte dem blant journalistene.
Wiki Commons har en rekke fotografi tilgjengelig her.