Dachau konsentrasjonsleir

Dachau konsentrasjonsleir ved byen Dachau nord for München var den første konsentrasjonsleiren i Tyskland. Den ble påbegynt 21. mars 1933 (knapt to måneder etter maktovertakelsen) og var i gjennomgående drift i tolv år, mer enn dobbelt så lenge som noe  annen leir. Den var prototype og dannet mønster for senere opprettede konsentrasjonsleirer. Dachau-leiren tjente som opplæringssted for SS. Mange av lederne for andre leirer fikk sin opplæring i Dachau, blant andre Rudolf Höss som var kommandant for Auschwitz. Adolf Eichmann, som organiserte mange praktiske sider ved holocaust, hadde også praksis i Dachau. I 1935 bestemte Hitler og Himmler at konsentrasjonsleirer skulle være en fast ordning i nazistaten. I 1937 var det tre hovedleirer i Tyskland: Dahcau, Buchenwald (ved Weimar) og Sachsenhausen (ved Berlin). I Tyskland var Dachau kjent og «Dachau» ble til dels brukt synonymt med internering i konsentrasjonsleir. Etter ordre fra Reinhard Heydrich ble opplæringen holdt i Dachau blant annet for å sikre enhetlig opplæring av personell til konsentrasjonsleirene.
Dachau var opprettet for å internere regimets politiske motstander (kommunister, fagforeningsledere, sosialdemokrater og monarkister) og var i utgangspunktet ikke noen utryddelsesleir. I alt var 206 000 personer internert i leiren i løpet av de 12 årene. Minst 31 951 av fangene skutt og drept eller omkom som følge av forholdene i leiren.
Sammen med konsentrasjons- og utryddelsesleiren Auschwitz har Dachau blitt et symbol på nazistenes konsentrasjonsleirer.
Hovedleiren var utformet for å huse 8000 internerte og hele komplekset 20.000. Ved frigjøringen i april 1945 var det 30.000 fanger i hovedleiren og 65.000 i hele komplekset.

Bakgrunn

Leiren ble anlagt på området til en nedlagt ammunisjonsfabrikk rundt 20 km nordvest for München sentrum umiddelbart etter den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen på ordre av Heinrich Himmler, som da var blitt utnevnt til politisjef i Bayern. Ammunisjonsfabrikken ble anlagt under første verdenskrig og stengt etter krigen i henhold til Versaillestraktaten. Fabrikkinnmaten ble demontert mens selve byggene ble stående. Anlegget sto ubrukt til 1933 og var ganske forfallent da det ble omgjort til interneringsleir.

