Fanitullen

Fanitullen er en kjent slått som finnes i varianter i Hallingdal og Telemark. Navnet betyr egentlig «Fandens trall». Fanden var svær til å tralle, eller tulle som det heter i en del dialekter. Han var også en dugelig spelemann, noe som blant annet går fram av det historiske sagnet knytta til slåtten. Fanitullen fra folkemusikktradisjonen bør ikke forveksles med den slåtten som Johan Halvorsen lagde til Sigurd Eldegards skuespill Fossegrimen, og som særlig er blitt kjent gjennom Alfred Maurstads spill. Halvorsen lot seg inspirere av kjente slåttemotiver, først og fremst Førnesbrunen.

Sagnet

Den overleverte fortellingen er knyttet til et bryllup i Hovet i Hol i 1724, der to unge gutter, Levord Person Haga og Ådne Knutson Sindrol, kom i trette og deretter i slagsmål. Levord ble drept, mens Ådne, under trussel om dødsstraff, flyktet over fjellet til Numedal. Hendelsen er referert i samtidige rettsdokumenter fra tingskriveren i Ål.
Slåtten, som er knyttet til fortellingen, skriver seg etter sigende fra kjøgemesteren i gildet, som var på vei ned i kjelleren for å hente en øl til den som vant slåsskampen. Mens han var der nede, så han en mann sitte på øltønna med ei fele og spille en slått han ikke hadde hørt før. Mannen holdt fela motsatt vei, med halsen inn mot bringa, og slo takta på tønna med en hestehov i stedet for med venstre foten. Det var tydelig at dette var djevelen. Kjøgemesteren sprang opp igjen, og fant at den ene av slåsskjempene lå død på tunet. 
En annen variant legger sagnet til Hemsedal.

Diktet

Denne fortellingen var så fengende at Jørgen Moe skrev en versjon av den på vers i slutten av 1840-årene, mens nasjonalromantikken var på sitt mest intense. Her foregår handlingen i et bryllup i Hemsedal, og Jørgen Moe har lagt til ekstra dramatiske effekter, som beltespenning, selv om det ikke er dokumentert at de to slagsbrødrene sloss på den måten. Jørgen Moe har trolig også hatt tilgang på andre kilder og fortellere.
Fanitullen.

I hine haarde Dage,

Da ved Øldrik og Svir

Hallingdølens Knivblad

Sad løst i hans Slir, –

Da Kvinderne til Gilde

Bar Ligskjorten med,

Hvori de kunde lægge

Sin Husbonde ned:

Stod der et blodigt Bryllup

I Hemsedal ensteds,

Hvor Leg og Dands var tystnet

Og Karlene slog Kreds.

Thi midt paa Gulvets Tilje,

I den mandslagne Ring,

Stod To med dragne Knive

Og ét Bælte spændt omkring.

Og som udskaarne Støtter

I hvilende Ro 

Staa endnu fire Karle

I Kredsen om de To.

De løfte Tyrilysen

Mod det sorte Bjelketag,

Hvor Røgens Hvirvler samles

Til et rugende Lag. 

Forgjæves tvende Kvinder

Med Hyl trænge frem, 

At bryde det faste Gjærde,

Der er stillet foran dem. 

De kastes vredt tilbage

Af de muskelstærke Mænd –

Og Spillemanden rolig

Gaar til Kjældertrappen hen. 

Nu skal han ned at tappe,

Thi den seirende Mand

Kan sagtens vel behøve

At kysse Bollens Rand.

I Bæltespænding nappes

De kun med Blodets Tab,

Saa maa vel Aaren fyldes

Fra Tøndetudens Gab. 

Men da han stod i Kjældren,

Han saa i et blaaligt Skin 

En sidde der paa Tønden

Og stemme Felen sin.

Og Karlen holdt den omvendt,

Tæt op til Brystet klemt,

Og gav sig til at stryge,

Saasnart han havde stemt.

Det var et Spil, som dued:

Det klang som vred Mands Ord,

Som Hug af staalsat Bile,

Og som Næveslag i Bord.

Det jubled, og det hulked

I den skumle Kjælderhal,

Da Slaattens Toner endte

Med et rungende Mandefald.

Taus Spillemanden lytted

Til de mægtige Løb;

Det var, som Spillets Hvirvler

Ned ad Ryggen ham krøb.

Saa spurgte han den Anden:

«Hvor lærte du den Slaat?»

Han svared: «Det er det samme,

Men mind dig den blot!»

Nu Manden ned sig luded

Og efter Tappen tog –

Da saa han Hestehoven,

Som Takt mod Tønden slog.

Han glemte rent at tappe,

Han sprang i Stuen op –

Der løfted de fra Gulvet

Den faldne Mandekrop.
Fanitullen kaldes

Endnu den vilde Slaat, 

Og Dølene den spille,

Og spille den godt. 

Men lyde de grumme Toner

Under Øldrik og Svir, 

Da løsner atter Kniven

I Hallingdølens Slir.

Slåtten

Slåtten det her er snakk om, spilles vanligvis på trollstilt, altså A-E-A-Ciss. Dette gir en egen eiendommelig melodisk følelse. En variant fra Hallingdal har stemmingen A-E-A-E. Den spilles vanligvis som halling, men i Telemark utføres den mest som lydarslått, og denne formen legger mer vekt på det tragiske elementet i slåtten. 
Den formen som i dag er mest brukt, skriver seg fra spelemannen Odd Bakkerud, som vant Landskappleiken med denne slåtten i 1968. Han hadde bygd den ut på grunnlag av en eldre og knappere variant. Slåtten regnes i dag som et bravurnummer på hardingfele og brukes ofte til lausdans. En annen kjent variant av slåtten skriver seg fra Alfred Maurstad, som brukte den som signaturslått når han spilte hardingfele. Felles for begge formene er at de legger vekt på villskapen i fortellingen.
Tradisjonen rundt slåtten tilsier allikevel at man skal være varsom med å bruke den, fordi den egger til slagsmål. En teori går ut på at slåtten er svært gammel og ble brukt rituelt. Spelemannen tok fram Fanitullen når han skjønte det ikke lenger var håp om fredelig løsning på en trette. I motsatt fall spilte man gjerne gangaren Meglaren. Slåtten skriver seg dermed fra en tid da spelemannen hadde flere rituelle funksjoner enn bare å spille til dans.