Marie-Thérèse-Charlotte av Frankrike

Livet under den franske revolusjon

Mens Marie-Thérèse vokste opp utviklet kreftene som førte til den franske revolusjonen. Sosial misnøye blandet med et forkrøplet statsbudsjett førte til utbrudd av raseri mot monarkiet. Ved 1789 bevegde Frankrike seg mot opprør som et resultat av konkursen som fulgte landets støtte til den amerikanske revolusjon og de høye prisene på matvarer grunnet tørken, alt dette ble forstørret og overdrevet av propaganda hvor det felles målet for hån og latterliggjørelse var dronning Marie Antoinette.
Etterhvert som angrepene på dronningen vokste i styrke dalte monarkiets popularitet. Ved hoffet i Versailles var sjalusi og fremmedhat de viktigste grunnene til krenkelsene og raseriet overfor dronningen. Hennes upopularitet var delt av mektige medlemmer av hoffet, inkludert hertugen av Orléans, førte til trykking og spredning av grove pamfletter som anklaget dronningen for en rekke av seksuelle avskyeligheter foruten å var ansvarlig for presse Frankrike mot finansielt ruin. Mens det i dag er generell enighet om at dronningens oppførsel gjorde lite til å fremme en slik fiendskap var den skaden som disse pamflettene påførte monarkiet en katalysator for de hendelser som kom.
Den politiske forverringen hadde derimot liten innflytelse på Marie-Thérèse. Langt mer alvorlig var den tragedie som da hennes yngste søster Sophie døde i 1787. Dette dødsfallet ble fulgt to år senere av dauphin, Ludvig-Karl, som døde av lungetuberkulose på høyden av den politiske krisen i juni 1789.

Forflyttet til Tuileriene

Da Bastillen ble stormet av en bevæpnet mobb den 14. juli 1789 nådde den spente situasjonen sitt kritiske klimaks. Den unge prinsessens liv begynte å bli påvirket da flere medlemmer av den kongelige husholdning ble sent utenlands for sin egen sikkerhets skyld. Marie-Thérèses onkel, comte d'Artois, emigrerte på ordre av Ludvig XVI. Grunnet hennes mor upopularitet var de som var assosiert med henne også ansett for å være i fare. Dette omfettet også Marie-Thérèses guvernante, hertuginne de Polignac, som dro til Sveits for å slippe unna et mulig attentat.
Hertuginne de Polignac ble erstattet av den strenge markise de Tourzel. Dennes datter skulle derimot bli en livslang venninne av prinsessen.
Den 5. oktober marsjerte arbeiderkvinner i Paris inn i palasset med den hensikt å ta fra den maten som man mente måtte være lagret ved Versailles. Mens den kongelige familie ikke ble skadet omringet menneskemassen palasset og forlangte at kongen og den kongelige familie flyttet til Paris. Underlegen og usikker på hærens lojalitet og redd for vold om han nektet, aksepterte kongen. Marie-Thérèse og familien ble tatt med til palasset i Tuileriene.
Da den politiske situasjonen forverret seg ytterligere ble kongen og dronningen stadig mer redd for at deres liv var i fare De gikk med på fluktplaner organisert ved hjelp av grev Axel von Fersen, og håpet å kunne nå fram til det nordøstlige festningen i Montmédy som var en sikker borg for rojalistene. Deres forsøk på å rømme fra Paris ble stoppet i Varennes hvor de ble arrestert og eskortert tilbake til hovedstaden.

Fengslet

Den 10. august 1792, etter at den kongelige familie hadde tilflukt i den lovgivende forsamling, ble monarkiet forbudt og hele familien fengslet i Tour du Temple, levningene av tidligere borg fra middelalderen. Den 21. januar 1793 ble kongen henrettet med giljotin. Hans død var et sjokk for hele familien.
Om kvelden den 3. juli 1793 kom vakter inn i familiens leilighet og tok med tvang Marie-Thérèses yngre bror Ludvig-Karl, som for rojalistene var kong Ludvig XVII av Frankrike. Etterlatt i leiligheten var Marie Antoinette, Marie-Thérèse og Ludvig XVIs yngste søster Madame Élisabeth. Det lille barnet ble torturert og tvunget til vitne mot sin mor, søster og tante, og anklaget også moren for incest. Da Marie Antoinette ble ført bort i begynnelsen av august var Marie Thérèse etterlatt kun i omsorgen til tanten Élisabeth.

