Amerikanske urfolk og stammefolk

Urfolk i Amerika eller indianere betegner befolkningen som bodde i Nord- og Sør-Amerika før den europeiske oppdagelsen og koloniseringen av Nord-Amerika fra 1492 (og senere Sør-Amerika), samt deres etterkommere som fremdeles bor i verdensdelen.
I henhold til den rådende modellen for innvandring til Amerika, skjedde folkevandring av mennesker fra Asia, i særdeleshet fra Nord-Asia og over Beringlandbrua, en landbro som knyttet de to kontinentene Amerika og Asia sammen over det som i dag er Beringstredet. Forskning antyder at den tidligste vandringen over Beringlandbrua skjedde for minst 13 500 år siden, skjønt motstridende forskning indikerer at mennesker faktisk innvandret langt tidligere, kanskje for 40 000 år siden. Disse tidlige ur-indianerne spredde seg over både Nord- og Sør-Amerika, adskilte et mangfold av kulturelt forskjellige folk, stammer og nasjoner. I henhold til muntlige fortellinger til mange urfolk i Amerika, har de alltid levd der siden sin skapelse, beskrevet i omfattende rekke av skapelsesmyter.
Oppkomsten av betegnelsen «indianer» skyldes en misforståelse hos oppdageren Christofer Columbus, som i sin søken etter en sjøvei til Asia mente at han hadde kommet til «Vest-India». Amerika ble således kjent som Vestindia eller De vestindiske øyer, et navn som fortsatt benyttes for å vise til øyene i Karibia. Det førte til at det opprinnelige folket der ble omtalt som indianere, en betegnelse som ikke er akseptert av urbefolkningen, men som har blitt rådende etter anvendelse i over to århundrer. Samtidig omfatter ikke begrepet indianer urbefolkningen helt i nord av Amerika, inuitter (tidligere kalt for eskimoer). De første europeere i Nord-Amerika, norrøne bosettere på Grønland og Vinland på 1000-tallet, kalte urbefolkningen de møtte skrælinger, en historisk betegnelse som ikke lenger er bruk.
Selv om mange av urbefolkningen i Nord- og Sør-Amerika tradisjonelt var jegere og samlere — mange er det fortsatt, særlig i Amazonasregnskogen — praktiserte mange folk jordbruk og fiske. Den positive innvirkningen av deres jordbruk på verden er et vitnemål om deres tid og arbeid i å omforme og kultivere flora som var stedegen til Amerika. Mange av disse opprinnelige folkegruppene har beholdt en nomadisk eller halvnomadisk levemåte helt fram til moderne tid. Andre utviklet bofaste jordbrukskulturer og noen utviklet høvdingdømmer og andre sivilisasjoner skapte avanserte statsdannelser med monumental arkitektur, urbane og velorganiserte storbyer.
Mange deler av Nord- og Sør-Amerika er fortsatt bosatt av de opprinnelige amerikanere; en del land har betydelige befolkninger, særlig Belize, Bolivia, Colombia, Ecuador, Grønland, Guatemala, Mexico og Peru. På Grønland innvandret de dog først etter at de norrøne beboerne forsvant. Minst ett tusen forskjellige opprinnelige språk snakkes i Amerika, og noen av disse snakkes av flere millioner. Mange har også opprettholdt aspekter av sin opprinnelige praksis i ulik grad, inkludert religion og sosial organisering. Som med mange kulturer har også urbefolkningenes kulturer utviklet seg over tid og tatt til seg moderne behov. Noen urfolk lever fortsatt i relativ isolasjon fra det moderne samfunn, og noen få er helt uten kontakt.

