Medeia (skuespill)

Tematikk

Medeia er et drama om sjalusi, kvinnelig lidenskap og kjønnskamp. Den trolldomskyndige Medeia blir drevet til et voldsomt raseri, fortvilelse, hevntørst og hat mot ektemannen Jason som av egoistisk omsorg for egen karrière vil gifte seg med datteren til kongen av Korint: «Jeg skjenket deg min tillit og du svek.»
Evripides' karakterisering av Medeia viser de indre følelsesliv bestående av lidenskap, kjærlighet, lidelse, og til sist hevn. Medeia er i stor grad lest som en ur-feministisk tekst ved at stykket undersøker ulempene av å være en kvinne i patriarkalsk samfunn, særlig når hun slår fast at «Jeg vil heller stå bak skjold i trende slag, enn bare en gang føde barn.» Skjønt dramaet har også blitt lest som et uttrykk for kvinnehatende holdninger. I konflikten med Evripides' åpenbare sympati med den plagede kvinnen er det Medeias barbariske (utenlandske) identitet som utfordret den greske publikum på 400-tallet f.Kr., I tillegg ble tilskuerne dypt rystet over at dikteren lar Medeia myrde sine barn (i strid med den tradisjonelle myten) for å hevne seg på barnefaren. Det er karakteristisk for Evripides og et middel for å skape kontrastvirkning og dramatisk stigning at han i det ene øyeblikket lar henne være underlagt sine følelser og i det neste se meget realistisk på sin situasjon eller føre en dialektisk diskusjon med sin vidløftige mann. Det er dyp psykologi i dette der hun etter lang sjelkval beslutter å ta hevn over mannen som har krenket henne i hennes innerste.
Jason kommer aldri til den erkjennelse at han selv bærer ansvar. De eneste motiver han kan se er sjalusi og forsmådd kjærlighet, og heri, som Egil Kraggerud kommenterer i etterordet av sin gjendiktning, «ligger en del av hans menneskelige begrensning.» Tragedien bringer ingen løsning på den menneskelige konflikt. Medeia står med tung skyld og erkjenner den, men hun har ingen anger. Hun har ført den strenge arkaiske gjengjeldelsesmoral til dens bitre slutt for seg selv og for Jason. «Hun er en lidende, men nådeløs triumfator.»

Dramaets historie

Selv om dramaet ble betraktet som ett av de store skuespill i den vestlige dramatiske kanon, reagerte det athenske publikum ikke med sympati og belønnet det kun med tredjeprisen ved festivalen Dionysia i 431 f.Kr. En mulig forklaring kan bli funnet i en skolia (kommentar) til linje 264 av stykket, som forsikret at tradisjonelt ble Medeias barn drept av korinterne etter at hun hadde rømt fra stedet. Evripides' egen lesning og endring av myten kan ha fornærmet publikum like mye som hans første behandling av myten om Hippolytos gjorde.
På 300-tallet f.Kr. viser en rekke greske vasemalerier i sørlige Italia representasjoner av myten om Medeia som er knyttet til Evripides' drama. Det mest kjente er et kratér (blandingskar for vann og vin) som i dag befinner seg i München. Imidlertid avviker disse representasjonene betydelig fra handlingen i stykket eller er for generelt for å støtte en direkte forbindelse til Evripides' behandling av myten. Det kan muligens reflektere en opposisjon til dramaets versjon, men den voldelige og mektige kvinneskikkelsen Medeia og hennes todelte vesen, både kjærlig og destruktiv, ble vanlig for de senere perioder i antikken og synes å ha inspirert tallrike tilpasninger som ble standard for de litterære samfunnsklassene.
Med gjenoppdagelsen av teksten på 100-tallet e.Kr. i Roma ble dramaet tilpasset av latinske tragedieforfattere som Ennius, Lucius Accius, Ovid, Seneca den yngre og Hosidius Geta, og andre. Det ble oppdaget på nytt på 1500-tallets Europa under renessansen, og i lys av den moderne litterære kritisk og forskning på 1900-tallet. Medeia har fremmet og provosert ulike reaksjoner fra ulike kritikere og forfattere som har forsøkt å tolke stykket i lys av deres eget samfunn og kultur opp mot tidligere tiders oppfatninger. Det har ført til nye fortolkninger, kanskje særlig feministisk nylesning, til stykkets universale temaer om hevn og rettferdighet i et urettferdig samfunn.

Oppsetninger

I Norge ble Medeia (som Medea) satt opp på Nationaltheatret i 1918 med Johanne Dybwad i den krevende kvinnerollen. Dybwad var den som hadde utviklet en intim psykologisk realistisk spillestil som var meget velegnet for stykkets dramaturgi i scenografen Oliver Neerlands utforming. I forbindelse med oppsetningen skrev Nils Kjær en kort, men treffende omtale som er med i essaysamlingen Profiler. Samlede Skrifter III, 1922, gjenopptrykt i 1969. Stykket ble også oppført i Fjernsynsteatret i 1983. Medea ble også satt opp i 1990 i en forenklet og fortettet soloproduksjon av og med Elsa Kvamme, en videreutvikling av Valkyrien Teaters produksjon Jeg. Medea fra 1989. Nationaltheatret hadde en større oppsetning i 1992 med Katja Medbøe i tittelrollen og regissert av Thea Stabell. Produksjonen ble også satt opp på Teatret på Torshov.
Blant produksjoner utenfor Norge kan blant annet nevnes Jean Anouilh som tilpasset det greske dramaet for den franske oppsetningen Médée i 1946 og Robinson Jeffers tilpasset Medeia til suksess på Broadway i 1947 i en berømt oppsetning med Judith Anderson i hovedrollen. I nyere tid regisserte Peter Stein Medeia for det greske teateret i Epidauros i 2005 med den greske skuespilleren Clio-Danae Othoneou i hovedrollen. Også skal bemerkes en oppsetning ved den kongelige nasjonalscene i London som satte opp stykket i en ny versjon ved Ben Power. Den hadde Helen McCrory som Medeia, regissert av Carrie Cracknell.

Filmatiseringer

Pier Paolo Pasolini tilpasset stykket for en film med samme navn i 1969 med Maria Callas som Medeia. Den meksikanske filmregissøren Arturo Ripstein tilpasset handlingen for sin film Such Is Life (2000). Danske Lars von Trier gjorde en versjon for fjernsyn i 1988. Nederlandske Theo van Gogh regisserte en miniserie som ble sendt i 2005, året før han ble myrdet av en muslimsk fundamentalist, med Katja Schuurman som Medeia.