Etablering

Til å begynne med skulle leiren brukes til å sperre inne politiske fanger, framfor alt kommunister og sosialdemokrater, fagforeningsmedlemmer, men også liberale og konservative politikere under påskudd av såkalt «beskyttelsefengsling» (tysk: Schutzhaft), det vil si en ubegrenset, og ikke domstolsbestemt internering av virkelige og antatte regimemotstandere. Etter at nazistene tok makten i Bayern 9. mars 1933, ble flere tusen sosialister og kommunister satt i «beskyttende forvaring» (5400 var arrestert i Bayern innen midten av april). Fengslene ble raskt overfylte og i løpet av en uke fra 13. mars ble deler av Dachau-fabrikken omgjort til «oppsamlingsleir» for politiske fanger. Formålet med interneringen i leirer som Dachau var å ta knekken på den politiske opposisjonen. Det var offentlig kjent hva som foregikk og mishandlingen av fanger var ingen hemmelighet. Nazipressen rapporterte begeistret fra leirene. 
Theodor Eicke ble leirkommandant i juni 1933. Sommeren 1933 tok nazistpartiet over styringen av Dachau by. Eicke fikk 17 ledere i SA henrettet i Dachau i forbindelse med De lange knivers natt, det var trolig Eicke selv som drepte Ernst Röhm i et fengsel i München. Eicke ble straks forfremmet som belønning.
Leiren åpnet 22. mars 1933 da det ankom rundt 200 innsatte fra Stadelheim-fengselet i München og fra Landsberg fengsel. Himmler kunngjorde i avisen Münchner Neuesten Nachrichten at leiren skulle kunne romme opptil 5 000 mennesker, og beskrev den som «den første konsentrasjonsleiren for politiske fanger»«som skulle brukes for å gjenopprette roen i Tyskland.» Partiavisen Völkischer Beobachter rapporterte fra åpningen om «Ein Konzentrationslager für politische Gefangene in der Nähe von Dachau» («En konsenstrasjonsleir for politiske fanger i nærheten av Dachau»). Leiren var omgitt av en høy mur med en ti meter konstant opplyst gate innenfor. Gaten var skilt fra leir med piggtråd.
I desember 1933 var det 2600 internerte i Dachau og i løpet av 1934 falt tallet til 1300. I møte med Hitler i februar 1935 fikk Himmler aksept for å videreføre konsentrasjonsleirene på samme nivå. I juni 1935 fikk Himmler klarsignal til å øke vaktstyrken og fra april 1936 skulle leirene inn i statsbudsjett for riket. Heydrich begynte i 1936 å klargjøre leirsystemet for en eventuell krig og Gestapo sammenstilte en liste over personer som skulle interneres i tilfelle krig. I 1937 var listen på 46.000 navn noe som var langt over kapasiteten på leirsystemet på det tidspunktet. Himmler, Eicke og Oswald Pohl planla da helt nye, store konsentrasjonsleirer: Sachsenhausen (skulle erstatte Oranienburg) og Buchenwald. Samtidig begynte ombygging og utvidelse av Dachau-leiren. I 1936 ble det en del SS-leirer stengt og erstattet av Sachsenhausen og Buchenwald som ble planlagt og bygget som konsentrasjonsleirer fra grunnen av. I tillegg fungerte Lichtenburg som en ren kvinneleir.

