Mihail Sebastian

Begynnelsen som forfatter

Sebastian kom fra en borgerlig, assimilert jødisk familie i Brăila. Han var en glimrende skoleelev som var meget opptatt av litteratur. Ved avslutningen av sin examen artium-prøve tiltrakk han oppmerksomheten til kommisjonsformannen, filosofen og publisisten Nae Ionescu, som inviterte ham til hovedstaden, București. Der begynte han å studere rettsvitenskap i 1926, et studium som han avsluttet i 1929 ved å få advokatbevilling; fra omtrent denne tiden begynte han å kalle seg Mihail Sebastian. Allerede som student begynte han å publisere artikler i dagsavisen som Nae Ionescu ledet, Cuvântul, og i forskjellige kulturtidsskrifter. Han ble snart ansett for å være en utmerket litteraturkritiker, med den moderne roman som hovedinteresse- særlig den franske (Jules Renard, Gide, og først og fremst Proust). Tiden fra 1930 til 1931 tilbragte han i Paris, for å ta doktorgrad; møtet med fransk litteratur, kunst og levemåte skulle prege ham for alltid. Nae Ionescus livsfilosofi kalt «trăirism» hadde en stor innflytelse på ham. Denne knyttet ham til unge forfattere fra mellomkrigstiden, så som Mircea Eliade, Emil Cioran, Eugen Ionescu og Constantin Noica, som ble kalt den «unge generasjonen» (tânăra generaţie).
Mellom 1929 og 1931 skrev Sebastian sin første roman, Orașul cu salcâmi («Byen med akasier»), som han først fant en forlegger for i 1935. Sin første bok publiserte han i 1932,  Fragmente dintr-un carnet găsit («Uttdrag fra en funnet notisbok»), en montasje av dagbokopptegnelser og korte essayaktige tekster, som vant i 1934 sammen med Eugène Ionescos Nu! («Nei«) og Mircea Eliades Solilocvii («Enetaler») den Kongelige stiftelsens debutantpris. I 1933 fulgte novellesamlingen Femei («Kvinner»), som var sterkt preget av Gide, hvis forteller skildrer med kaldt distanse, om ikke sogar med apati sine forskjellige forhold til flere kvinner.

Annen verdenskrig og holocausten

I 1940 publiserte han sin tredje og siste roman, Accidentul («Trafikkulykken»), som knapt nok ble lagt merke til i forvirringen som hersket på grunn av verdenskrigen. Han fikk føle konsekvensene av den antisemittiske lovgivningen i Romania, som nektet de rumenske jødene fra 1930-årene og fremover flere og flere borgerrettigheter. Han mistet, for eksempel,  sin advokatbevilling og redaktørstillingen i Revista Fundațiilor Regale. Til tross for at teaterstykker skrevet av jøder var blitt forbudt, klarte han allikevel i 1944 å sette i scene sitt stykke Steaua fără nume («Den navneløse stjernen»), under pseudonymet Victor Mincu.
I januar 1941 ble han vitne til pogromen organisert av Jerngarden, der mer enn 100 jøder fra București ble massakrert. Han ble sammen med mange andre jøder fra București sendt ut til tvangsarbeid og tvunget til å betale store pengesummer. Som de fleste jøder i det såkalte «Gammelriket», ble han ikke deportert til ghettoer eller til konsentrasjonsleirer i Transnistria, noe som ble innstilt mot slutten av 1942 i Romania.
Etter at Den røde armé okkuperte București i august 1944, turde Sebastian igjen bli en del av det offentlige liv. Han ble utnevnt presseråd i utenriksdepartementet og ble i 1945 litteraturprofessor ved Universitetet i București. Mens han var på vei til sin åpningsforelesning, ble han kjørt ned av en lastebil den 29. mai 1945, da han skulle krysse en gate. Han døde på stedet.

Dagbokens mottakelse

Enkelte utdrag fra Sebastians dagbok, som beskriver sider ved hans litterære virke, ble publisert i diverse tidsskrifter allerede under den kommunistiske perioden i Romania, men den statlige sensur sto i veien for en komplett utgivelse. I 1961 klarte Sebastians familie å smugle ut dagboken via den israelske ambassaden i București til utlandet. Den endte opp i Paris, der noen av Sebastians slektninger levde; men det skulle ta flere tiår før de samtykket i dens publisering. Mot slutten av 1995 kom den ut i det rumenske forlaget ledet av Gabriel Liiceanu, Humanitas. Senere ble dagboken oversatt til flere språk, blant dem fransk (1998), engelsk (2000), spansk, tsjekkisk, polsk, nederlandsk, tysk og hebraisk.

I Romania

Utgivelsen av dagboken utløste i Romania en bred diskusjon om landets omgang med dens antisemittiske og fascistiske fortid, og førte til en splittelse mellom rumenske intellektuelle. Etter at det kommunistiske diktaturet tok slutt i 1989 hadde de lett etter tilknytningspunkter og forbilder for en liberal, humanistisk tradisjon i Romanias åndsliv i de «gyldne» 1930-årene. Gabriel Liiceanu, for eksempel, mener at skriftene til Eliade, Cioran og Noica når toppen av rumensk raffinement og kreativitet, de representerer derved ikke bare rumensk kultur i mellomkrigstiden, men også kulturnasjonen Romania som helhet.
1992 avslørte den rumenske eksilforfatteren Norman Manea i artikler i det amerikanske tidsskriftet The New Republic Eliades medlemskap i Jerngardend, og ga initiativet til en debatt, som også fant sted i utlandet, angående Eliades fortid som fascist, som flammet opp takket være «avsløringene» i Sebastians dagbok. Mange rumenske intellektuelle, blant dem Nicolae Manolescu, en ledende litteraturkritiker, innrømmet at lektyren fikk deres forståelse av landets historie til å vakle. Journalisten Vasile Popovici skrev at dagboken «hadde forvandlet» ham. Under debattens gang utviklet det seg to «leirer»: Sammen med Manea og Popovici krevde historikere og litterater så som Vladimir Tismăneanu, Leon Volovici og Radu Ioanid en skånselløs nyvurdering av rumensk historie; den andre leiren prøvde å unnskylde Eliades og de andres feilsteg enten ved å henvise til epoken eller ved å prøve å skille deres innsats på filosofifeltet fra politikken; til disse apologetene tilhørte for eksempel Gabriel Liiceanu, Dorin Tudoran, Monica Lovinescu, Alex Ștefănescu og Constantin Țoiu.

I utlandet

Den engelske oversettelsen ved Patrick Camiler ble til med støtte fra United States Holocaust Memorial Museum og kom ut høsten 2000 på forlaget Ivan R. Dee (et forlagsmerke under Rowman & Littlefield). Den hadde stor etterklang i amerikanske massemedier; tidsskriftet The New Yorker publiserte i oktober til og med et åttesiders utdrag fra dagboken. Kommentatorer, så som Philip Roth og Claude Lanzmann, mente at dagboken ikke bare hadde verdi som tidsdokument, men også var et litterærverk av høy kvalitet; Arthur Miller, for eksempel, sammenlignet Sebastians iakttagelsesevne med Tsjechovs.
Etter at den tyske oversettelsen ble publisert, ble Sebastian hedret post mortem med Geschwister-Scholl-prisen. Mange anmeldere sammenlignet dagboken med den til Anne Frank og Victor Klemperer.