Drammensfjorden

Drammensfjorden munner ut på Ytre Oslofjords vestside. Den strekker seg herifra nordover og nordvestover. Innerst i fjorden har Drammenselva sitt utløp. Der finnes også byen Drammen som har sitt navn etter fjorden.
Fjorden er i stor grad omkranset av områder tilhørende Buskerud fylke, men i vest og sørvest ligger Vestfold inntil fjorden. Landområdet på østsiden av fjorden kalles Hurumhalvøya og skiller Drammensfjorden fra Oslofjorden.
Et stykke ute i fjorden, ved Svelvik i Vestfold på vestsiden og Verket i Hurum på østsiden, innsnevres fjorden til et smalt sund. Sundet trafikkeres av en bilferge. Innsnevringen, sammen med den vannrike Drammenselva, gjør at fjorden innenfor inneholder brakkvann. På overflaten er vannet nokså ferskt, noe som gjør badeplassene frie for maneter, men lengre nede finnes saltvann, slik at man også har saltvannsfisk som torsk, sei, flyndre og makrell i fjorden. Overraskende nok er det også funnet et stort nesten uskadd korallrev på 10–20 meters dyp i fjorden.
Drammensfjorden var for noen tiår siden forurenset. Kloakkrensning og endring av industrien i Drammen har imidlertid ført til at vannet nå er mye renere. Laks og sjøørret er derfor igjen å finne i fjorden, Drammenselva, Lierelva og Åroselva. Drammensvassdraget er blant Norges viktigste områder for laks, men har hatt problemer med lakseparasitten Gyrodactylus salaris.
Drammensvassdraget er det tredje største vassdraget i Norge, og renner ut i fjorden ved Drammen. Vannføringen ved utløpet er på ca. 300 m³/s.

Navn

Drammensfjorden er kjent fra norrøn tid under navnet Dramn eller Drofn, ord som man tror betyr «uklart vann» eller «bølger». Blant annet forteller Snorre Sturlason at Olav den hellige gjemte seg for Knut den mektige i en fjord som hette Dramn. I vikingtiden stod vannet omkring 4 meter høyere, og fjorden kan ha gått helt til Hokksund og nedre del av Drammenselva var en smal arm av Drammensfjorden. Vannløpet fra Vikersund helt til Svelvik ble fra gammelt kalt Drammen, Drofn, Drafn eller Dramn.  Rundt 1600 hadde selve elven fått navnet Storelven eller Ekerelven mens Drammen var navnet på fjorden ut til Svelvik. Fra 1600 ble Drammen felles navn for de tre tettstedene ved elvens utløp og navnene Drammenselven og Drammensfjorden ble vanlig.

Historie

På slutten av istiden var havet omkring 200 meter høyere enn i dag. Da isen trakk seg tilbake ble Drammensdalen fylt av havvann. Ved Eiker er den marine grensen på 190-195 meter I bronsealderen var havet fortsatt 9 til 14 meter høyere enn i dag slik den tids Drammensfjord strakte seg opp gjennom Drammenselvas dalføre opp til og forbi Hellefossen. Ved overgangen mellom eldre og yngre jernalder hadde landet hevet seg så mye at Hellefossen kom trolig til syne som et stryk. De eldste gårdene ble anlagt da vannstanden var høyere slik at nær Drammenselva er gårdene yngre. Nedre del av Drammenselva og dalføret var i vikingtid fortsatt en smal arm av Drammensfjorden. Dersom teorien om at Ryggkollen dannet en innsjø i Nedre Eiker er riktig, kan Hellefossen ha kommet til syne iløpet av vikingtid og over relativt kort tid. En teori antar at en morene ved Ryggkollene i forhistorisk tid sperret elvens løp slik at store deler av nedre Eiker var en innsjø, vannstanden kan ha vært nesten så høy som Haug kirkes murer, kanskje 15-16 meter over havet. En gang i tidlig vikingtid gravde elven seg gjennom sandmorenen og innsjøen forsvant på relativt kort tid. Teorien om innsjøen innebærer at Drammensfjorden den gang gikk omtrent til Ryggkollen.
I vikingtid og middelalder ble Drofn eller Dramn brukt både om Drammenselven (fra Vikersund) og fjorden innenfor Svelvik. Mellom Svelvik og elvemunningen ble fjorden oppfattet som en innsjø. Hellig Olav styrte inn Oslofjorden til "det vann som heter Drofn" for å unngå Knut den mektige. Svelvikstrømmen ble på den tiden oppfattet som vassdragets munning. Gradvis gikk navnet Dramn eller Drammen over til å bety  innsjøen (det vil si fjorden innenfor Svelvik), mens elven ble kalt Eikerelven eller Storelven. Rundt 1600 skrev Jens Nilssøn at grensen mellom de to gikk straks ovenfor Kobberviken.
I istiden hadde brefronten trolig et opphold ved Svelvik slik at breelven bygget opp en grusavsetning idag kjent som Svelvik-ryggen. Ryggen har høyeste punkt 60 moh. som ligger langt under marin grense på stedet (omkring 200 moh.), det vil si at avsetningen skjedde langt under den tids havnivå.