Terminologi

Betegnelsen urfolk er nokså ny. For urfolk over hele verden benyttet man tidligere ord som innfødt, urinnvånere og lignende. For urfolket i Nord-Amerika er det mest vanlige begrepet på norsk indianer, avledet av den engelske betegnelsen Indian, som betyr inder. Columbus mente at han var kommet til India, og kalte dermed folket han møtte for indianere. Dette forestillingen avspeiles også i betegnelsen Vestindia.
På språk som engelsk og spansk er indian og indio, som betyr det samme, nå forsøkt erstattet av mer korrekte og bredere indigenous og indígena. Dette gjelder ikke bare om urfolk i Amerika, men ordene brukes også om urfolk fra resten av verden. Den norske tilsvarende betegnelsen er urfolk, som for eksempel brukes av og om samene. Bruken av norske ordet indianer står imidlertid sterkere i Norge ettersom det norske ordet ikke er identisk med betegnelsen for mennesker fra India i motsetning til på engelsk og spansk. Dette har Norge til felles med de fleste andre europeiske land.
Et problem i bruken av betegnelsen «urfolk i Amerika», er at ordet indianere vanligvis defineres som alle urfolk i Nord-Amerika (unntatt inuitter og aleuter) og Sør-Amerika. Betegnelsen «urfolk i Nord-Amerika og Sør-Amerika» må nødvendigvis omfatte inuitter og aleuter også, siden de også eksisterte ved den europeiske «oppdagelsen» av Nord-Amerika. Mens betegnelsen indigenous people er vanlig i USA, bruker kanadiere uttrykket people of the first nations, det vil si «folk fra de opprinnelige stammene», i sin omtale av indianere og inuitter.
Store norske leksikon fjernet i 2017 betegnelsen «indianer» fra sine artikler. Begrunnelsen var at betegnelsen ble innført av europeiske kolonister og har rasistisk undertone. Ifølge religionshistoriker Lars Kirkhusmo Pharo reflekterer betegnelsen også kunnskapsløshet om urbefolkningen i Amerika. Pharo uttalte at «amerikansk urfolk» (native Americans) heller ikke er tilfredsstillende fordi det legger til grunn en felles identitet som ikke finnes, det dreier seg om en rekke forskjellige kulturer og historier. Det engelske indian og det spanske indio blir stadig mindre brukt. Språkviter Rolf Theil mener «indianer» ikke har samme negative klang på norsk som på engelsk.

Skriftsystemer

Utviklingen av skriving er blant de mange prestasjonene og innovasjonene av de førkolumbiske kulturene i Amerika. Uavhengig fra utviklingen av skrivesystemer i andre verdensdeler, frambrakte den mesoamerikanske regionen flere stedegne skrivesystemer på begynnelsen av 1000-tallet f.Kr. Hva som kan ha vært det eldste kjente eksempelet på en omfattende tekst er Cascajalblokken, en steintavle funnet i Mexico tilhørende olmekkulturen. Olmekskrift er en form for hieroglyfer som har blitt indirekte datert fra keramikkskår funnet i den samme kontekst på den tiden da denne sivilisasjonen begynte forfalle i San Lorenzo Tenochtitlán en gang rundt 900 f.Kr. Olmekerne satte antagelig mønster for senere kulturer, som mayaene, zapotekerne og aztekerne. Derfor blir de ofte omtalt som Mesoamerikas modersivilisasjon.
Mayaenes skriftsystemer (også kalt for hieroglyfer fra en overfladisk likhet med oldtidens egyptiske skriftsystem) var en kombinasjon av fonetiske symboler og logogrammer. Det er ofte klassifisert som et logografisk eller et logosyllabisk skrivesystem hvor hvert stavelsetegn spilte en betydelig rolle (likt i funksjon med japansk skrift). Det er et førkolumbiske skrivesystem kjent for å representere talespråket i sitt samfunn på fullstendig vis. Totalt sett hadde skriftsystemet mer enn tusen ulike ideogrammer (tegn), skjønt noen få er variasjoner av det samme tegnet eller meningen, og mange opptrer kun sjelden eller knyttet til særskilte lokaliteter. Ved en tid var det ikke mer enn rundt fem hundre tegn i bruk, rundt to hundre av disse (inkludert variasjoner) som hadde en fonetisk eller stavelsetolkning. De eldste inskripsjonene som er funnet er datert til 200-tallet f.Kr. ved det arkeologiske stedet San Bartolo i Guatemala. Mayaskriften fortsatte å være i bruk over hele Mesoamerika fram til kort tid før ankomsten av conquistadorene på 1500-tallet, og i isolerte områder helt fram til 1700-tallet, slik som Nojpetén, hovedstaden i det siste mayakongedømmet som ble erobret av conquistadorene.
Aztekiske kodekser ble skrevet med førkolumbiske billedspråk. Disse bøkene er blant de fremste skriftlige kildene til den aztekiske kulturen. Aztekiske kodekser skiller seg fra europeiske kodekser ved at de er i stor grad er illustrerte; de hadde ikke til hensikt å symbolisere talte eller skriftlige fortellinger. Aztekisk skrift er også et piktografisk og ideografisk skriftsystem som blei brukt i det sentrale Mexico for å skrive klassisk nahuatl. De aztekiske skrifttegna har ingen fast verdi, og tekstene må leses omtrent på samme måte som en rebus. De eneste standardiserte tegnene er for enkelte planter, dyr, kroppsdeler, naturfenomener og kulturelle objekter, samt navnene på de tjue første dagene i kalenderen.
Spanske munker på 1500-tallet lærte seg urbefolkningens skrivere i deres samfunn å skrive deres språk med latinske bokstaver, og det er et stor antall lokale dokumenter på nahuatl, zapotekansk, mixtekisk og mayiske språk fra kolonitiden, mange av disse dokumentene var av juridisk art. den rike litteraturen på mayaspråk skrevet med det latinske alfabetet etter den spanske koloniseringen danner et viktig grunnlag for dagens forståelse av Amerikas førkolumbiske historie sett fra urbefolkningens synsvinkel.
De nordamerikanske ojibwaindianerne benyttet wiigwaasabak til å skrive på, det vil si tekstsruller på barken av bjørk (et enkelt skrivemateriale også norrøne folk i Norden og Russland også benyttet for runer). Ojibwaene skrev i en form for skriftsystem bestående av et komplekse mønstre og former. Den kanadiske stammen micmac (eller mi'kmaq) benyttet et lignende form for skrivesystem fra og med 1600-tallet bestående av hieroglyfer, et fonetiske system av logogrammer. De kalte det komqwejwi'kasikl, det vil si «sugefisk-skriving», en referanse til de sporene som sugefisker etterlater seg på den gjørmete bunnen av elvene.
Urbefolkningen i Canada benyttet også et skrivesystem som kalles Abugida og som er bygd opp av tegn som står for en konsonant med en innebygd vokallyd. Språkgruppene algonkinsk, eskimoisk-aleutisk og athabaskisk var kjent med dette systemet. Det kalles på engelsk for Canadian Aboriginal syllabics.

