Sissel Bjørstad Skille

Utdanning og utvikling

Sissel Bjørstad Skille er selvlært som dukkemaker. I 1969-1970 gikk hun et år på Nordisk dekoratørskole i Hørning ved Ålborg. Deretter gikk hun treårig lærerskole i Tromsø, og ble uteksaminert derfra i 1974. Hun arbeidet som lærer i 25 år, men dukkedesign og -produksjon tok stadig mer tid og ble etterhvert vanskelig å kombinere med lærerjobben. Fra 2000 arbeider hun med dukker på heltid. 
Skille har alltid vært fascinert av dukker og barneansikter. Hun har også alltid likt å tegne og modellere, og i 1981 kombinerte hun disse interessene, da hun laget sin første dukke. Dette ble begynnelsen på det som først var en hobby, og deretter ble hennes profesjon. I starten var antikke dukker hennes inspirasjon, hun begynte å samle på slike, og hun forsøkte å lage dukker som lignet mest mulig på dem. 
Fra 1989, etter at hun begynte å modellere hver enkelt dukke, finner hun inspirasjon i barn hun møter og i fotografier av barneansikter, uten at hun prøver å kopiere dem. «Skulle jeg kopiert ansikter, ville jeg vært mer opptatt av det enn å gjøre dem levende. Derfor memorerer jeg heller visse trekk hos barn jeg ser».
Tidligere laget hun, i tillegg til dukkene, bilder og nåler av både Cernit og porselen.
Hun er medlem av Trondheim og Omegn Dukkemakerforening, og har holdt endel kurs i regi av foreningen.

I media

Skilles arbeider er presentert i flere bøker, både norske og utenlandske, og de gjengis ofte i tidsskrifter.  Dukkene hennes presenteres også ofte på nettsteder med kunstnerdukker for dukkesamlere. 
I 1996 ble hun portrettert av Andreas Lunnan i NRK1-programmet «Smil, dokke Lise», der man blant annet fikk følge hele prosessen med modellering av en av hennes store Cernit-dukker.

Materialer og teknikker

Skille har siden tidlig 1990-tall modellert sine kunstnerdukker i en PVC-basert modelleire; som regel Cernit. Dukkenes hoder og nederste del av armer og bein lages i dette materialet. Etter at dukkedelene er ferdig designet og modellert, stekes de i ovn så materialet herdes og blir bestandig. Hun maler de ferdige hodene med oljemaling. Dukkenes parykker er av ekte hår, eller mohair, og øynene av glass. Kroppene er av stoff, fylt med ull. De formes rundt et leddet «plastskjelett», som gjør det mulig å plassere dukkene i ulike positurer. I tillegg til å modellere dukkene, syr Skille stort sett alle dukkenes klær selv. En kusine gjør endel av strikkearbeidet. Hun og Skilles mor har i tillegg brodert på enkelte av plaggene, blant annet på bunadene.
Fremstillingsprosessen er tidkrevende, fra klargjøring av modelleira til dukken står ferdig, så hun lager ikke mer enn 8–12 dukker pr. år.
Den første dukken hun laget, i 1981, fikk hode av trolldeig, stoffkropp og hår av farget rørleggerstry. Hun og ektemannen eksperimenterte med ulike materialer og fremstillingsmåter, og etter å ha prøvd gipshoder dyppet i bivoks, ble neste ledd i utviklingen å lage dukkenes hode av Cernit. Hun modellerte først et hode i vanlig modellérkitt. Utenpå dette laget de en gipsform – som hun så trykket Cernit inn i, for å lage det endelige hodet. Deretter ble dette stekt i ovn for å herdes.
Senere fikk hun tak i porselen, og prosessen ble enklere. «Porselens-vellingen» kunne tømmes inn i gipsformen, herdes der en stund og senere brennes. Hun laget flere hoder av hver modell, men dukkene fikk ulike uttrykk, hår og klær. De første porselensdukkene var mellom 25 og 35 cm høye. Noen av de minste hadde stoffkropper, fylt med ull. Enkelte hadde ferdigkjøpte kropper med leddete armer og bein. De litt større hadde hode, armer og bein av porselen, og kropper av stoff. Hun laget rundt 100 av denne typen dukker. Det var begrenset hvor mye hun fikk vist av dukkens karakter i det lille formatet, og på slutten av 1980-tallet begynte hun derfor å lage mye større porselensdukker, noen var nesten 80 cm høye. 
I 1989 fikk Skille se bilder av tyske kunstnerdukker som var modellert direkte i PVC-leire. Dette ble et vendepunkt i hennes måte å lage dukker på. Hun gikk tilbake til å bruke Cernit, men nå modellerte hun hvert enkelt hode, istedenfor å støpe dem i form. Dermed ble alle dukkene unike, og muligheten til å gi dem ulike uttrykk ble større. Dette er den fremgangsmåten hun fortsatt (pr. 2016) bruker.

