4 Vesta

Oppdagelse

Heinrich Olbers oppdaget Pallas i 1802, året etter oppdagelsen av Ceres. Han foreslo at disse var rester etter en ødelagt planet. Han sendte et brev med dette forslaget til den engelske astronomen William Herschel hvor han foreslo at et søk nær stedet hvor banene til Ceres og Pallas krysset hverandre kunne avsløre flere fragmenter. Disse banekryssingene lå i stjernebildene Hvalfisken og Jomfruen.
Olbers startet sitt søk i 1802, og 29. mars 1907 oppdaget han Vesta i stjernebildet Jomfruen. Dette var en tilfeldighet siden Ceres, Pallas og Vesta ikke er rester etter noe større legeme. Siden asteroiden Juno ble oppdaget i 1804, ble Vesta det fjerde objektet som ble identifisert i regionen som i dag er kjent som asteroidebeltet. Oppdagelsen ble offentliggjort i et brev sendt til den tyske astronomen Johann H. Schröter datert 31. mars.
Siden Olbers allerede var kreditert for oppdagelsen av en planet – Pallas (på den tiden var asteroider ansett som planeter) – gav han oppgaven med å navngi oppdagelsen til den tyske matematikeren Carl Friedrich Gauss. Gauss beregninger av banen hadde gjort det mulig for astronomer å bekrefte eksistensen av Ceres, den første asteroiden, og han hadde beregnet banen til den nye planeten på den bemerkelsesverdige korte tiden 10 timer. Gauss bestemte at den skulle oppkalles etter den romerske jomfrugudinnen for hjem og ildsted – Vesta.

Navn

Vesta var den fjerde asteroiden som ble oppdaget, derav nummeret 4 i den formelle betegnelsen. Navnet Vesta, eller nasjonale varianter av det, er i internasjonal bruk med to unntak: Hellas og Kina. På gresk ble det helleniske varianten av Vesta tatt i bruk – Hestia (4 Εστία); på norsk ble det navnet brukt på asteroiden 46 Hestia, mens gresk bruker «Hestia» for begge og bare asteroidenummeret skiller dem). På kinesisk kalles Vesta 'ildsted-gud(inne)-stjernen', 灶神星 (zàoshénxīng). Gudinnen Vesta, derimot, bærer sitt latinske navn også på kinesisk.
Da Olbers oppdaget Vesta, var Ceres, Pallas og Juno klassifisert som planeter og alle hadde sitt eget planetsymbol. Vesta ble også klassifisert som en planet, og sammen med navnet designet Gauss et passende planetsymbol, ⚶ – alteret Vesta med sin hellige ild. I Gauss' form ble dette tegnet som ; i den moderne form er det .
Etter oppdagelsen av Vesta tok det 38 år før det ble oppdaget nye himmellegemer, og det ble antatt at solsystemet hadde elleve planeter. I 1845 ble imidlertid nye asteroider oppdaget i et raskt tempo og i 1851 var det femten av dem, hver med sitt eget symbol, i tillegg til de syv store planetene. Raskt ble det klart at det ville være upraktisk å fortsette å finne opp nye planetsymboler i det uendelige, og noen av de eksisterende viste seg å være vanskelige å tegne raskt.
Samme år ble dette problemet sendt til Benjamin Apthorp Gould som foreslo å nummerere asteroidene etter oppdagelse og plassere dette nummeret i en sirkel, som et generisk symbol for en asteroide. Dermed ville den fjerde asteroiden, Vesta, fått det generiske symbolet ④. Etter hvert som antallet økte ble dette raskt sammenkoblet med navnet til en offisiell nummer-navn-betegnelse, ④ Vesta. Innen 1858 ble sirkelen forenklet til parenteser, (4) og (4) Vesta, som var enklere å skrive. Andre tegnsettinger som 4) Vesta og 4, Vesta ble også brukt, men døde mer eller mindre ut innen 1949. I dag blir enten Vesta eller det vanligere 4 Vesta brukt.

Tidlige målinger

Fotometriske observasjoner av asteroiden ble gjennomført ved Harvard College Observatory i 1880–82 og ved Observatoire de Toulouse i 1909. Disse og andre observasjoner gjorde det mulig å fastslå rotasjonshastigheten til asteroiden på 1950-tallet. De ble imidlertid stilt spørsmål ved de tidligste overslagene på grunn av at lyskurven inneholdt variasjoner i både form og albedo.
Tidlige anslag over diameteren til Vesta varierte fra 383 km (i 1825) til 444 km. E.C. Pickering utarbeidet et estimat på 513 ± 17 km i 1879, noe som er nær dagens verdi for den gjennomsnittlige diameteren, men etterfølgende overslag varierte fra lave 390 km og opp til høye 602 km i løpet av det neste århundre. De målte overslagene var basert på fotometri. I 1989 ble det brukt interferometri for å måle en dimensjon som varierte mellom 498 og 548 km i løpet av en rotasjonsperiode. I 1991 ble en okkultasjon av stjernen SAO 93228 observert fra flere steder i det østlige USA og Canada. Basert på observasjoner fra fjorten forskjellige steder, er de beste dataene en elliptisk profil med dimensjoner på ca. 550 km × 462 km.
Vesta ble den første asteroiden som fikk massen fastslått. Hvert 18. år nærmer asteroiden 197 Arete seg Vesta, og kommer innenfor 0,04 AE. Basert på observasjoner av Vestas gravitasjonelle påvirkning på Arete i 1966, estimerte Hans G. Hertz massen til Vesta til (1.20 ± 0.08) × 10⁻¹⁰ solmasser.