Musikk og kunst

Urfolkenes musikk i Nord-Amerika er bortimot fullstendig monofonisk (et instrument), men det er kjente unntak. Tradisjonell nordamerikansk musikk sentrer ofte rundt trommer. Skrangler, trepinner og rasper er også populære perkusjonsinstrumenter. Fløyter ble framstilt av sivrør, seder og andre tresorter. Stemmingen av disse fløytene er ikke presise og avhenger av lengden på virket og størrelsen på fløytespillerhånda. Apachefelen er instrument med en streng.
Musikken til urfolket i sentrale Mexico og Sentral-Amerika var ofte pentatonisk (femtoneskala). Før den spanske erobringen var musikken en viktig del av religiøse seremonier, og omfattet et stort mangfold av instrumenter som trommer, fløyter, sjøsneglskall og lignende. Ingen levninger av strengeinstrumenter har blitt funnet før arkeologene oppdaget en krukke i Guatemala, tilskrevet mayakulturen fra sen klassisk tid (600–900 e.Kr.) som avbildet et strengeinstrument som siden har blitt rekonstruert. Dette instrumentet er et av svært få som er kjent i Amerika før introduksjonen av europeiske musikkinstrumenter. Når det spilles gir det fra seg en lyd som er svært lik knurringen til en jaguar.
Urfolkenes billedkunst og kunsthåndverk utgjør en betydelig kategori innenfor verdenskunsten. Bidrag omfatter keramikk, maleri, smykker, vev, skulpturer, kurvfletting, utskjæring og perlebroderi. Ettersom det er altfor mange kunsthåndverkere som utgir seg for å være urfolk for å kunne profittere på interessen for primitiv og opphavelig kunst og kunsthåndverk i USA, har de amerikanske myndighetene vedtatt en lov for urfolks kunst, Indian Arts and Crafts Act of 1990, som krever at kunstnere må bevise at de er innrullert i en statlig eller en føderativ anerkjent stamme. For å støtte den eksisterende og levende kunstframstillingen til urfolk i USA, i Alaska og på Hawaii, har Ford-stiftelsen, kunstkjennere og amerikanske indianerstammer opprettet en fond for talenter og etablert en nasjonal stiftelse for kunst framstilt av urfolk, Native Arts and Cultures Foundation, i 2007.