Livet som émigrée

Noe senere reiste Marie-Thérèse fra Wien og da til Mitau i Kurland (i dag Jelgava i Latvia) hvor hennes fars eldste overlevende bror, comte de Provence, levde som gjest hos tsar Paul I av Russland. Han hadde erklært seg selv som konge av Frankrike som Ludvig XVIII av Frankrike etter at Marie-Thérèses bror var død. Da han selv ikke hadde noen egne (legitime) barn, ønsket han at hans niese Marie-Thérèse giftet seg med hans nevø og hennes fetter, Louis-Antoine, hertug av Angoulême, som da ville bli den eventuelle arvingen til Frankrikes trone. Marie-Thérèse aksepterte uten spørsmål, lykkelig over å kunne tilhøre en familie igjen.
Louis-Antoine var en sky og stammende ung mann. Hans far, comte d'Artois, som betraktet sin sønn som en større forlegenhet, forsøkte å overtale Louis-Antoine fra å inngå ekteskapet. Bryllupet fant uansett sted den 10. juni 1799 ved Jelgavapalasset i dagens Latvia. Ekteparet forble barnløse.

I Storbritannia

Den kongelige familie flyttet til Storbritannia hvor de bosatte seg i Hartwell House i Buckinghamshire. Marie Thérèses svigerfar, comte d'Artois, tilbrakte det meste av sin tid Edinburgh hvor han hadde leiligheter i Holyrood House.
De lange årene i landflyktighet tok slutt da Napoléon Bonaparte abdiserte i 1814, og den første gjenreising av Huset Bourbon skjedde da comte de Provence overtok den franske trone som Ludvig XVIII av Frankrike, 21 år siden hans bror Ludvig XVI ble henrettet.

Gjenreisingen av Huset Bourbon

Ludvig XVIII forsøkte å holde en gyllen middelveg mellom de liberale og de ekstreme rojalistene (ledet av comte d'Artois). Han måtte også slå ned på de mange menn som dukket opp og hevdet at de var Marie Thérèses lenge tapte yngre bror Ludvig XVII. For prinsessen var påstandene fra disse svindlerne belastende.
For Marie-Thérèse var hjemkomsten følelsesmessigst tungt og hun hadde ikke tillit til de mange franskmenn som enten hadde støttet republikken eller Napoléon. Hun besøkte stedet hvor hennes bror hadde død, og gravlund Madeleine hvor hennes foreldre og tante Élisabeth var gravlagt. Levningene ble gravd opp den 18. januar 1815 og gravlagt på nytt i det tradisjonelle kongelige gravsted i klosterkirken Saint-Denis den 21. januar 1815, 22. Årsdagen for Ludvig XVIs henrettelse.
I mars 1815 kom Napoléon tilbake til Frankrike og ganske raskt fikk han tilhengere som samlet seg om ham. Han fikk igjen satt sammen en hær i den perioden som huskes som De hundre dagene. Ludvig XVIII flyktet fra Frankrike, men Marie-Thérèse som var i Bordeaux på denne tiden forsøkte selv å samle de lokale troppene. Disse bekreftet at de ville beskytte henne, men ville ikke delta i en borgerkrig med Napoléons soldater. Marie-Thérèse ble i Bordeaux til tross for Napoléons ordre om at hun skulle arresteres da hans soldater kom til byen. I den tro at hennes sak var tapt og for å spare Bordeaux for meningsløs ødeleggelse aksepterte hun å reise. Hennes handling fikk Napoléon til å uttale at hun var «det eneste mannfolket i hennes familie».
Etter at Napoléon ble beseiret ved Waterloo den 18. juni 1815 ble Huset Bourbon gjenreist på den franske tronen for andre gang, og Ludvig XVIII kom tilbake til Frankrike.
Den 13. februar 1820 rammet tragedien familien da comte d'Artois' yngre sønn, Karl Ferdinand, hertug av Berry, ble snikmyrdet av antirojalisten og bonapartetilhengeren Pierre Louvel, en salmaker. Selv hans far aldri kom seg fra tapet kunne den kongelige familie glede seg av nyheten av at hertuginne de Berry var gravid ved hennes ektemanns død. Den 29. september 1820 fødte hun en sønn, Henrik, hertug av Bordeaux, den såkalte «mirakelbarnet» og som senere ble Huset Bourbons kongsemne til den franske trone.

