Hedy Lamarr

Bakgrunn

Lamarr ble født Hedwig Maria Eva Kiesler i en jødisk familie i Wien i Østerrike-Ungarn. Hennes far var Emil Kiesler, en bankier fra Lemberg. Hennes mor Gertrud født Lichtwitz, var en pianist fra Budapest. Som barn studerte Hedy ballet og klaver. Da hun arbeidet med Max Reinhardt i Berlin, omtalte han henne som den vakreste kvinne i Europa.

Skuespillerinne

Som tenåring fikk hun flere store filmroller i tyske filmer, der hun spilte sammen med stjerner som Heinz Rühmann og Hans Moser.
I begynnelsen av 1933 medvirket hun i Gustav Machatýs beryktede film Ekstase; en tsjekkoslovakisk film laget i Praha, der hun spilte en uoppmerksom og likeglad gammel manns kjærlighetshungrende unge hustru. En kjærlighetsscene som vises ved næropptak av hennes opphissede ansikt og et langt opptak av henne, mens hun bader naken i en innsjø i skogen og løper naken gjennom skogen, gjorde filmen berømt.

Ekteskap med Friedrich Mandl

Den 10. august 1933 giftet hun seg med den 13 år eldre våpenfabrikant Friedrich Mandl fra Wien. Senere beskrev hun ham i sin selvbiografi Ecstasy and Me som en dominerende og sjalu mann som forbød henne å spille i filmer og til tider holdt henne innesperret i deres palé. Han oppkjøpte alle de kopier av filmen Ekstase han kunne få fatt på, ettersom han ikke likte hennes opptreden og ansiktsuttrykk i den. (Lamarr hevdet at hennes lidenskapelige ansiktsuttrykk skyldtes at instruktøren stakk henne med en nål).
Mandl forhindret henne fra å fortsette sin skuespillerkarriere, og tok henne i stedet med til møter med teknikere og forretningspartnere. På disse møter fikk den matematisk begavede Lamarr førstehåndsinnsikt i avansert militærteknologi. Ellers var hun tvunget til å være på slottet Schwarzenau. Hun fortalte senere at Mandl til tross for sine jødiske røtter omgikkes nazistiske forretningsfolk, noe som gjorde henne rasende. I Ecstasy and Me skrev Lamarr at både Benito Mussolini og Adolf Hitler deltok i Mandls store fester. Hun fortalte først at hun slapp fri ved å kle seg ut som tjenestepike og flykte til Paris, der hun fikk skilsmisse og deretter flyttet videre til London. I en annen versjon overtalte Lamarr sin mann til å gå med på at hun deltok på en fest iført alle sine kostbare smykker. Senere bedøvet hun og en tjenestepike ham, og hun unnslapp landet med sine smykker.

Filmkarriere i Hollywood

I London møtte hun Louis B. Mayer. Hun skiftet på hans oppfordring navn til Hedy Lamarr – etternavnet som en hyldest til den vakre stumfilmsskuespillerinnen Barbara La Marr som døde i 1926 av en overdose.
I Hollywood ble hun ofte sett i glamorøse og forførende roller. Hennes Hollywood-debut var i filmen Algier (1938). Andre filmer var Boom Town (1940), White Cargo (1942), og så Tortilla Flat, basert på en roman av John Steinbeck. I 1941 ble hun og to andre Hollywoodskjønnheter - Lana Turner og Judy Garland - castet i det musikalske overflødighetshorn Ziegfeld Girl.
Hun spilte i 18 filmer fra 1940 til 1949 til tross for at hun fikk barn i 1945 og 1947. Hun forlot MGM i 1945 og fikk sin største suksess som filmskuespillerinne i Cecil DeMilles Samson and Delilah, den høyest inntjenende film i 1949. Men etter et forsøk på komikk med Bob Hope i My Favorite Spy gikk det nedforbakke med hennes karrière, og etter 1950 opptrådte hun kun sporadisk i film. En av hennes siste roller var som Jeanne d'Arc i Irwin Allens episke verk The Story of Mankind (1957).

Oppfinner

Hedy Lamarr, som var innbitt motstander av nasjonalsosialismen, utviklet en i 1942 patentert radiofjernstyring for torpedoer. Dette var en innretning som ved selvstendig vekslende frekvenser var vanskelig å peile og derfor i det vesentlige sikret mot forstyrrelsessignaler. Hun hadde fått tenken til oppfinnelsen mens hun og komponisten George Antheil synkroniserte 16 pianolas fra hans Ballet Mécanique med en film. Dette fikk de til ved hjelp av synkront avspilte klaverruller (hullstrimler).
Problemet med radiofjernstyringen løste de ved hjelp av identiske hullstrimler i sender og mottaker. Slik kunne frekvensskiftene skje samtidig. Lamarr dro her nytte av at hun som hustru til våpenfabrikanten Fritz Mandl hadde fått tilgang til og innsikt i radioteknikk. Lamarr og Antheil arbeidet i noen måneder med ideen innen de presenterte den for Det nasjonale oppfinnelsesråd (National Inventors Council) i desember 1940. Formann for rådet var Charles Kettering, forskningsdirektør for General Motors. Kettering foreslo for Lamarr og Antheil at de patenterte ideen. Med støtte fra en professor i elektroteknikk ved California Institute of Technology forberedte de patentsøknaden. Den 11. august 1942 ble den innvilget. Patentet ble imidlertid ikke benyttet av det amerikanske forsvar, slik at metoden aldri kom til krigstidsanvendelse. Men metoden ligger i bunn for den samtidige frekvensveksling (frekvenshopping) som senere ble benyttet i kommunikasjonsteknikken som for eksempel ved Bluetooth-forbindelser og i GSM-teknikk.