Canada

Urbefolkningen i Canada består av First Nations («opprinnelige stammer»), inuitter, og métiser (som sporer sin avstamning fra både urbefolkningen og europeere). Betegnelser som indianer og eskimo har gått ut av bruk og oppfattet som nedsettende. Eskimo ble gitt av ikke-inuitter og ble sagt betydde spiser-rått-kjøtt. Hundrevis av de opprinnelige stammer utviklet handel, åndelige og sosiale hierarkier. Métiskulturen av blandet etnisk opphav. Det var vanligvis en mor som var urinnvåner, og en tid var det et skarpt skille mellom fransk métis født av fransktalende fedre, og anglo-métis av engelske eller skotske fedre, men i dag har de to kulturer utviklet seg til en métistradisjon. Inuittene hadde mer begrenset samhandling med europeiske bosettere i den første peridoen. Ulike lover og avtaler har blitt opprettet og inngått mellom de europeiske innvandrerne og de opprinnelige stammene over hele Canada. Urfolkets rett til selvstyre gir muligheter for å håndtere aspekter av historie, kultur, politikk, helseomsorg og økonomi innenfor urfolkets samfunn.
Selv om det ikke var uten konflikter, var de tidlige samhandlingene mellom europeere/kanadiere på den ene siden og de opprinnelige stammene og inuittene på den andre siden relativ fredelig sammenlignet med erfaringene til urfolkene i USA. Kombinert med en sen økonomisk utvikling i mange regioner, denne relative fredelig historien har gjort det mulig for den kanadiske utbefolkningen å ha ganske sterk innflytelse på den tidlige nasjonale kulturen samtidig som de bevarte sin egen identitet. Fra slutten av 1700-tallet har europeiske kanadiere oppmuntret urfolket å bli assimilert inn i sin egen kultur, kalt «kanadisk kultur». Disse forsøkene nådde et toppunkt på slutten av 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet med tvungen integrering. National Aboriginal Day, «Nasjonal dag for urfolket», anerkjenner kulturene og bidragene til urfolkene i Canada. Det er i dag (per 2006) over 600 anerkjente myndigheter eller styregrupper for de opprinnelige stammer og som utgjør 1 172 790 mennesker tilhørende urfolket over hele Canada med særskilt kulturer, språk, kunst og musikk.

USA

Urfolk i USA, inkludert deres etterkommere, er vanligvis kalt for amerindianere, «amerikanske indianere», eller ganske enkelt indianere i innlands i USA, men er offisielt kalt Native Americans, «innfødte amerikanere» av USCB (det amerikanske folketellingsbyrået). I Alaska er innfødte, inkludert athabaskere, aleuter, alutiiqere, yup'ikfolket, haidafolket, inuitter, inupiater, tlingiter, yupiker, kollektivt omtalt «alaskainnfødte». På Hawaii er innfødte polynesiske folk, som omfatter folket på Marshalløyene, samoanere, tahitere og folket på Tonga, kollektivt omtalt som innfødte hawaiianere, noe som tidvis inkluderer løselig alle de innfødte amerikanere på de amerikanske øyene i Stillehavet.
Innfødte amerikanere utgjør rundt 2 prosent av den totale befolkningen. I folketellingen i 2010 ble 2,9 millioner mennesker identifisert som innfødte amerikanere, innfødte hawaiianere og alaskainnfødte, og 5,2 millioner identifisert som amerikanske innfødte amerikanere, enten alene eller i kombinasjon med en eller flere etnisiteter eller andre folkeslag. I 1990 var det rundt 1,8 millioner mennesker som selv identifiserte seg i folketellingen som amerikanske indianere.
De enkelte indianerstammene har etablert egne kriterier for medlemskap, hvilket ofte er basert på loven (som går tilbake til 1705) om blodkvantum (viser til beskrivelsen av graden av arv for den enkelte innenfor en særskilt etnisk gruppe, eksempelvis 1/4 tilhørende omahastammen), nedstamming i rette linje, eller residens (hvor man bor). Et mindretall av innfødte amerikanere lever i landenheter som kalles for indianerreservater. En del sørvestlige indianerstammer, slike som kumeyaayfolket, cocopahfolket, pascua-yaqui-folket og apachene befinner seg begge sider av den amerikanske-meksikanske grensen. Irokesere har lovlig rett til fritt å krysse grensen mellom USA og Canada. Blant de stammene som lever på begge sider av denne grensen er athabaskere, tlingitere, svartfotindianere, nakotaindianere, creeindianere, anishinaabere, wyandoter (huroner), lenaper, micmac (mi'kmaq), penobscotere og haudenosaunee.

Belize

I 2010 var det 324 528 mennesker i Belize. De fleste mayafolkene ble utryddet av sykdom og spanjolenes krigføring, og de tre mayagruppene som i dag bor der er yukatansk mayaer (som kom fra Mexico på 1840-tallet for å unnslippe Kastekrigen); mopanfolket (innfødte urfolk i Belize, men mange ble tvunget ut på 1700- og 1800-tallet av britene og til Guatemala); og q'eqchi'folket (også skrevet kekchi), som opprinnelig flyktet til Belize fra Guatamala. I dag er det i Belize rundt 6000 yukatansk mayaer, rundt 10 557 mopanere, og 11 143 av q'eqchi'folket. Alle disse gruppene finnes også i nabolandene. Det finnes også andre minoritetsgrupper i Belize, som er et av de mest etisk flerkulturelle landet i verden.

Guatemala

Rundt 60 prosent av befolkningen i Guatemala er av hvit europeisk opprinnelse (spansk, tysk, italiensk, nederlandsk og andre), lokalt kalt for criollo, og dessuten mestiser, lokalt for ladino, det vil si blandet herkomst fra urbefolkningen og spanjoler. Den øvrige befolkningen, rundt 40 prosent nedstammer fra urbefolkningen og består av en rekke stammer, hvorav mayaene er den største av disse. En av de minste gruppene er xinkafolket, som nær ble utryddet, og de er ikke i slekt med mayaene og har et særegent språk som betraktes som et isolerte språk, uten beviselige slektskap med andre. Det er 16 214 i Guatemala som identifiserer seg som xinkaer.
Som første- og andrespråk er spansk snakket av 93 prosent av befolkningen. Selv om rundt 40 prosent av befolkningen snakker et opphavelig språk (i tillegg til spansk), har disse språkene, mer enn tjue, ingen offisiell status. I henhold til Guatemalas egen folketelling er det 5 854 251 mennesker totalt sett (2011), og av disse utgjør urbefolkningen 14 636 487.

Colombia

En minoritet innenfor Colombias stor befolkning av mestizo og afrokolobianere er landets urbefolkning som består av rundt 85 særskilte kulturer og mer enn 1 378 884 mennesker, hvilket ikke er mer enn 3,4 prosent av helheten. Et mangfold av kollektive rettigheter for urfolk er anerkjent i Colombias lovverk av 1991.
En av innflytelsene er kulturen til muiscafolket, en undergruppe av den større etniske chibchaspråklige gruppen, kjent for sin bruk av gull, som førte til legenden om El Dorado. På tiden av den spanske erobringen var chibchaene den største innfødte sivilisasjonen som geografisk befant seg mellom Inkariket og de aztekiske rikene.
Urbefolkningen kalles for pueblos indígenas og rundt 80 prosent av dem lever i regionene La Guajira, Cauca og Nariño. Amazonasregionen i Colombia er sparsommelig befolket, men mer enn 70 forskjellige opprinnelige stammer har tilholdssted her.

