Ivar Mortensson-Egnund

Oppvekst

Ivar Mortensens foreldre, Anne Petronelle Tangen kom fra Neby og Morten Mortensen fra gården Utgard, begge Tynset. Hun var dypt religiøs, men i en lys og mild form, og ble omtalt som et varmhjertet og godt menneske. Kunstnersinnet og -evnene fikk sønnen sannsynligvis fra henne, «det varme, bløde, næsten til skyhet fine og ømtaalelige sind, hjertelaget for alt, som led ondt eller led uret, og en uendelig sangbund av blød stemning,» mens den sterke viljen som grenset til stahet er det naturlig å tenke seg var en arv fra den praktiske og handlekraftige faren. I 1848 kjøpte faren gården Øya og senere Einabu, og drev begge samtidig. Han arbeidet seg opp fra enkle bondekår, engasjerte seg i lokalpolitikken og lokalt næringsliv, og ble ordfører i Lille Elvedal.
Hjemmet var preget av haugianismen og tankene til bondepolitikeren Søren Jaabæk, begge disse åndsretningene tilhørte det gamle bondesamfunnet og inneholdt elementer som naturlig kunne føre til de anarkistiske ideene Ivar Mortensen senere utviklet. Mens 1800-tallets mest kjente kulturpersonligheter med bakgrunn fra «Bygde-Norge», Ivar Aasen, Aasmund Olavsson Vinje og Arne Garborg, alle gikk gjennom en tung oppveksttid og måtte kjempe seg fram i kulturlivet, hadde Ivar Mortensen en lykkelig oppvekst i et miljø preget av kulturell og økonomisk rikdom, og det gjorde ham kanskje tryggere og helere også som åndsmenneske.
Ivar var den yngste i en søskenflokk som også omfattet Anna Kristine (f. 1848), Martin (f. 1851) og Per (f. 1855). Da Ivar var 11 år ble faren stortingsmann for partiet Venstre, og miljøskiftet fra Alvdal til Kristiania ble brått, både miljø- og utdannelsesmessig. Det faglige grunnlaget fra den enkle grendeskolen var ikke det beste, men Ivar Mortensson var boklig anlagt, og på Aars og Voss skole i Kristiania tok han raskt igjen det tapte.

Målstrev

Fordi Ivar Aasen hadde grunnlagt landsmålet hovedsakelig på vestnorsk, måtte Ivar Mortensson lete seg litt fram etter en egen normal med østnorske språkformer og en mer lydriktig rettskriving. Han var så begeistret for telemålet at en finner flere trekk fra telemålet enn østerdalsmålet i diktningen hans. Etter hvert valgte han å følge den såkalte midlandsnormalen. 
I 1877 gav Arne Garborg med hjelp av Moltke Moe ut «Den nynorske Sprog- og Nationalbevægelse» og ble med ett den nye førerskikkelsen for målsakforkjemperne.  Via Molkte Moe kom Ivar Mortensson i kontakt med Arne Garborg, og Garborg ble begeistret for denne østlendingen som både snakket og skrev rent landsmål.  Da Garborg startet målsakavisa Fedraheimen. Eit Vikeblad aat det norske Folket høsten 1877, ble Mortensson fast medarbeider.
Allerede i skoleårene var han blitt overbevist om at målreising var avgjørende for Norges frigjøring. Da Christopher Bruun i 1878 gav ut Folkelige Grundtanker, hvor han luftet ideen om at morsmålet er det eneste som kan gi et sant uttrykk for nasjonens egenart og dermed vekke dype og ekte følelser, ble Mortensson inspirert og styrket i denne troen.
Til tider kom målsaksengasjementet midlertidig litt i bakgrunnen for andre interesser, for eksempel lot han anarkisten Arne Dybfest skrive på bokmål i Fedraheimen. Men i det store og de hele førte han hele livet gjennom en kompromissløs kamp for landsmålet. I 1899 reiste han på en foredragsturné der hensikten var å kjempe mot riksmålsmannen Bjørnstjerne Bjørnson. Der Bjørnson hadde vært og agitert for riksmålsaken kom Mortensson etter og gjorde det samme for landsmålet. Foredragene ble til boka Ivar Aasen. Ein norsk kulturmann (1902).

Antroposof

Vennen Garborg hadde interesse for teosofi, og en annen av hans nærmeste venner, Marta Steinsvik, sluttet seg til Rudolf Steiners antroposofi. Etter at Steiner i 1913 brøt ut av Teosofisk Samfunn og grunnla Antroposofisk Selskap, gikk også Ivar Mortensson og hans kone Karen inn blant  Steiners norske tilhengere i Vidargruppen. I 1915, da Vidar ble startet som det første tidsskriftet for antroposofi i Norge, åpnet det med en artikkel av Mortensson som omhandlet den mytologiske Vidar.

Prest

Om Garborg påvirket Mortensson-Egnund i anarkistisk retning, smittet Garborgs fritenkerideer aldri over på ham. En skulle tro at med Mortensson-Egnunds livssyn ville de formelle kravene til en statskirkeprest være avskrekkende, men selv skriver han i 1909 at han ikke finner kirka så trang som før: «Kyrkje-taket hadde lyft seg». Cand.theol. ble han allerede i 1883, men ikke før i januar 1909, 52 år gammel, reiste han til Kristiania for å ta practicum, pedagogikk og homiletikk. 9. juli samme år ble han ordinert til prest i den norske kirke; allerede 25. juni hadde han fått stillingen som  stiftskapellan i Hamar stift. Etter noen korte perioder som sogneprest i stiftet var han i perioden 1910–1914 sokneprest i Fyresdal, deretter noen sommermåneder i 1914 stiftskapellan med ansvar for nynorskgudstenester i Kristiania, og endelig sokneprest i Løten fra september 1914 til han søkte avskjed i 1919.
Mortensson-Egnund var en utradisjonell prest; han er sannsynligvis den eneste som har forkynt antroposofiske tanker fra prekestolen i en norsk kirke. I Løten holdt han en minneverdig avskjedspreken hvor han hevdet at det han hadde ment var å tale Guds visdom, det vil si teosofi. Materialismen så han på som en svøpe som hadde for stor makt på Hedmarken, og noe av skylden la han på alkoholen. Et par mannsalderes avholdenhet fra alkohol mente han var en nøkkel til et rikere åndsliv på Løten. Prekenen ble senere utgitt under tittelen Siste ordet åt Hedmarkingen.

Siste år

I 1919, 62 år gammel, sluttet Mortensson som prest og fikk statsstipend for å oversette deler av Det gamle testamente til landsmål. «Egnundgubben» bodde på Einabu de siste årene, og selv om han ikke var like aktiv i samfunnsdebatten som før, var han en mye brukt foredragsholder av norskdom- og målmannslagene, særlig i bygdene rundt Egnund. Han ble kjent med den indiske teosofen Swami Sri Ananda Acharya som slo seg ned på Tronsvangen under Tron, og var en tid mye sammen med ham. Mortensson reiste også en del i Europa og var en tid religionslærer ved Eidsvoll landsgymnas mens yngstesønnen studerte der.
Han arbeidet helt til det siste, i tillegg til bibeloversettelsene skrev han blant annet avhandlinger om Odyssevs, Gilgamesj og Voluspå. 
Ivar Mortensson-Egnund døde av hjerneslag på Einabu i sitt 77. år; etter han var død fant man en lapp han hadde hengt på den låste døra til dikterstua på Egg der det sto at han straks var tilbake. Han er gravlagt ved Egnund kapell i nærheten av Egg og Einabu.