Balinger

Balingeren

I løpet av 1200-tallet hadde en separasjon oppstått innad i den engelske skipsbyggingen av langskipet. Større fartøyer med provisoriske plattformer, såkalte kasteller med seildrift som het «barge» overtok mye av langskipets rolle som krigsførende fartøy. En andre ny skipstype med åredrift var også utviklet fram som «balinger», større rofartøyer likesom de eldre langskipene. Bargen som i begynnelsen var nesten lik stor som nef, skulle over årene bli et seilfartøy.
«Balinger» overtok som et åredrevede havgående fartøy med et råseil på én mast som transport for både last og tropper.
Hva slags skip en «balinger» var, er omdiskutert ettersom de fleste kilder antydet at disse var langskip som hadde blitt videreutviklet til åredrevede fartøyer mer lik galeier for raiding og rekognosering. Disse hadde begrensede verdi under sjøstrid mot større krigsfartøyer. Men det er mangel på billedmessige kilder med rimelig sikkerhet eller nærliggende beskrivelse som kunne forklare hvordan en «ballinger» så ut i utseendet. Det varieres ifølge de mange kilder, blant annet kunne en balinger ha en til tre master med et seil hvert, 30 til 62 årer med én roer hver åre og deplasement fra 16 til 160 tonn.
Det hadde blitt bevart et stort antall dokumentasjon omkring skipsbyggingen med utgifter som fra 1290-årene gjenskapte det konstruksjonsmessige utseendet på en engelsk royal galley. Mester William i Newcastle som bygget flere krigsskip bekostet av den engelske kongen, hadde blitt nødt til å produsere regnskap over utgifter omkring innkjøp av materiell, arbeidsinnsats og separate skipsdeler som hudplanke/bord, kjøl, forstavn, mast for eksempel for å få ut forskudd fra statskassen.
8 krigsskip ble bygget i årene 1294 og 1296, de var store med kastell både i for og akter med mers eller mastekurv som hadde 40 til 50 par årer med et mellomrom på bare 0,60 m til 0,90 m. Denne galeien som ble bygd av skipsmesteren i Newcastle, hadde kjøpt inn to tømmerstykker som skulle tilsammen utgjort et kjøl på cirka 30 meter lengde. Det ble bare brukt korte planker opptil 3,7 m i lengde med et par unntak på 8,5 m. Stevnroret hadde blitt tatt i bruk på de engelske galeier, men det hendt at sideror på begge sider, babord og styrbord, også var tilføyet.
Mester William i Newcastle skrevet ned regnskapet i latin. Han var nødt til å ta med engelske ord i skipsterminologien omkring galeiene som var klinkbygd. Henvisninger fra det engelske språket var nødvendig ettersom skipsterminologi omkring klinkbygging eksisterte ikke i latinspråket.
Fra eldre dokumenter produsert i 1442 er det beskrevet om en balinger hadde minst 40 mann om bord med deplasement på mellom 40 og 100 tonn, et dekk og en mast eller flere master. En «barge» hadde dobbelt så stor mannskap som en balinger.

De kjente balingerne

I 1416 under Henrik Vs opprustningen av den kongelige flåten var to tomastede balinger omtalt som galeier, «George» og «Anne» bygget og sjøsatt med 120 tonn skipsvekt hver med et mannskap på 130 og 143 mann. Det var lagt årene etter samme måte som galeiene på Middelhavet, to årerekker på den ene skipssiden. Engelskmennene trolig hadde kopierte de genoesiske galeiene fra Middelhavet under hundreårskrigen.
Et monster av en galei eller balinger dersom begge betegnelser gikk ut på det samme fra et teknisk standpunkt, var «Jesu Maria» i 1410-11 på ufattelig 240 årer eller 120 årer på hver side. «Jesu Maria» var en balinger beskrevet som en klinkbygget galei. En mulig teori om arrangementet av årene er om skipet hadde årene i to rekker, 60 årer øverst og 60 underst.
Betegnelsen «galley» var på de engelske dokumenter benyttet om de større mens «balinger» var betegnelsen om de mindre. Det var ikke indisier om at galeien oppført i kravell fra Middelhavet var bygget i England. Klinkbyggingen dominerte den lokale skipsbyggingen på De britiske øyer fram til cirka 1500.
Fra 1435-36 var en stor balinger eller galei bygd med navnet «Petit Jesus» som hadde tre master med en fokk foran, storseil og mesan som skildret på de engelske kildene om den kongelige flåten i middelalderen.

Balinger i krig

Balinger var ikke et mislykket konsept i en periode der storskipene var den dominerende faktoren under sjøkrig på havet. De mindre fartøyene hadde vist seg velegnet som patruljefarkost, de var uvurderlig i disse viktige oppdrager som rekognosering, raid og som mellomledd for kommunikasjon mellom befal på storskipene eller fra sjø til land. Balingerne hadde ved flere tilfeller gått til angrep på store karakker i sjøslag med suksess. En stor balinger på 120 tonn hadde 60 til 100 soldater om bord i tillegg til besetningen.
Denne skipstypen også var i skandinaviske farvann, fra Danmark var åredrevede fartøyer med flere master betegnet «bally» omtalt i 1416 og 1461. Den betegnes som et lett og hurtig seilførende skip med åredrift i tillegg. De hadde mindre kanoner om bord som bestykning mot andre skip. Det er spekulerte om at snekken som eksisterte som et krigsskip fram til 1500-tallet, muligens likestilles med balingeren i de danske dokumentene.
De var benyttet av engelskmennene i Royal Navy fram til midten av 1500-tallet. De ble deretter erstattet av andre typer som «pinnace» i 40-100 tonn og «galleasse» på 150-200 tonn som større åredrevet skip med kanondekk øverst.

Balinger i fred

Betegnelsen ble også tatt i bruk på en lokal kystfarende fartøytype under det engelske fellesbetegnelsen «coaster» med lite dypgang, én mast med råseil, latinerseil eller spritseil for lokal frakt. De større kunne ha to master og akterkastell eller skanse på akterskipet.