Brasil

Urfolket i Brasil, som kalles povos indígenas eller nativos brasileiros, teller rundt 700 000, eller kun 0,4 prosent av landets befolkning, men millioner av brasilianere har nedstammer fra urbefolkningen. Urfolk finnes over hele det enorme området som utgjør Brasil, men de aller fleste bor i indianerreservater i den nordlige og vestlige delene av landet. På tiden da europeerne oppdaget landet var de innfødte hovedsakelig delvis nomadiske fiskere, jegere og samlere, og noen drev vekseljordbruk. Det er antatt flere millioner i 2000 ulike stammer som eksisterte på 1500-tallet døde kanskje opptil 90 prosent ut på grunn av europeisk bosetning og europeiske sykdommer. Mange ble assimilert inn i den generelle brasilianske befolkningen. I dag er det rundt 200 stammer, og rundt 150 forskjellige opprinnelige språk snakkes, fem av dem har mer enn 10 000 som praktiserer det, i henhold til folketelling i 2010, utført av Brasils institutt for geografi og statistikk (IBGE). I den samme undersøkelsen var det 817 000 som selv klassifiserte seg tilhørende urbefolkningen.
Den 18. januar 2007 rapporterte Fundação Nacional do Índio (FUNAI) at instituttet hadde bekreftet tilstedeværelsen av 67 forskjellige isolerte folk i Brasil, opp 40 siden 2005. Med dette tillegget fikk Brasil flere ukontaktede stammer enn øya Ny-Guinea som tidligere hadde flest. Å ta kontakt med isolerte stammer er risikabelt. I 2007 rapporterte avisen Washington Post: «Som det har blitt vist tidligere da ukontaktede stammer ble introdusert til andre befolkninger og mikrober de bærer, sykdommer så enkle som vanlig forkjølelse kan være dødelig. På 1970-tallet døde 185 medlemmer i panarástammen i løpet av to år etter at de bli oppdaget av slike sykdommer som forkjølelse og brennkopper, kun 69 overlevde.»

Argentina

Argentina har en befolkning på rundt 40 millioner innbyggere. I 2005 utgjorde urbefolkningen i Argentina rundt 600 329 mennesker, 1,6 prosent av helheten (et tall som antagelig er for lavt, i henold til IWGIA). Denne beregningen omfatter 457 363 som selv identifiserte seg som tilhørende en opprinnelig etnisk gruppe, og 142 363 som identifiserte seg som første generasjon etterkommer av urfolk.
Det er 35 folkgrupper eller stammer, og de ti mest tallmessige er mapuchefolket (113 680 mennesker), qullafolket (70 505), tobafolket (69 452), guaranifolket (68 454), wichífolket (40 036), diaguita-calchaquí (31 753), mocovífolket (15 837), huarpefolket (14 633), comechingónere (10 863) og tehuelchefolket (10 590). Mindre, men viktige folk er quechuafolket (6 739), charrúafolket (4 511), pilagáere (4 465), chanére (4 376) og chorotere (2 613). Selk'namere (eller onawoere) som levde på Ildlandet lengst sør i Argentina, rundt 10 000 i 1848, er nå bortimot utdødd i sin opphavelige form. I 1945 var det 25 og i 1974 døde den siste fullblods, men finnes etterkommere som delvis nedstammer fra folket. Språkene til stammene selk'nam, diaguita og tehuelch er i praksis utdødde.
Provinsen Jujuy i nordvestlige Argentina er hvor de fleste bor, rundt 15 prosent, og provinsen Patagonia i sør har rundt 12 prosent. Fra å være flertallet i landet, har urbefolkningen blitt et forsvinnende mindretall. En årsak er den store innvandringen til Argentina i tiden 1850-1955, kun overgått av USA, og med mer enn land som Canada, Brasil og Australia.

Bolivia

I Bolivia er det 62 prosent av hele befolkningen på 10 461 053 som selv beskrev seg som tilhørende et urfolk, men rundt 66,4 prosent ble registrert som tilhørende urfolk i folketellingen i 2001.
Den største etniske opphavelige gruppene er quechuafolket (rundt 2,3 millioner), aymarafolket (1,4 millioner), chiquitanofolket (108 943), guaranifolket (126 000) og mojeñofolket (69 000). Rundt 124 000 tilhører mindre stammer. Lovgivningen i Bolivia, vedtatt i 2009, anerkjenner 36 kulturer, hver av dem med sitt eget språk, som del av flernasjonal stat.
Et stort antall de boliviansk bøndene i høylandet har beholdt sitt opprinnelige språk, kultur, skikker og kommunale organisering gjennom hele den spanske erobringen og i perioden etter uavhengigheten. De mobiliserte for å stå imot ulike forsøk på oppløsning av de kommunale eiendomsforholdene og krevde juridisk anerkjennelse av sitt høvdingstyre for videre kommunal organisering. Opprør skjedde hyppig fram til 1953. Det politiske partiet Movimiento Nacionalista Revolucionario (Nasjonale revolusjonære bevegelse), som styrte Bolivia fra 1952, bekjempet urfolkets rett til anerkjennelse og klassifiserte dem som campesinos, bønder. En ny selverkjennelse vokste fram på 1970-tallet og urfolk på lavlandet på 1990-tallet albuet seg plass i den nasjonale politikken med marsjen for territorier og verdighet. Marsjen presset regjeringen til signere ILO-konvensjonen om urfolks rettigheter og påbegynne den vedvarende prosessen om å anerkjenne urfolks områder.
Det har blitt produsert en del radio- og fjernsynsprogrammer på innenfor quechua- og aymaraspråk. Konstitusjonsreformen av 1997 anerkjente Bolivia som et flerspråklig, flerkulturelt samfunn og innførte endringer i utdannelsesystemet. I 2005, for første gang i landets historie, ble en fra urfolket og aymarastammen, Evo Morales, valgt til landets president.
Morales begynte å arbeide med sin politikk om selvstyre for urfolk som han startet i de østlige lavlandsområdene i august 2009, og således gjorde Bolivia det første landet i Sør-Amerika som bekreftet urfolks rett til å styre seg selv.

