Heliogabalus

Familie

Elagabalus ble født rundt 203 som Varius Avitus Bassianus til familien til Sextus Varius Marcellus og Julia Soaemias Bassiana. Hans far var opprinnelig et medlem av ridderklassen equites, men ble senere forfremmet til rang av senator. Hans bestemor Julia Maesa var enke etter konsul Julius Avitus, søster av Julia Domna, og svigerinne av keiser Septimius Severus. Julia Soaemias var kusine av den romerske keiseren Caracalla. Andre slektninger omfattet hans tante Julia Avita Mamaea og onkel Marcus Julius Gessius Marcianus og deres sønn Alexander Severus. Elagabalus' familie holdt arverettigheter til presteskapet for den lokale solguden El-Gabal, som Elagabalus ble yppersteprest for i byen Emesa (dagens by Homs) i den romerske provinsen Syria.
Guddommen Elagabalus ble opprinnelig æret i Emesa. Navnet er en latinsk utgave av syriske Ilāh hag-Gabal, som er avledet fra Ilāh («gud») og gabal («fjell» (sammenlign med hebraiske גבל gəbul, og arabiske جبل, jabal)), hvilket ga resultatet «guden i fjellet», gudens manifestasjon i Emesa. Kulten rundt guddommen spredte seg til andre deler av Romerriket i løpet av 100-tallet. Eksempelvis har en dedikasjon blitt funnet så langt unna som i Woerden i Nederland. Guden ble senere importert og assimilert med den romerske solguden, som var kjent som Sol Indiges under den romerske republikk og som Sol Invictus på 100- og 200-tallet. Avitus tilpasset navnet på guden for å bli titulert som Elagabalus.

Vekst til makt

Da keiser Macrinus kom til makten, undertrykte han trusler mot sitt styre fra familien til den drepte forgjengeren Caracalla ved å sende dem i eksil — Julia Maesa, hennes to døtre, og hennes eldste barnebarn Elagabalus — til deres eiendom i Emesa i Syria. Straks hun kom fram til Syria begynte hun å konspirere sammen med Gannys, sin evnukkrådgiver og Elagabalus' lærer, for å få veltet Macrinus og innsatt sitt fjorten år gamle barnebarn som keiser. Elagabalus og hans mor var enige og annonserte (de løy) at han var den illegitime sønnen av Caracalla grunnet den lojaliteten som romerske soldater og senatorer hadde sverget til keiseren. Etter at Julia Maesa brettet ut sin rikdom til tredje romerske legion ved Raphana sverget de troskap til Elagabalus. Ved soloppgang den 16. mai 218 erklærte Publius Valerius Comazon Eutychianus, kommandant av legionen, ham til keiser. For å styrke sin legitimitet gjennom ytterligere propaganda tok Elagabalus navnene til Caracalla, Marcus Aurelius Antoninus.
Som svar sendte Macrinus sin pretorianer-prefekt Ulpius Julianus til regionen med en kontingent tropper som han mente var kraftig nok til å knuse opprøret. Imidlertid slo denne militærstyrken seg snart sammen med Elagabalus' fraksjon og under kamphandlingene vendte den seg mot sine egne kommandanter. Offiserene ble drept og Julianus' hode ble sendt tilbake til keiseren. Macrinus sendte da brev til senatet hvor han fordømte Elagabalus som den «Falske Antoninus» og hevdet at han var sinnssyk. Både konsulene og andre høyrangerte medlemmer av Romas lederskap fordømte ham, og senatet erklærte til sist krig mot både Elagabalus og Julia Maesa.
Macrinus og hans sønn, svekket av deserteringen til den andre legion grunnet bestikkelser og løfter satt ut av Julia Maesa, ble beseiret den 8. juni 218 i slaget ved Antiokia av tropper kommandert av Gannys. Macrinus flyktet mot Italia, forkledd som en hoffmann, men ble senere fanget opp i nærheten av Khalkedon og henrettet i Kappadokia. Hans sønn Diadumenianus, sendt til trygghet til hoffet i Partia, men ble tatt til fange ved Zeugma i Kommagene (dagens sørlige Tyrkia) og drept.
Elagabalus erklærte datoen for seieren ved Antiokia som begynnelsen på sitt styre og tok keiserlige titler uten at senatet hadde godkjent dem, noe som var en overtredelse av tradisjonen, men som ble en vanlig praksis blant keiserne på 200-tallet. Brev med forsoning ble levert til Roma som ga amnesti til senatet og anerkjente lovene, men fordømte samtidig administrasjonen til Macrinus og hans sønn. Senatorene svarte med å anerkjenne Elagabalus som keiser og aksepterte hans krav om å være sønn av Caracalla. Caracalla og Julia Domna ble begge erklært guddommeliggjorte av senatet, både Julia Maesa og Julia Soaemias ble opphøyd til rangen av Augustæ, og minnet om Macrinus og Diadumenianus ble fordømt og bakvasket av senatet. Den tidligere kommandanten av tredje legion, Comazon, ble utpekt til leder av pretorianergarden.

