Dumuzi

Gudsdyrkelse

Assyrologene Jeremy Black og Anthony Green beskrev den tidlig kultiske historien til Dumuzid/Tammuz som «kompleks og forvirrende». I henhold til Sumers kongeliste (ETCSL 2.1.1) var Dumuzi den femte konge av byen Bad-tibira før flommen. Dumuzi var også listet som en tidlig konge av Uruk, hvor det ble sagt at han kom fra landsbyen Kuara like ved og var gemal til gudinnen Inanna. Som Dumuzi sipad («Dumuzi gjeteren») ble det trodd at han var den som skaffet melk, noe som var en sjelden, sesongbetont vare i oldtidens Sumer grunnet at det vanskelig kunne lagres uten å bli skjemmet.
I tillegg til å være en guddom for gjetere var Dumuzi også en gud for landbruket, assosiert med planters vekst. Dumuzi ble også assosiert med våren da landet var fruktbart og i overflod, men i løpet av sommermånedene, da landet var tørt og goldt, ble det forstått som at Dumuzi hadde dødd. I løpet av sommermånedene sørget folket i Sumer over hans død. Dette synes å ha vært det primære aspektet av hans kult. I Lagasj var måneden til Dumuzi den sjette måneden i året. Denne måneden og helligdagen assosiert med den ble senere overført fra sumerne og til babylonerne og andre østsemittiske folk, og hvor hans navn i disse språkene ble transkribert som Tammuz. Et rituale knyttet til Ekurtempelet i Nippur likestilte Dumuzi med slangeguden Ištaran, som i dets rituale er beskrevet som gud som døde.
Dumuzi var også identifisert med guden Ama-ušumgal-ana, som opprinnelig var en lokal gud dyrket i byen Lagasj. I en del tekster er Ama-ušumgal-ana beskrevet som en heroisk kriger. Som Ama-ušumgal-ana er Dumuzi assosiert med daddelpalmen og dens frukter. Dette aspektet med Dumuzis kult var alltid en glad og munter aspekt av hans karakter og hadde ingen tilknytning til de mørkere fortellingene som involverte hans død. For oldtidens mesopotamere representerte daddelpalmen stabilitet ettersom den var en av få avlinger som kunne høstes året rundt, selv under de tørre sesongene. I en del sumeriske dikt er Dumuzi referert til som «min Damu», som betyr «min sønn». Dette navnet ble vanligvis benyttet i hans rolle som personliggjøringen av makten som fikk sevjen til øke i trær og planter. Damu er det navnet som er nærmest assosiert med Dumuzis tilbakekomst om høsten etter den tørre sesongen var over. Dette aspektet av hans kult framhevet frykten og utmattelsen i samfunnet etter å ha overlevd de tørre og golde sommermånedene.
Dumuzi hadde ingen makt utenfor sin særskilte ansvarsområde. Det er bevart svært få bønner er rettet til ham, og de som er bevart er hovedsakelig enkle anmodninger om at han kan skaffe mer melk, mer korn, flere kyr og lignende. Den eneste bevarte unntaket til dette er en enkel assyrisk inskripsjon hvor en mann anmoder Tammuz om at når han går ned i underverden, at han da tar med seg et vanskelig spøkelse eller ånd som har hjemsøkt ham. Kulten til Tammuz var særskilt assosiert med kvinner, som var de som særlig sørget over hans død. Skikken med å plante små miniatyrhager for hurtigvoksende planter som salat og fenikkel, som deretter ble plassert i den varme solen for å spire før de visnet, er godt dokumentert i antikkens Hellas i tilknytning til Adoniafestivalen til ære for Adonis, den greske versjonen av Tammuz. En del forskere har argumentert basert på referanser i Den hebraiske Bibelen at denne skikken kan ha vært fortsettelsen av en eldre orientalsk skikke eller praksis. De samme kvinnene som sørget over Tammuz’ død bakte også kaker for hans kvinnelige følge Ishtar, himmelens herskerinne. Disse kakene ble bakt i asken og flere leirkaker er avdekket i oldtidsbyen Mari helt øst i dagens Syria avslører at de minst noen ganger synes å bli formet som (nakne) kvinner.
I henhold til forskeren Samuel Noah Kramer, mot slutten av tredje millennium f.Kr. kan kongene av Uruk ha etablert deres legitimitet ved å ta rollen til Dumuzi i formen av seremonien hellig bryllup. Dette ritualet var en natt på den tiende dagen av Akitu, på den sumeriske nyttårsfeiringen, som ble feiret årlig ved jevndøgn om våren. Som en del av dette ritualet ble det antatt at kongen ville delta i et ritualisert seksuelt samleie med Inannas yppersteprestinne. På 1900-tallet ble ritualet med det hellige bryllup behandlet av forskere som et mer eller mindre etablert faktum, men tidlig på 2000-tallet, hovedsakelig grunnet skriftene til Pirjo Lapinkivi, har denne oppfatningen om et faktiske seksuelt rituale blitt mer eller mindre betvilt eller avvist. Isteden oppfattes ritualet med det hellige bryllup som en symbolsk framfor en faktisk fysisk forening.