Peru

I Peru utgjør urbefolkningen rundt 45 prosent av helheten på 29 248 943 innbyggere (2011). Comisión de la Verdad y Reconciliación («Kommisjonen for sannhet og forsoning») har derimot beregnet antallet urfolk til å utgjøre 31 prosent.
I førkolumbisk tid utgjorde de som levde i Andes en komplekst hierarkisk sivilisasjon med mange byer og store templer og monumenter gjort med framragende steinhogging. Med den spanske invasjonen døde det store flertallet av spansk krigføring og av europeiske sykdommer. Mange av de som overlevde ble assimilert inn i den store blandingsbefolkningen hvor de tapte sin opprinnelige kultur og språk. I de fjerne områdene av Amazonasregnskogen fortsetter urfolkene å slåss mot statsstøttet økonomisk vanskjøtsel, kulturell diskriminering og gjennomgående vold.
Opphavelige peruanske tradisjoner og skikker har likevel formet måten som peruanerne i dag lever og oppfatter seg selv på. De mange arkeologiske utgravningene og ruinbyene utgjør noen av landets mest verdifulle kulturminner, slik som Macchu Picchu.

Genetikk

Det amerikanske kontinentet var det siste som ble kolonisert av homo sapiens etter at mennesket forlot Afrika for 50 000 år siden. Mot slutten av siste istid, for om lag 15 000 år siden, tok indianernes forfedre seg fra Asia over Alaska og spredte seg utover hele det nordlige og sørlige Amerika.
Den genetiske historien til urfolket i Amerika fokuserer hovedsakelig på menneskelig Y-kromosom DNA haplogrupper og menneskelig mitokondrielt DNA haplogrupper. «Y-DNA» er et kjønnskromosom som kun arves langs farssiden, fra far til sønn, mens «mtDNA» arves kun langs morssiden, fra mor til avkom av begge kjønn. Ingen rekombinerer, og således endres Y-DNA og mtDNA kun ved tilfeldig mutasjon ved hver generasjon uten blanding mellom foreldrenes genetiske materiale. Autosomale markører av «atDNA» er også benyttet, men skiller seg fra mtDNA eller Y-DNA ved at de overlapper betydelig. AtDNA er generelt benyttet for å måle gjennomsnittlig kontinent-av-arv i den genetiske blandingen eller tilsetningen i hele den menneskelige genom og beslektede, isolerte befolkninger («genetiske flaskehalser»).
Genetisk undersøkelser av mitokondrielt DNA (mtDNA) av den amerikanske urbefolkningen og en del folk fra Sibir og Sentral-Asia har avslørt at den genetiske gruppen av tyrkisktalende folk i Sibir, som altajere, khakassere, sjorere og sojotere, som lever mellom Altajfjellene og Bajkalsjøen langs Sajanfjellene, er de som genetisk sett er nærmest urbefolkningen i Nord- og Sør-Amerika. Dette er delt av annen forskning som argumenterer at «forfedrene til amerikanske indianere var de første til skille ad fra den store asiatiske befolkningen i mellompaleolittisk tid.»
Det genetiske mønsteret indikerer at urfolket i Nord- og Sør-Amerika gikk i gjennom to særskilte genetiske episoder; først med første befolkningsinnvandringen, og deretter med den europeiske koloniseringen av Amerika. Den førstnevnte er den bestemmende faktor for antallet genavstamning, zygositisk mutasjoner og grunnlegge de haplotyper som er tilstedeværende i dagens urfolk i befolkningene i Amerika.
Menneskelig bosetning av Den nye verden skjedde i flere etapper fra kysten av Beringhavet, med en innledning fra rundt 15 000- til 20 000-årlig opphold på Beringlandbrua for en lite grunnleggende befolkning.
Den mikrosatellittiske mangfold og grupperinger av Y-arven særskilt til Sør-Afrika indikerer at noen urfolk i Amerikas befolkning har blitt isolert siden den innledende bosetningen av regionen. De na-dené-språklige, inuitter og andre innfødte i Alaska framviser haplogruppe Q (Y-DNA)-mutasjoner (Q-M242), og de er særskilte fra andre urfolk i Amerika med forskjellige mtDNA- og atDNA-mutasjoner. Dette antyder at den tidligste innvandringen i de nordligste delene av Nord-Amerika og Grønland kom fra en senere migrasjonsbefolkninger.
Vitenskapelige bevis knytter de amerikanske urfolkene til befolkningen i Asia, særlig folk i østlige Sibir. Urfolk i Amerika har blitt knyttet til nordasiatiske befolkninger ved spredning av blodtyper og i den genetiske sammensetningen som er reflektert av molekylær data som DNA.
Ganske få individer innvandret til Amerika etter istiden; ikke mer enn om lag hundre genetisk distinkte individer. På tross av dette utviklet ulike folkegrupper seg i svært forskjellige retninger gjennom historien, kulturelt som genetisk. Den genetiske differensiering mellom ulike grupper av urfolk i Mellom-Amerika er svært stor og har antagelig sin årsak i relativt små samfunn og liten kontakt mellom de ulike befolkningsgruppene. Da europeerne kom til Amerika ble denne kulturelle og genetiske diversiteten ble kraftig redusert. De smittsomme sykdommene fra Europa medførte høy dødelighet for urbefolkningen. Ved analyser av urbefolkningens etterkommere er det mulig å tidsfeste når den genetiske diversiteten var på sitt høyeste. Det var for om lag fem tusen år siden. Tidsrommet for katastrofen, da den genetiske variasjonen brått ble redusert, skjedde for omtrent fem hundre år og ved europeernes inntrenging.
En undersøkelse fra 2013 publisert i Nature rapporterte at DNA funnet i levningene av en ung gutt som er 24 000 år gammel fra det arkeologiske stedet tilhørende Mal'ta-Buret'-kulturen ved den russiske elven Angara antyder at opp til en tredjedel av urfolket i Amerika kan ha forfedre som kan bli sporet tilbake til vestlige eurasiere og som kan ha «hatt en mer nordøstlig spredningen for 24 000 år siden enn vanligvis antatt.» Undersøkelsen beregnet at «14 til 38 prosent av slekten til innfødte amerikanere kan ha hatt sin opprinnelse fra denne oldtidsbefolkningen,» skrev forfatterne, og «våre funn er betydningsfull på to nivåer. Først, det viser at sibirere i øvre paleolittisk tid kom fra en kosmopolitisk befolkning av tidlig moderne mennesker som spredde seg ut av Afrika til Europa og til sentrale og sørlige Asia. For det andre, paleoindianske skjeletter som Buhl-kvinnen med fenotypiske trekk atypisk for dagens urfolk, kan bli forklart som en direkte historisk forbindelse til øvre paleolittiske Sibir.»
En reiserute gjennom Beringlandbrua er vurdert som langt mer sannsynlig enn den spekulative solutréhypotesen som hevder at europeere var blant de første som befolket Amerika. Et sammendrag i American Journal of Physical Anthropology 2012 hevder at «likhetene i alder og geografisk spredning av C4c og tidligere analysert X2a-slekt gir støtte til scenarioet om en tosidig opprinnelse for paleoindianere. Ved å ta hensyn til at C4c har dype røtter i den asiatiske andelen av mtDNA-fylogeni og er uten tvil av asiatisk opprinnelse, er funnene at C4c og X2a er karakteristisk av parallelle genetiske historier, avviser endelig den kontroversielle hypotesen om en atlantisk rute over isen inn i Nord-Amerika.»