Første år

Elagabalus og hans følge tilbrakte vinteren 218 i Bitynia ved Nikomedia, hvor keiserens religiøse tro for første gang framsto som et problem. Den samtidige historikeren Dio Cassius forslo at Gannys faktisk ble drept av den nye keiseren ettersom han forsøkte å tvinge Elagabalus til å leve «i måtehold og forsiktighet». 
 For å hjelpe romerne til å tilpasse seg ideen om å ha en orientalsk prest som keiser, fikk Julia Maesa gjort et maleri av Elagabalus i prestekappe, som ble sendt til Roma og hengt over en statue av gudinnen Victoria i senatets hus. Dette satt senatorene i en vanskelig situasjon, ved at de måtte gjøre ofringer til Elagabalus hver gang de ofret til Victoria.
Legionærene var forferdet over hans oppførsel og de begynte raskt angre på beslutningen om å støtte ham som keiser. Mens Elagabalus fortsatt var på reise til Roma, brøt det ut kortvarige opprør av fjerde legion, utløst av Gellius Maximus, og tredje legion, som selv hadde vært ansvarlig for å gjøre Elagabalus til keiser, under kommando av senator Verus. Opprøret ble raskt slått ned og tredje legion ble oppløst.
Da følget nådde fram til Roma høsten 219 ble Comazon og andre allierte av Julia Maesa og Elagabalus gitt mektige og lukrative posisjoner, da til stor misnøye hos de senatorer som mente at de ikke var respektable nok. Etter at hans tid som pretorianer-prefekt var over, kunne Comazon tjene som byprefekt av Roma tre ganger, og som romersk konsul to ganger. Elagabalus kom snart til å devaluere den romerske valuta. Han minsket sølvverdien av denarius fra 58% til 46.5% — den faktiske sølvvekten gikk ned fra 1.82 gram til 1.41 gram. Han inndro også antoninianus i løpet av denne perioden i Roma. Elagabalus forsøkte å få sin antatte elsker, vognkjøreren Hierocles, erklært som cæsar. En annen påstått elsker, atleten Aurelius Zoticus, ble utpekt til den ikkeadministrative, men innflytelsesrike posisjonen som cubicularius. Hans tilbud om amnesti til det romerske lederskapet ble høyt verdsatt, skjønt juristen Ulpianus ble forvist.
Forholdet mellom Julia Maesa, Julia Soaemias, og Elagabalus var godt i begynnelsen. Hans mor og bestemor ble de første kvinnene som fikk lov komme inn i senatet, og begge fikk senatortitler: Soaemias opprettet tittelen av Clarissima og Maesa den mer ortodokse Mater Castrorum et Senatus. Mens Julia Maesa forsøkte å posisjonere seg selv som den virkelige makten bak tronen og til sist som den mektigste kvinnen i verden, viste Elagabalus seg å være svært uavhengig, gjorde som han ville og var helt umulig å kontrollere.

Historiografi

Mange nedvurderende, baktalende og falske historier har sirkulert om Heliogabalus, og hans eksentriske påfunn kan ha bli overdrevet. Den mest berømte av disse, udødeliggjort i et maleri fra 1888, er at han neddynget sin middagsgjester til døde med en mengde av «fioler og andre blomster» sluppet ovenfra.

Historia Augusta

Kilden til mange av historiene om Elagabalus' skjørlevnet er Historia Augusta, den Augustianske historie, som åpenbar ikke er troverdig i sine detaljer. Historia Augusta ble sannsynligvis skrevet mot slutten av 300-tallet under styret til keiser Theodosius den store, og består like mye av forfatterens egne påfunn som historiske kilder. Livet til Elagabalus slik det er beskrevet i Historia Augusta er antatt å være hovedsakelig ren diktning. Kun seksjonene 13 til 17, som beskriver Elagabalus' fall, tillegges noen historisk verdi.

Dio Cassius

Kilder som er mer pålitelige enn Historia Augusta omfatter de samtidige historikerne Cassius Dio og Herodianus. Cassius levde fra andre halvdel av 100-tallet og en tid etter 229. Han var født i en patrisierfamilie, og tilbrakte det meste av livet i offentlig tjeneste. Han var senator under keiser Commodus og guvernør i Smyrna i Anatolia etter at Septimius Severus var død. Etterpå tjenestegjorde han som erstatterkonsul (consul suffectus) i tiden rundt 205, og som prokonsul i den afrikanske provinsen og i Pannonia. Alexander Severus vurderte ham høyt og gjorde ham til konsul igjen. Cassius' Romersk historie strekker seg nesten over et millennium, fra ankomsten til Aineias i Italia og fram til år 229. Som en samtidig av Elagabalus er Cassius' redegjørelse av hans styre betraktet som mer troverdig enn Historia Augusta, skjønt det skal bemerkes at Cassius tilbrakte en større del av denne perioden utenfor Roma, og måtte således støtte seg til annenhånds informasjon da han skrev sitt historieverk. I tillegg var det politiske klimaet i kjølvannet av Elagabalus' styre, foruten også hans egen posisjon i regjeringen til Alexander, likeledes påført restriksjoner til hvilken grad hans fortelling er sannferdig.

Herodianus

En annen samtidig av Elagabalus var Herodianus, en romersk sivil tjenestemann. Hans verk Historien til Romerriket siden Marcus Aurelius, ofte forkortet til Romersk historie, er en øyevitneredegjørelse av styret til Commodus frem til begynnelsen av Gordianus III. Hans verk overlapper i stor grad med Cassius' historieverk, men tekstene synes å være uavhengig av hverandre. Selv om Herodianus ikke er regnet som like troverdig som Cassius, gjør hans mangel på litterære og lærde fordringer ham mindre subjektiv enn senatorhistorikere. Herodianus er vurdert som den viktigste kilden til de religiøse reformene som skjedde i Elagabalus' styre, hvilket har blitt bekreftet av moderne numismatikk og arkeologiske bevis.

Elagabalus i senere kunst

Grunnet disse fortellingene ble Elagabalus noe av en helt for den dekadente bevegelse på slutten av 1800-tallet. Han dukker opp på mange malerier og i mange dikt som symbolet på den amoralske estetiker. Hans liv og vesen har inspirert eller i det minst delvis preget en rekke kjente kunstverk, blant annet følgende: