John Paulsen

Oppvekst og ungdomsår

John Paulsen vokste opp i Bergen som sønn av skipper Ole Stadt Paulsen og hustru Gurine f. Andersen. Han var elev ved Borgerskolen, som var bestyrt av Herman Laading. Laading hadde i 1850-årene ledet den artistiske instruksjonen av skuespillerne ved Det norske Theater på samme tid som Henrik Ibsen var knyttet til teateret som sceneinstruktør. Det skal ha vært Herman Laading som fremfor noen vakte den unge John Paulsens interesse for kunst og litteratur.
Skipper Paulsen døde før sønnen hadde nådd konfirmasjonsalder. Dermed ble ungdomsårene preget av arbeid. For å ta seg av moren og den yngre søsteren Andrine (senere gift Amundsen) fikk han skaffet seg en jobb på et handelskontor ved Bryggen. Han var da også fast bestemt på å fortsette innenfor handelsfagene. I 5 år var han ansatt på Det portugisiske og brasilianske konsulatet i Bergen. Om somrene, i prinsipalens fravær, fungerte han til og med som visekonsul. Det heldige med stillingen var at arbeidet bød på så mye fritid at han kunne rekke å bøte på noe av den mangelfulle utdannelsen sin.
Foruten etterutdanning i handelsfagene, så han seg også i stand til å lese italiensk og fransk med franskmannen L’Abbé, som hadde vært intendant ved teatret, men nå livnærte seg som språklærer. Av en ung student mottok han litt kunnskaper i latin. En viss støtte for sine litterære interesse fikk han hos presten Georg Fasting, og, etter at han var blitt forflyttet til Sarpsborg, fra den katolske pateren Christian Holfeldt Houen, (som tilfeldigvis også hadde krysset spor med Henrik Ibsen og hadde gått i følge med dikteren, fjellføreren Sylfest Eirikson Saude og juristen Ludvig Mariboe Benjamin Aubert gjennom Bøverdalen til Sognefjorden i juli 1862.
Allerede tidlig i tyveårsalderen fikk John Paulsen sine første dikt og små fortellinger publisert i Bergens Tidende, signert med initialene I.O.P.. Bergensposten startet like etter å trykke flere av hans novelistiske fortellinger som føljetong. Tre av disse ble I 1874 samlet og utgitt i bokform. Nå begynte han dessuten å opptre som fast teater- og kunstanmelder for avisen. Samtidig leverte han redaksjonen essays og mindre skisser om norske forfattere. En av de litterære fremstillingene som omhandlet Camilla Collett og hennes forfatterskap, ble mange år senere, i sterkt omarbeidet form, trykt opp igjen i Nyt Tidsskrift.

Under Griegs beskyttende vinger

I 1875 kom hans første virkelige bokutgivelse Af Bylivet, og året etter utkom også hans første diktsamling, Mol og Dur, som han i forordet opplyser egentlig var blitt til før han skrev Af Bylivet. Diktboka inneholder flere gode dikt og da begge bøkene fikk lovende omtaler, bestemte Paulsen seg for å bli forfatter. Han sa opp stillingen som handels- og konsulatkontorist og ga seg i dobbelt forstand en usikker fremtid i vold ved å reise utenlands.
Sammen med den par år eldre og allerede dengang anerkjente komponist, Edvard Grieg, forlot han Bergen våren 1876. De reiste via København, hvor de slo seg til ro i et par måneder. De danske kunstnerne åpnet gjestfritt sine hjem for de to, og John Paulsen knyttet varig vennskap med skuespillerinnen Luise Heiberg, forfatterinnen Magdalene Thoresen, Christian Hostrup, Carl Ploug, og andre dansker.

Begunstiget protegé hos Henrik Ibsen

Fra København reiste Grieg og Paulsen videre til Bayreuth for å overvære de storslåtte Wagner-forerstillingene der. Herfra tok de jernbanen til Gossensass i Tyrol (i dag: Colle Isarco), for å besøke Henrik Ibsen, som uten presiserende arbeid ferierte der med familien. Edvard Grieg hadde nemlig noen forretninger å diskutere med ham i anledning samarbeidet med den forestående premieren på sceneversjonen av Peer Gynt. John Paulsen ble nå knyttet til familien Ibsen, og han fulgte med dem til München hvor dikteren dengang var bosatt.
Henrik Ibsen ga ham litterær veiledning, men formanet ham også til å skaffe seg mer utdannelse. Han ble en husvenn, som i flere år vanket i familien Ibsens hjem. Som bysbarn av Suzannah Ibsen hadde også de to mangt å snakke om, og under sommeroppholdene fulgte han gjerne med henne på fjellturer, noe ektemannen ikke gadd begi seg ut på. Han fulgte også enkelte forelesninger ved Universitetet i München sammen med deres intelligente sønn, Sigurd Ibsen, som var åtte år yngre enn litteraten.
Ved juletider i 1876 bestemte John Paulsen seg for å bryte opp og forlate familien Ibsen og München. Han reiste alene videre til Roma, og senere til Paris. Ibsen var bekymret for hva det utsvevende kunstnerlivet i Paris kunne påføre en uformet og lett begeistret drømmer som John Paulsen, og skrev ham et brev og befalte ham nærmest om å komme tilbake til München for å utdanne seg og lære mer. Dette ble, i følge litteraten selv, avgjørende for hans senere utvikling. Han fulgte det velmenende råd, og 7. april 1877 satte Ibsen seg ned og skrev en anbefaling om tildeling av Statens kunstnerstipendier til John Paulsen:
… Jeg har under flere måneders dagligt samvær med ham haft fuld anledning til at lære ham at kjende, ligesom jeg med interesse har sat mig ind i hans literære produktion, og det er min faste overbevisning at ingen af vore yngre literater i højere grad end ham fortjener at komme i betragtning ved uddelingen af de her omhandlede stipendier.
... Jeg har under flere måneders dagligt samvær med ham havt fuld anledning til at lære ham at kende, ligesom jeg med interesse har sat mig ind i hans literære produktion, og det er min faste overbevisning at ingen af vore yngre literater i højere grad end han fortjener at komme i betragtning ved uddelingen af de her omhandlede stipendier. Hans fremtid som poetisk forfatter vil være afhængig af den anledning, der gives ham til at udvikle og uddanne sine medfødte åndsgaver, og i hans fine og varme digteriske sind, i hans noble natur og i hans rene og i enhver henseende mønsterværdige sæder ligger efter min bedste overbevisning garantier for en betydelig udviklingsmulighed.
Jeg vil gentagende fremhæve at han er ubemidlet; hidtil har han bestridt rejseomkostningerne ved sine forfatterhonorarer; men disse vil i længden vise sig utilstrækkelige, og er det allerede nu. Han er derhos ikke stærk af natur; hans bryst er svagt, uden dog endnu at være angrebet, og jeg anser det derfor som muligt at et længere ophold i syden kunde for ham i dobbelt betydning være et livsspørgsmål.
Beløpet som ble søkt var 1600, men Ibsen visste at det alltid ble kortet ned, så han hadde tatt litt ekstra i. John Paulsen fikk stipendiet, og beløpet var på hele 1400 kroner. Dette var til gjengjeld den eneste sum han noensinne mottok fra det offentlige. Men baron Gerhard Hoff-Rosenkrone på Baroniet Rosendal opptrådte trofast som hans mesen når det røynet på og pengemangelen ble merkbar.

Skurk! eller uskyldig dømt?

John Paulsen levde i de kommende år tett på familien Ibsen, men forholdet til Sigurd Ibsen ble etterhvert noe anstrengt. Edvard Grieg spøker stadig i brevvekslingen med John Paulsen med om det snart har lyktes Ibsen å plukke av ham «naivismen». Ibsen la virkelig atskillig vinn på å belære sin yngre kollega alt fra etikette til å instruere ham hvorfra han skulle søke inspirasjon til sine bøker, og hva slags kunnskaper han trengte å tilegne seg. Selv den spesielle ibsenske ortografi, basert på det skandinaviske språkmøtet i Stockholm i 1869 tok Paulsen etter sin veileder og velgjører.
Da Suzannah og Sigurd Ibsen reiste på ferie til Norge sommeren 1880, ble John Paulsen invitert med Henrik Ibsen til opphold i Berchtesgaden. Det ble en givende periode, som han senere har øst anekdotisk stoff av til sine populære erindringsbøker. Ibsen hadde friår, men var så vidt begynt å tumle med planene for sitt neste drama, Gengangere. Like i nærheten var Jonas Lie opptatt med å forfatte sin sjøroman Rutland (1880). Når Lie hadde behov for å være i fred med sine skriverier og Ibsen foretrakk å være alene med sine grublerier var John Paulsen gjerne ute og gjorde fantestreker med Mons og Erik Lie, noe som også førte til reprimander fra en irritert Henrik Ibsen.
Mye tyder på at Ibsen så for seg at han som belønning for veiledningen kanskje samtidig hadde oppdratt og utdannet sin egen fremtidige biograf? I 1882 utgir imidlertid John Paulsen nøkkelromanen Familien Pehrsen, som av et samlet kritikerkorps straks ble oppfattet og utlagt som en dårlig fordekt og stygt fordreid fremstilling av Henrik Ibsens husliv. Reaksjonen fra Henrik Ibsen selv lot heller ikke vente på seg. Skulle denne offentlige uthengingen være takken for at Paulsen fritt hadde kunnet komme og gå som han ville i hjemmet? Ibsen sendte John Paulsen en kort, men megetsigende brevtekst: «Skurk!» og dermed var kontakten for all tid brutt.
Var beskjeden mulig å misforstå? John Paulsen fikk det til at bruddet skyldtes noe ganske annet, nemlig at Sigurd Ibsen måtte ha løyet på ham. Paulsen sikter tydeligvis til at hans gode forhold til fru Suzannah Ibsen var blitt misfortått av dikteren etter at Sigurd hadde hvisket ham noen ord i øret om hva som hadde passert.
Etter Henrik Ibsens død i 1906 tok John Paulsen opp igjen kontakten med Suzannah og ble en gjest i hennes hjem, mens han også gjorde alt for å unngå å treffe på Sigurd igjen. Da de til sist møttes i Suzannah Ibsens begravelse i april 1914, uttrykte John Paulsen senere sin overraskelse, i brev til søsteren, over at Sigurd hadde gått  like bort til ham og hilst som om ingen ting var hendt, og uten minste tegn til å be om unnskyldning for at han gjennom sine løgner hadde hadde spolert hans litterære løpebane og gode fremtidsutsikter, som farens følgesvenn.

En vagabond og oppdagelsesreisende

Fra 1880-årene av flakket John Paulsen hvileløst omkring mellom Europas hovedsteder. Han oppsøkte litterære minnesteder, og viste seg som den fødte kavaler overfor kunstnerinner, som var atskillig eldre enn ham selv. Blant annet var han på reise til Sorrento sammen med Camilla Collett. Her fikk han se hvor Ibsen skrev Gengangere (1881), og hun fikk besøke stedet hvor Welhaven bodde da han, i 1856, gjennomførte sin «italienske reise». De to dikterne hadde nemlig med 24 års mellomrom begge vært gjester på det samme Hotel Tramontano ytterst på kalksteinklippene, som danner byens mektige front mot havet.

John Paulsen som lyriker

John Paulsen hadde utvilsomt talent som lyriker. Han kunne komme opp med dikt som har blitt stående i folks bevissthet, om ikke alltid forfatternavnet bak er like kjent. I blant kunne Paulsen komme opp med veritable fulltreffere og fullbårne romanser. Spesielt Edvard Grieg har tonesatt mange av John Paulsens dikt, men også Johan Svendsen og Johan Selmer. Alfred Paulsen tonesatte hans dikt «Når fjordene blåner». Han hevder seg også godt i enhver antologi som utgis over norsk lyrikk.

John Paulsen som prosaist

Som skjønnlitterær og dramatisk forfatter var skrivestilen ofte lys og optimistisk, og han har fra tid til annen hatt en viss tendens til å bli for ordrik. Her er altså ikke mye av Ibsens bistre innhold og ordknappe stil.

Samliv med Ibsen I, II (og III)

Parallelt med sine romaner og skuespill (hvorav flere er oppført, men ikke er blitt publisert), skrev også Paulsen sine reiseberetninger og skildret møter med kunstinstitusjoner, dikterhjem, venner og kolleger. Med Julehistorier (1899) og senere Billeder fra Bergen (1911) ble også Ibsen-minnene berørt, mens de i bøkene Mine Erindringer (1900), Flere Erindringer (1901) og Erindringer. Siste samling (1903), vies atskillig plass i fremstillingene. Suzannah Ibsen skal ha senere ha meddelt Paulsen at Ibsen satte stor pris på disse skildringene. Først etter Ibsens død kom to bøker som kun fokuserte på forbindelsen til dramatikeren, Samliv med Ibsen [1]. Nye erindringer og skitser (1906) og Samliv med Ibsen. Anden samling. Sommeren i Berchtesgaden (1913).
Sin nyvunne kontakt med Suzannah Ibsen brukte han til å samle flere intime historier. Et utdrag av et manus John Paulsen arbeidet med i periodem 1912-1914, kalt «49 aftner i Arbiens gade», ble trykket av Harald Beyer i tidsskriftet Edda i 1943. Flere av Ibsenbiografene har gjort flittig bruk av tidsskriftartikkelen, men ingen later til å vite hvor det upubliserte originalmanuskriptet befinner seg hen. Etter utdraget å dømme er Paulsens originalmanuskript, ved siden av enkelte tapte dikt og malerier fra dikterens egen hånd, Ibsenlitteraturens største forsvunne skatter.
Som biograf blir Paulsen gjerne sett på som lite troverdig, men dette skyldes nok spesielt hans forsøk på å etablere bakgrunnsinformasjon, kontekster og tolkninger av Ibsens litterære tekster. Her har det vært lett å påpeke feilslutninger og nindre etterrettelige påstander. Om en derimot sammenlikner de samme historiene, slik de i blant forekommer i flere av erindringsbøkene med noe annen retning, er de ganske konforme og enslydende. Opplevelsen er nødvendigvis subjektiv og for det meste selvopplevd, og gjengitt akkurat slik de har festet seg og blitt aktivt bearbeidet gjennom flere tiår, men på grunnlag av oppfattelsen i øyeblikket. Selvfølgelig kan folk oppleve de samme begivenheter ulikt, og det kan ikke påstås at hukommelsen har sviktet innen erindringsbøkene ble produsert. Ofte er Paulsens beretninger de eneste vi har om enkelte forhold, og det eneste en kan stille spørmål er vurderingen han gir av de ulike hendelsene.
I Samliv med Ibsen [I]-II som utkom etter dikterens død har Paulsen også kunnet støtte seg til Halvdan Koht og Julius Elias' utgivelse av Ibsenbrevene i 1904. Her har han i blant gitt seg ut på å nytolke sine opplevelser, men har også i noen tilfeller gitt tilleggsopplysninger og verdifulle bakgrunnskommentarer til disse. Paulsens erindringsbøker har derfor vært en viktig kilde for de vitenskapelig kommenterte utgavene av brevbindene i Henrik Ibsens skrifter.
Den siste forsvunne samling, som i hovedsak gjengir Suzannah Ibsens minner, tanker og vurderinger, er naturligvis av litt annet slag enn de foregående. På grunn av tiltakende sykdom kunne imidlertid Suzannah Ibsen, etter hva en kan lese ut av brevene til søsteren Andrine, sjelden motta besøk, slik at det neppe kan være snakk om at han tilbrakte så mange som 49 kvelder sammen med henne i hjemmet i Arbins gate. Det knytter seg likevel stor spenning til om det tapte manuskriptet snart skulle dukke opp igjen fra noens gjemmer.
John Paulsen har også skrevet en rekke tidsskrifts- og bladartikler, og var en populær bidragsyter til ukeblader og julehefter.