Utvidelse og krig

I 1937 ble helt nye fangebrakker reist og SS-mannskapets del av leiren ble utvidet med nye brakker. Det skulle være plass til to divisjoner SS-personell. Mot slutten av krigen dekket Dachau et område på mer enn 1 kvadratkilometer. SS-leiren huset flere hundre vakter som arbeidet i konsentrasjonsleiren samt flere tusen SS-soldater. SS-leiren hadde et stort sykehus for SS, fabrikker, verksteder og kontorer som administrerte lønn for over 1 million SS-menn. Hele anlegget var fire ganger så stort som selve interneringsleiren. Leiren hadde bakeri, slakteri, maskinfabrikk, trevarefabrikk, skredderverksteder og skofabrikk. Den omfattende produksjonsvirksomheten inne i leiren gjorde den stadig mer uavhengig av den lokale økonomien i og rundt Dachau by.
Den nasjonalsosialistiske terrorpolitikken fikk etterhvert konsekvenser for stadig flere grupper i befolkningen, og i 1930-årene ble også sigøynere, jøder, Jehovas vitner, homofile og kriminelle sendt til Dachau. Jøder ble i hovedsak internert der etter krystallnatten i 1938. Etter Krystallnatten var jøder i flertall blant de internerte i leirene. Regimet hadde på denne tiden ikke planer om internering av jøder i stor skala, men trakassering og mishandling av jødene skulle få dem til å forlate Tyskland. Jødene ble raskt sluppet ut og utgjorde tidlig i 1939 en liten del av de internerte. Etter utbruddet av krigen ble personer fra de okkuperte landene sendt til Dachau, inkludert motstandsfolk, jøder og prester (hovedsakelig katolske). Det var 2720 prester internert i leiren. Prester (for en stor del polske) ble overført fra andre leirer og samlet i Dachau fra 1942. Noen av prestene drev i sjelesorg.
Dachau var også en sentral leir for fanger fra det kirkelige området. Det fantes egne brakker for prester, og ifølge den katolske kirke skal 3 000 geistlige ha vært holdt fanget der. Blant dem var Karl Leisner og Martin Niemöller.
Etter Krystallnatten ble 10 911 jøder satt i leiren, omkring to tredjedeler ble sluppet fri under forutsetning av at de skulle forlate Tyskland. Før 1938 var alle fangene tyske og det ble da gradvis flere utlendinger ved tysk ekspansjon og utbruddet av krigen. I 1938 kom det i alt 18.000 nye fanger, mange fra Østerrike etter at de hadde motsatt seg annekteringen. Innen sommeren 1939 var fangetallet nede i 5000. På Himmlers ordre av 5. oktober 1942 om å gjøre alle konsentrasjonsleirer i Tyskland «jødefrie» ble jødene i Dachau deportert til utryddelsesleiren Auschwitz.
Sigøynere ble internert i Dachau fra 1936 og i økende antall fra 1938. Sigøynere fra den ungarsk-okkuperte delen av Slovakia ble internert i Dachau og drept der ifølge Jahn Otto Johansen.
Utover 1940-årene begynte et systematisk massemord i Dachau. Fra oktober 1941 ble sovjetiske krigsfanger deportert til leiren og skutt, minst 10.000 ifølge Kogon. Det først og fremst offiserer, komsomol-ledere og partimedlemmer som ble henrettet. Fra januar 1942 førte SS rundt 3 000 «invalide» fanger til slottet Hartheim ved Linz, hvor de ble gasset i hjel.
Til sammen satt over 200 000 fanger fra mer enn 50 nasjoner i Dachau. Totalt ble det offisielt registrert 31 950 døde, trolig døde langt flere enn dette blant annet i forbindelse med evakueringsmarsjen. Fra 1941 ble en del fanger likviderte straks etter ankomst og disse ble ikke registrert. Ved krigens slutt besto fangeleiren av 34 store brakker, hvorav omkring halvparten var innkvartering. I Dachau var brakkene skilt med piggtråd og fangene fikk bevege seg fritt bare på plassen rundt brakken. Fangene ble gjenstand for disiplin med stadige strenge oppstillinger («appeller»), særlig etter rømningsforsøk ble andre fanger straffet på denne måten. Fra høsten 1943 var et bordell i drift i Dachau fangeleir. Bare «germanere», det vil si tyske, norsk og nederlandske fanger (ikke franske), fikk benytte seg av bordellet.
Dachau hadde omkring 50 tilknyttede «uteleirer» for tvangsarbeidere i rustningsindustrien. I 1944 fikk fabrikker knyttet til Dachau store skader av alliert bombeangrep. Fra 1941 til 1945 ble det i det sørlige Tyskland etablert 166 «utekommandoer» i form av mindre konsentrasjonsleirer underlagt Dachau.
I september 1944 ble internerte i Natzweiler overført til Dachau. Forholden i Dachau ble kaotiske etter hvert som fanger fra evakuerte leirer ble samlet i blant annet Dachau. Tidligere var det køyer og sitteplasser til alle internerte. Den siste krigsvinteren ble fanger forflyttet fra fremrykkende allierte styrker i vest og øst, og ble samlet i leirene i selve Tyskland og Østerrike. I april 1945 ble flere tusen fanger sendt med tog fra Buchenwald til Dachau, en stor del av disse omkom under transporten. Høsten 1944 ble friske fanger fra den overfylte Dachau overført blant annet til Mittelbau-Dora og Neuengamme til arbeid i krigsindustrien.
Høsten 1944 og vinteren 1945 tiltok den allierte bombingen av München med omland. Fanger fra Dachau ble tvunget til å grave opp og demontere udetonerte bomber (blindgjengere), arbeidet foregikk til dels inn i München sentrum. Dette var et farlig arbeid fordi en del bomber eksploderte mens arbeidet pågikk. Resten av mannskapet måtte da samle sammen kroppsdeler for at antallet som returnerte til Dachau skulle bli riktig. Sekkene med likdeler ble til dels brukt til å smugle våpen og andre gjenstander til den godt organiserte motstandsbevegelsen inne i leiren.
Fra 1939 ble fangene vaksinert mot tyfus og dysenteri (blant annet fordi SS-mannskapet selv fryktet å bli smittet), franske fanger ble fra 1943 også vaksinert mot skarlagensfeber.
I februar 1945 spredte det seg flekktyfus i Dachau. Smitten kan ha kommet fra Auschwitz eller andre leirer i øst. I løpet av februar og mars døde 12.000 fanger av sykdommen. Blant de norske fangene som døde var Per Lie, bror av Haakon Lie.
Den norske fangen Haakon Sørbye var ingeniørstudent og tidligere telegrafist til sjøs. Han klarte å sette sammen en fungerende radiomottaker med deler som andre fanger hadde funnet. Radioen fikk blant annet inn norskspråklig sending fra London og de norske fangene ble vinteren og våren holdt orientert om krigens gang.
I april 1945 var den største gruppen fanger polske, nær 15.000, dernest sovjetiske (13.500) og ungarske (12.000). Det var over 6000 tyske og østerrikske fanger, 5700 franske og ellers fanger fra de fleste europeiske land.
Den norske fangen Robert Savosnick skrev at leirlivet ble ledet av politiske fanger som var anstendige. I Dachau ble syke fanger tatt var på og Savosnick ble ikke mishandlet der. De fikk vann og små matrasjoner.

