Reisekongedømme

Omfang

Denne slags regjering er mest sterkt assosiert med tysk historie hvor fremveksten av en hovedstad tok en usedvanlig lang tid. Det tyske reisekongedømme (Reisekönigtum) var, fra frankiske tid og fram til slutten av middelalderen, den vanlige typen av kongelig eller keiserlig maktutøvelse. De tyske-romerske keisere i middelalderen hersket ikke fra en hovedstad. De reiste med familien og det kongelige hoff gjennom riket.

Vest-Europa

Reisekongedømme forekom i flere europeiske land i middelalderen - der begreper som «itinerant kingship», «travelling kingdom» og «corte itinerante» beskriver dette fenomenet. Konger og deres reisefølge reiste jevnlig fra det ene kongelig palass og til et annet. London og Paris begynte å utvikle seg til virkelige politiske sentre mot slutten av 1300-tallet, også Lisboa også viste lignende trender. Noen andre vesteuropeiske byer viste også tendenser mot å bli politiske hovedsteder på slutten av 1300-tallet. Spania var lenge uten fyrstelig sentrum før Filip II av Spania opphøyet El Escorial utenfor Madrid til denne rang.
De nåværende hovedsteder Stockholm og København hadde en spesiell status som kongelig residens i løpet av 1400-tallet. En permanent politisk administrasjon eksisterte på disse stedene tidligst på 1600-tallet.
Tysk forskning har kartlagt franske og tyske herskeres reiseruter, fra Karl den store til Frederik II og Ludvig den hellige. Kartleggingen viser hvor mange ganger herskerne besøkte et bestemt sted. Det kan sees at mange konger konsentrerte seg på bestemte områder, mens de sjelden eller aldri besøkte andre.
På grunnlag av kongelige brev viser det seg at Henrik VI av Det tysk-romerske rike og hans følge mellom 28. januar og 20. desember 1193 reiste mer enn 4000 km rundt hele Tyskland. Rekonstruksjon gir følgende kronologiske reiserute: Regensburg - Würzburg - Speyer - Haguenau - Strasbourg - Haguenau - Boppard - Mosbach - Würzburg – Gelnhausen - Koblenz - Worms - Kaiserslautern - Worms - Hassloch - Strasbourg - Kaiserslautern - Würzburg - Sinzig - Aachen - Kaiserwerth - Gelnhausen - Frankfurt am Main - Gelnhausen.
I Sverige reiste kongene på en lignende måte over hele landet. I de eldste tider (før 1200) er det vanskelig å avgjøre om de hovedsakelig oppholdt seg i enkelte områder og sjeldnere i andre. Gustav Vasa residerte for eksempel med jevne mellomrom i Västergötland og Småland, selv om han oppholdt seg mest i Mälardalen. Under Johan III av Sverige fikk kongen en mer permanent bolig i Stockholm og de nærliggende slott. I generasjonen etter 1416 ble Københavns slott stedet hvor danske kongen oftest viste seg, men utviklingen mot en hovedstad tok lang tid.

Norge

Reisekongedømmet er et felleseuropeiskt fenomen, men har vært studert også i norsk forskning. Norges reisekongedømme henger særlig sammen unionsperiodens danske (og svenske) forhold. I Norge finnes reisekongedømmet særlig i perioden før unionene og den tids kongesagaer som Sverres saga og Håkon Håkonssons saga fra 1200-tallet er blant de fremste skriftlige kildene.
Ifølge en utbredt oppfatning blant norske historikere, opphørte Norges ambulerende kongedømme rundt 1100 - hvilket senere studier (Orning) har funnet usannsynlig. Man må ifølge senere studier dra skillet mellom den underordningen kongen kunne få når han var henholdsvis nærværende og fraværende tydelig nok: «kongelig autoritet» – uavhengig av kongens fysiske nærvær - var ikke bare noe av en praktisk umulighet, men også langt på vei «utenkbart».

Reisekongedømmets funksjon

Norske og utenlandske undersøkelser knytter ofte reisekongedømmet sammen med naturaløkonomien som var utbredt under føydalismen. (Se også Veitsle om dette.) Forskerne fant ofte, at reisekongedømmet ble nødvendiggjort av vanskelighetene med transport av proviantlager: av behovet for å konsumere disse på stedet.
Naturaløkonomien kan være en av flere årsaker til reisekongedømmet. Kongene bodde ofte i byene. Noen var så hyppig besøkt at det er mulig å snakke om «residensbyer».
Kongene kan ha hatt politiske motiver for å besøke ulike deler av landet. Den kongelige jurisdiksjon gjorde det også nødvendig for kongen å være til stede i mange deler av riket. Dette kan ha vært den viktigste årsaken til reisekongedømmets eksistens i middelalderen.
Underordning overfor kongen var ikke selvsagt, men noe som i utstrakt grad måtte bekreftes fra gang til gang. Kongens utsatte stilling gjorde uforutsigbarhet til en nøkkelegenskap, og hans nærvær til en viktig, og tidvis avgjørende, faktor for å oppnå andres underordning.

Nærvær og uforutsigbarhet

Forskjellen mellom sentrum og periferi var en grads- og ikke vesensforskjell fordi grensene mellom sentrum og periferi i motsetning til fastlagte riksgrenser var vage og skiftende. Det var ikke beliggenheten som avgjorde klassifiseringen av et område, men hvordan kongen behandlet det. Kongen opptrådte noen ganger mildere enn forventet i antatt perifere strøk (som dermed ble mer «sentrale»), og strengere enn antatt i sentrum (som følgelig antok «perifere» trekk).
Når kongen ikke oppnådde en tilsvarende troskap i sitt fravær som i sitt nærvær, er det ikke sikkert at dette kun – eller primært – skyldtes hans manglende makt. Det kan også ha vært en følge av hans manglende interesse for dette. Kongens krav om ”absolutt troskap” i situasjonen er ikke ensbetydende med at kravet var ment å gjelde overalt og til alle tider. Middelalderens kongemakt var ikke bare svakere enn senere tiders statsmakt. Den fungerte også på en kvalitativt annerledes måte. Det er ikke før med «maktstaten» på 1600- og 1700-tallet at overvåkning av befolkningen ble et aktuelt tema for kongemakten. Middelalderens fyrsters fremste utfordring var å holde rivaler stangen snarere enn å forsøke å styre allmektig.
Kongens herredømme berodde i stor grad på hans fysiske tilstedeværelse. Troskap og underkastelse var en funksjon av fysisk nærvær.
Det ambulerende fyrstedømmet er blitt mye studert i forbindelse med Det tysk-romerske riket der keiserens reiser hadde stor politisk betydning. Det var avgjørende for keiseren å oppsøke sentrale steder, med ikke altfor stort mellomrom, for å bevare sitt herredømme. Reisevirksomheten kan her tolkes som at lydighet ikke var internalisert hos undersåttene, men lydighet mot keiseren stadig måtte friskes opp ved hans nærvær. Keisernes reiseruter er blitt nøye kartlagt, og illustrerer hvordan riket var inndelt i kjerneområder, transittområder og periferi.