Madame la Dauphine

Ludvig XVIII døde den 16. september 1824 og ble etterfulgt av sin yngre bror, comte d'Artois, som Karl X av Frankrike. Marie-Thérèses ektemann ble da tronarving, og hun ble adressert som Madame la Dauphine. Imidlertid var antimonarkistiske stemninger igjen økende i Frankrike. Karls ultrarojalistiske sympatier støtte mange fra arbeider- og middelklassen fra seg.
Den 2. august 1830, etter Les Trois Glorieuses, julirevolusjonen i juli 1830 som varte i tre dager, hadde Karl X som hadde reist sammen med familien til slottet château de Rambouillet, abdisert til fordel for sin nevø, den unge hertug av Bordeaux. Til tross for at Karl X hadde bedt Louis-Philippe om være regent for den unge kongen aksepterte Louis-Philippe kronen da Chambre des Députés navnga ham som konge av Frankrike. Han ble da kong Ludvig XIX av Frankrike.
Den 4. august forlot Marie-Thérèse Rambouillet i en lang kortesje for ny landflyktighet sammen med sin onkel, ektemann, hennes unge nevø, hans mor, hertuginne de Berry, og hans søster, prinsesse Louise Marie Thérèse av Frankrike. Den 16. august nådde familien havnen i Cherbourg hvor de gikk ombord i et skip med kurs for Storbritannia. Kong Ludvig XIX hadde sørget for avgangen og reisen til sin søskenbarn.

Siste gang i landflyktighet

Den kongelige familien levde i 21 Regent Terrace (i dag nummer 22) i Edinburgh. fram til 1833 da den tidligere kongen valgte å flytte til Praha som gjest av Marie-Thérèses fetter, keiser Frans II av Østerrike. Det flyttet in det luksuriøse slottet Schloss-Hradschin. Senere forlot familien Praha og flyttet til eiendommen til greve Coronini i nærheten av Gorizia i Italia. Marie-Thérèse henga seg til å pleie sin onkel gjennom hans siste sykdom der i 1836 da han døde av kolera.
Marie-Thérèses ektemann døde i 1844, og han ble gravlagt ved siden av sin far. Hun flyttet deretter til Schloss Frohsdorf, en borg i barokkstil utenfor Wien. Hun tilbrakte sine siste dager med å spasere, lese, sy og be. Hennes nevø som titulerte seg selv som comte de Chambord, og hans søster bodde sammen med henne. I 1848, etter at Louis-Philippes regime endte i ytterligere en revolusjon, ble Frankrike en republikk.
Marie-Thérèse døde av lungebetennelse den 19. oktober 1851, tre dager etter 58. årsdagen for henrettelsen av sin mor, dronning Marie Antoinette. Hun ble gravlagt ved siden av sin onkel Karl X og sin ektemann Ludvig XIX, i krypten til fransikanerklosterets kirke i Kostanjevica i Görz, den gang i Østerrike, i dag den slovenske byen Nova Gorica. Som sin avdøde onkel forble Marie-Thérèse en hengiven katolikk.

Etter hennes død

Senere ble hennes nevø, comte de Chambord, den siste arving av Huset Bourbon; hans hustru, comtesse de Chambord (tidligere erkehertuginne Marie-Thérèse de Modène av Østerrike-Este, datter av hertug Frans IV av Modena og hans hustru prinsesse Maria Beatrice av Savoia) og hans eneste søster, Louise Marie Thérèse d'Artois, hertuginne av Parma, også begravd her. En annen avdød som ble gravlagt i krypten var den berømte fortidsminnegranskeren, hertug Pierre Louis Jean Casimir de Blacas, som ble gitt tillatelse til å bli gravlagt her grunnet hans fortjenestefulle år som minister for kongene Ludvig XVIII og Karl X.
Marie-Thérèses gravstein er inngravert med beskrivelsen Enkedronning av Frankrike, en referanse til hennes ektemanns regime på tyve minutter som kong Ludvig XIX av Frankrike.