Reproduksjoner

I 1993 innledet Sissel Bjørstad Skille et samarbeid med en amerikansk dukkefabrikant, Georgetown Collection Inc. Hun designet, modellerte og kledde opp dukker, som firmaet så reproduserte i porselen for det amerikanske samlermarkedet. Overføringen av ansiktstrekk fra Skilles Cernit-dukker på ca. 70 cm til Georgetowns porselensdukker på rundt 40 cm, var problematisk. Dukkene mistet mye av uttrykket, og Skille var ikke helt fornøyd med resultatene, men hun nådde ut til et stort marked, og samarbeidet varte i rundt fem år. 
I 1998 inngikk hun en avtale med den tyske dukkefabrikken Götz om å modellere et visst antall dukker for dem. På samme måte som for den amerikanske fabrikanten, lager Skille originaldukken i Cernit. De første gangene sendte hun så dukken til Tyskland, det ble tatt avstøpning av hode, armer og bein – og deretter laget Götz reproduksjoner i vinyl i et begrenset antall (100–1000). Avstøpningen ødela til en viss grad originalhodet. En annen fremgangsmåte som ble forsøkt, var at Skille modellerte originalen, denne ble så sendt til et firma som laget digitale 3D-fremstillinger av den. 3D-modellen kunne til en viss grad justeres, og deretter sendes til et annet firma som skrev ut hodet på en 3D-skriver. Hodet kunne igjen justeres noe, før det ble herdet og sendt til Götz for reproduksjon. 
Reproduksjonene inngår i Götz' serier med samlerdukker, der Sissel Bjørstad Skille er én av fire kunstnere. Hun har i tillegg designet noen få lekedukker for firmaet.

Hedersbevisninger (utvalg)

Sissel Bjørstad Skille har fått flere nominasjoner og priser både på utstillinger i Norge, Tyskland, USA og Russland, og hennes kunstnerdukker finnes i samlinger i enda flere land. Fem av dem er blant annet solgt til Sekiguchi Doll Garden i Japan.
I 1991 fikk hun både publikumsprisen og pris for beste dukke ved Global Doll Societys utstilling i Stavanger.
I 1995 deltok hun i konkurransen «Der gläserne Feenstaab», (glasstryllestaven), Internationaler Preis für Puppenkunst 1995 i Tyskland. 160 dukker av ulike kunstnere var innlevert til juryering. Skille fikk førstepris i kategorien «Kinder» (barn) for sine dukker.
På Global Doll Society Convention i København 2001, ble hun tildelt Käthe Kruse Trophy for beste dukke laget av profesjonelle utstillere.
På utstillingene hun har deltatt i ved Wachtanoff-galleriet i Moskva, har hun hver gang mottatt ulike priser og utmerkelser.
I 2016 ble hun tildelt Max-Oscar-Arnold Kunstpreis '16 ved den 25. internasjonale dukkefestivalen i den tyske byen Neustadt bei Coburg. Fullt navn på prisen er Max-Oscar-Arnold Kunstpreis für zeitgenössische Puppenkunst, für das beste Gesamtwerk eines etablierten Künstler (norsk: Max-Oscar-Arnold kunstpris for samtidsdukkekunst, for det beste samlede verk av en etablert kunstner)