Medisinske eksperimenter

Tyske forskere utførte medisinske eksperimenter på noen av fangene. Forsøkene i Dachau (som i Auschwitz, Sachsenhausen, Buchenwald og Ravensbrück) ble gjennomført av forskere ved universitetene og ved militære våpengrener, og ikke av leiradministrasjonen selv. Fra januar 1942 fikk hver uke 20 friske, unge fanger injisert malariasmitte slik at forskerne kunne observere sykdomsforløpet og sammenheng med forsøkspersonenes blodtype. Fra 1941 simulerte leger i Luftwaffe konsekvensen av rask opp- og nedstigning ved hjelp av undertrykkskammer. Bevarte dokumenter viser at legene regnet med at forsøkene ville være dødelige. Det var særlig polske og sovjetiske motstandsfolk som ble plukket ut til slike forsøk. Elektrokardiograf registrerte løpende hjertets arbeid og forsøkspersonen ble obdusert straks de var døde, omkring 80 ble drept på denne måten. 
I 1942 ble det gjennomført forsøk med generell nedkjøling i vann på under 10°C, omkring 15 fanger døde. Fra november 1942 ble det nakne fanger holdt ut i kuldegrader mens de ble oversprøytet med vann, av over 200 forsøkspersoner døde over 65. Forsøkene hadde ifølge Kogon ingen praktisk nytte. Hensikten med nedkjølingsforsøkene var å finne frem til den mest effektive behandlingen, særlig for tyske flygere som hadde falt i vannet over Nordsjøen. Forsøkene involverte flere ulike oppvarmingsmetoder.
Det har i ettertid vært strid om det er akseptabelt å bruke resultatene av disse forsøkene. Noen mener at forsøkene var så grove overgrep at de overhode ikke er til å stole på, andre mener at resultatene brukes til å redde liv. I et forsøk på å skjule forbrytelsen ble det originale notatene fra forsøke ødelagt før leiren ble frigjort av amerikanske styrker. Dokumentasjon ble senere oppdaget i en omfattende korrespondanse mellom forskerne og Heinrich Himmler. Straks etter krigen utarbeidet Leo Alexander en rapport på 200 sider om de medisinske forsøkene i Dachau.

