Stålstrengsgitar

Stålstrengsgitaren, også kalt den amerikanske gitaren, (engelsk: steel-string eller flat-top) er en moderne variant av den klassiske gitaren, og er ofte den typen gitar man snakker om når man kun sier akustisk gitar. Stålstrengsgitaren brukes mye som akkompagnement til ulike typer popmusikk, country (westerngitar), folkemusikk og visesang.
Den har som hovedregel en større og kraftigere kasse enn den klassiske gitaren, og en smal hals som er forsterket av en truss rod. Stålstrengene gir en skarp og høy lyd, og den store kassen gir en kraftig projeksjon av denne, som gjør at den egner seg godt som akustisk akkompagnement til allsang.

Historie

Mange gitarmakere jobbet med å få mer lyd ut av gitaren, og flere har sannsynligvis jobbet parallelt med løsninger vi ser i dag. Rundt år 1900 begynner stålstrenger å dukke opp i gitarproduksjonen, en detalj som sies å være utviklet i USA. Stålstrengsgitaren har derfor også blitt kalt den amerikanske gitaren, og mye av æren for kassegitaren slik vi kjenner den, med X-bracings og ståstrenger gis til Christian Frederick Martin og hans etterfølgere i gitarbyggerfirmaet han grunnla. I tillegg til å vare lenge, var stålstrenger også mye billigere enn datidens «nylonstrenger» som var laget av tarm, og tilgangen var også enkel, ettersom man samtidig produserte store mengder ståltråd til nybyggeres inngjerding av landområder.
Man klarte ikke med det samme å løse problemet med den ekstra byrden det ble for gitarhalsen å holde det økte spennet. Rundt 1920 utviklet man et spenningsstag, truss rod, som kunne stabilisere halsen.

Typer

Stålstrengsgitaren deles opp i fire hovedtyper ut fra sin størrelse; parlor, 000, dreadnought og jumbo, men finnes i et stort antall variasjoner. Det er også stadig vanligere med cutaway, hvor man tar bort den ene «skulderen» på gitarkassen for å gi lettere tilgang til båndene høyt på gripebrettet.
Et utvalg:

Parlour

Parlourgitar, Grand Concert eller 00 («double-oh») er alle navn på gitaren som ligner mest på den klassiske i fasong og størrelse, og stammer også direkte fra denne. Det er en nett liten gitar som lager mindre lyd akustisk, og egner seg derfor best i små rom (jfr. parlour, 'salong', 'selskapslokale'). På engelsk benyttes også navnet parlor.

000

000-gitaren («triple-oh»), eller Grand Auditorium, er svært lik parlourgitaren, men litt større og dypere, og en videreutvikling av den for å fungere i større rom. Eric Claptons signaturgitar fra C.F. Martin er en typisk 000-gitar.

Dreadnought

Dreadnought («våghals») ble oppkalt etter slagskipet Dreadnought på grunn av sin kilelignende fasong med nesten ingen innsvingning. Kassen er stor og dyp og projiserer mye lyd. Fasongen ble utviklet av C.F. Martin i 1916, og de to første modellene D-1 og D-2 kom i serieproduksjon i 1931. I våre dager er dette den vanligste stålstrengsgitaren, og den finnes med små variasjoner som rette eller runde skuldre og cutaway. Gibsons Hummingbird er en typisk Dreadnought.

Jumbo

Jumbo er den største av stålstrengsgitarene. Den ble utviklet av Gibson, og designet for å gi en enda større og dypere tone enn de tidligere modellene, og dermed konkurrere med Dreadnought som konsertgitar. De aller fleste større gitarprodusenter tilbyr i dag minst en versjon av denne. Gibson J-200 og Martin J-40 er typiske jumbogitarer.