Frigjøring

De skandinaviske fangene ble evakuert 23. mars 1945 med de hvite bussene i regi svensk røde kors. I alt 20 busser kom til leiren og hver buss forlot stedet med to gestapo-offiserer om bord. Allierte flystyrker kontrollerte på denne tiden det meste av luftrommet over Tyskland og allierte fly lavt over busskolonnen. Etter 30 timer var kom de til Neuengamme.
Mot slutten av krigen tok Dachau mot fanger fra evakuerte leirer lenger øst. I april 1945 ga Himmler ordre til leirkommandant Wilhelm Weiter at leiren skulle tømmes før de amerikanske styrkene nådde frem: Fienden skulle ikke få tak i noen levende fanger. Weiter fryktet straffereaksjon fra de allierte og ignorerte ordren om å drepe fangene om nødvendig. Weiter ville overlevere leiren intakt til amerikanerne med Røde Kors som mellommann. SS-vakter byttet 28. april ut SS-uniformer med sivile klær eller fangedrakter. Da amerikanske styrker nådde frem var det bare 130 bevæpnede vakter i leiren. Den 26. april 1945 ble 7 000 fanger tvunget ut på en dødsmarsj videre mot sør. SS-mannskapet begynte 28. april å forlate leiren. 29. april befridde amerikanske styrker leiren og de 31 342 fangene der. Dachau var stort sett intakt da den ble frigjort. Leiren var beregnet for rundt 5000 internerte. En del av de frigjorte fangene gikk rund i området ved fangeleiren på jakt etter fangevoktere og SS-folk som forsøkte å skjule seg i sivilbefolkningen. Blant de befridde fangene var Robert Savosnick fra Norge. Han fikk ikke være med de hvite bussene fordi han var jøde. Ved slutten av krigen var det fortsatt en del tyske fanger som hadde vært der siden 1933. Blant de over 30.000 befridde fangene fra 34 land var det 2539 jøder hvorav nær halvparten hadde behov for behandling på sykehus.
På vei inn i leiren fant de amerikanske soldatene 39 jernbanevogner fulle av lik, trolig 3000 døde. Jernbanevognene, «dødstoget til Dachau», sto delvis utenfor leiren og var en toglast sendt fra Buchenwald vel to uker tidligere. Langs jernbanesporet lå det et stort antall døde fanger, en del av dem skutt og drept. De amerikanske soldatene fant enkelte levende midt i likhaugene. I en grøft lå omkring to tusen lik som SS ikke hadde rukket å brenne. Journalister fra den sivile pressen og fra det amerikanske miliæres egen avis fulgte med frigjørerne. Etter frigjøringen hevnet fangene seg på SS-vaktene i leiren og drepte minst 20. Etter frigjøringen døde de svake fangene med takt på omkring 125 daglig. Fra 7. mai skapte en varmebølge akutt behov for å gravlegge de mange døde i leiren. Folk fra byen Dachau ble plukket ut og pålagt å frakte de døde til en massegrav klargjort av SS-mannskap. Rekker av hestevogner lastet med omkring 30 lik hver kjørte gjennom byens gater til gravplassen. Arbeidet pågikk i tre dager. Et annet «pedagogiske» tiltak besto i at 30 ledende personer i Dachau by måtte delta i omvisning i leiren og medlemmer av nazistpartiet måtte grave graver for de omkring 2000 fangene som døde etter frigjøringen.
Fotografen Lee Miller og en fotograf fra magasinet Life kom til Dachau konsentrasjonsleir 30. april, dagen etter at den var befridd. Miller tok en serie bilder av likene i jernbanevognene. To dager etter frigjøringen kom en delegasjon på fire medlemmer av den amerikanske kongressen til Dachau. En gruppe på 18 journalister besøkte leiren 3. mai og stablene med lik, i jernbanevognene og rundt omkring i leiren, var akkurat som ved frigjøringen 29. april.  Frigjøringen av Buchenwald og Bergen-Belsen to uker tidligere hadde allerede blitt dokumentert av journalister og fotografer. Forholdene i Dachau før krigen var i stor grad kjent internasjonalt gjennom reportasjer blant annet i Manchester Guardian og New York Times. 
SS-mannskap i leiren ble drept av amerikanske soldater etter at de hadde overgitt seg. Amerikanske infanterisoldater henrettet omkring 20 SS-vakter 29. april 1945 straks etter frigjøringen. Dette var den eneste leiren der amerikanske soldater henrettet ubevæpnede vakter uten lov og dom. General Patton fikk en skriftlig rapport om hendelsen og lot saken ligge. Rapporten var hemmeligstemplet til 1991.

Ettertid

Til forskjell fra utryddelsesleirene i øst var Dachau var i den amerikanske okkupasjonssonen i det som ble Vest-Tyskland og var lett tilgjengelig for besøkende fra hele verden. Over 20 millioner hadde besøkt leiren fra frigjøringen til 2000. Tidlig på 1960-tallet var antallet årlige besøkende kommet opp i 300.000. Bayerske myndigheter gjorde motstrebende leiren til offisielt minnested i 1965. Myndigheten rev da ned de historiske bygningene (blant annet brakker for fangene) og satte opp nye i stedet, bare det originale porthuset, vakttårnene og krematoriet ble bevart. Konsentrasjonsleiren dekket opprinnelig et fire ganger så stort areal som den bevarte leiren.
Overlevende medvirket på slutten av 1960-tallet til å utforme et museum og andre minnesmerker på stedet. På 1970-tallet kom det årlig opp mot 1 million besøkende. På slutten av 1990-tallet ble det forholdene for de besøkende omfattende endret med et besøkssenter og egne bussruter fra byen. Godt over halvparten av de besøkende har vært utlendinger. Opprinnelig forsøkte lokale myndigheter å gjøre det vanskelig for besøkende å finne leiren. I 1955 forsøkte byen Dachaus representant i Bayerns Landtag å få vedtatt riving av krematoriet, da dette forslaget falt ble i stedet alle veiskilt til leiren fjernet.
Fra 1945 til 1971 tjente SS-leiren (ved siden av selve interneringsleiren) som kaserne for den amerikanske hæren. I 1971 tok Bayernes politi over anlegget. Politiet rev en stor del av bygningen i årene 1978-1992. En del av kontorlokalene, lager og fabrikkhaller er bevart.
Jernporten med ordene «Arbeit macht frei» ble stjålet i 2014 og gjenfunnet i Bergen i 2016.

Rettsoppgjør

Dachauprosessene (tysk: Dachauer Prozesse; engelsk: Dachau Trials) var 489 militære straffesaker mot krigsforbrytere. Sakene ble gjennomført 1945-1948 av den amerikanske okkupasjonsmakten inne i Dachau som da var gjort om til interneringsleir for mistenkte krigsforbrytere. Sakene ble ført mot blant andre mannskap fra leirene Buchenwald, Flossenburg og Mauthausen i tillegg til Dachau selv. Til forskjell fra Nürnbergprosessen som handlet om rikets toppledere, var de tiltalte i Dachau tjenestemenn på laveste nivå. Domstolen var satt som en amerikansk militærdomstol (dommerne og aktor var offiserer) og ble ført i henhold til amerikanske regler. Sakene ble ført i regi av Judge Advocate General's Departement, den amerikanske hærens juridiske kontor. I henhold til London-avtalen av 8. august 1945 skulle hver av okkupasjonsmakten straffeforfølge mistenkte i hver sine soner. I tillegg ble Det tredje rikes toppledere stilt for retten i Nürnberg ved det internasjonale militærtribunalet. Dachau ble valgt til rettslokale fordi det var den eldste leiren og mange av forbrytelsene hadde skjedd der, dessuten var det egnede bygninger med innlagt vann og fungerende oppvarming. 
Høsten 1945 var det opp mot 30 000 mistenkte i varetekt i Dachau, mistenkte ble fraktet inn (til dels med fly) fra hele Europa. Etter en første grovsortering var 3500 mulige krigsforbrytere igjen og den amerikanske aktorens oppgave var å identifisere de som skulle tiltales blant disse 3500. De tiltalte ble overrasket da ble informert om sine rettigheter - de skal ha forventet å bli henrettet summarisk.
Den amerikanske aktoren William Denson sto alene for 177 av sakene, noe som var flere saker enn noen annen jurist sto for ved rettsoppgjøret. Av disse ble 132 dømt til døden og dødsstraffen ble fullbyrdet for 97 (ved henging). Ilse Koch var gravid og Denson ba derfor om livstidsdom i stedet for dødsstraff, general Lucius D. Clay omgjorde straffen til fire års fengsel og Koch slapp ut etter to år. Sammenlignet med Nürnbergprosessen fikk sakene i Dachau liten oppmerksomhet fra internasjonale presse. William Denson var da en ung jurist (32 år gammel) som var utenfor USA for første gang. Han hadde tidligere undervis i jus ved den amerikanske krigsskolen i West Point. Han hadde problemer med å forene ondskapen i konsentrasjonsleirene med sin kristelige oppdragelse og tro, og med en grunnleggende skepsis opparbeidet gjennom den juridiske studier, men de omfattende bevisene og vitnemålene overbeviste ham. Denson var svært bitter over at flere dømte fikk straffene kraftige redusert og snakket ikke om Dachauprosessen på flere tiår. Straffereduksjoner og løslatelser av dømte skjedde på bakgrunn av den kalde krigen og brudd i samarbeidet med Sovjetunionen.
Jürgen Stroop ble dømt til døden i Dachau, deretter utlevert til Polen som også dømte ham til døden, og fullbyrdet dødsstraffen.