Political Animals

Episode 1: «Pilot»

Tidligere førstedame Elaine Hammond (Sigourney Weaver) spør mannen Bud (Ciarán Hinds) om skilsmisse etter at hun taper primærvalgene i USA til Paul Garcetti (Adrian Pasdar). To år senere er paret skilt, og Elaine har tatt tilbake sitt pikenavn Barrish og er utenriksminister i Garcettis regjering. En dag blir hun intervjuet av journalisten Susan Berg (Carla Gugino) fra The Washington Globe, som har vunnet Pulitzerprisen for spalten om Buds mange affærer. Siden den gang har Berg vært krass mot Elaine for å ha holdt ut med Bud og så skille seg, for å få noe som kan virke som en politisk gevinst.
Berg truer Elaine med å publisere en artikkel om et selvmordsforsøk sønnen T. J. (Sebastian Stan) har utført, men Elaine får som alternativ at Berg kan følge arbeidet hennes i en uke. Etter hvert glipper informasjonen til Susans redaktørkjæreste (Dan Futterman), som forteller det videre til bloggeren han har en affære med. Historien blir publisert i The Washington Globe, og Hammond-familien stilles i et dårlig lys. Elaine kritiserer Susan for å «bruke [min sønns] smerte og lidelse for å tvinge meg inn i dette intervjuet.» Hun spør henne: «Hvor i artikkelen står det hva slags person du er?». Samtidig blir tre amerikanske journalister tatt til fange i Iran, og Elaine må spørre eksmannen om hjelp. I slutten av episoden forteller hun livvakten at hun nok en gang vil stille til valg som USAs president, og at hun denne gangen skal vinne.

Episode 2: «Second Time Around»

«Second Time Around» er delt opp i nåtidsscener og tilbakeblikk. I tilbakeblikket er Bud fremdeles president og Elaine førstedame. Hun konfronterer Bud med å ha hatt sex med en annen kvinne, men Bud benekter ryktene. Elaine tror på ham, og bestemmer seg for å stille opp til et intervju med kvinnen som påsto dette. Før hun rekker å gjennomføre intervjuet, tilstår imidlertid Bud at ryktene var sanne. Han forsøker å be om unnskyldning, og råder Elaine til å forlate ham, siden han kommer til å være utro igjen. Elaine svarer imidlertid at hun blir, fordi hun har en plikt som førstedame.
I nåtiden får Elaine overbevist presidenten om å sende Bud til Oman for å forhandle om gislene som blir holdt i Iran, men visepresident Fred Collier (Dylan Baker) er ikke enig. Han sier i nyhetene at noe vil skje i Oman i forbindelse med gisselkrisen, som vil forårsake at forhandlingene blir avsluttet. Elaine rekker imidlertid å megle en avtale med den tyrkiske ambassadøren om en ny forhandling i Istanbul. Bud får hjelp av journalisten Susan med forhandlingene, og redder gislene. Samtidig oppdager Elaines sønn Douglas (James Wolk) at T. J. har begynt med narkotika igjen, men han lover å ikke si det til noen. T. J. stjeler penger fra bestemor Margaret (Ellen Burstyn) for å kunne starte sin egen nattklubb; noe han tror kan være løsningen på problemene sine. Han får imidlertid for dårlig samvittighet til å bruke pengene han har stjålet, og etter hvert får han penger av Douglas. Episoden slutter med at Douglas forteller Susan om Elaines valgdeltakelse. Han er redd valget vil ødelegge familien.

Episode 3: «The Woman Problem»

I tilbakeblikk er Bud på TV for å promotere Elaines første valgdeltakelse. Elaine skremmes av mannens språkbruk, og spør Douglas om å få Bud «tilbake i form». En viktig kveld i Elaines presidentkampanje får Douglas ecstacy av T. J., og spør Anne (Brittany Ishibashi) impulsivt om å gifte seg med ham. Samtidig mislykkes Bud nok en gang med å fremme Elaines kandidatur i pressen. Etter hvert får T. J. og Douglas vite at Bud iscenesatte de dårlige TV-intervjuene så pressen ville klandre Bud for Elaines kommende valgtap, slik at hun kunne stille og eventuelt vinne primærvalgene en annen gang.
I nåtid vil ikke Garcetti at Elaine skal stille til valg i mot ham, og ber derfor Elaines tidligere lærer, dommer Diane Nash (Vanessa Redgrave), om å pensjonere seg fra høyesterett for å kunne gi plassen til Elaine. Nash vurderer å takke ja for å kunne tilbringe mer tid med sin dødssyke kone. En kilde i Det hvite hus tipser The Washington Globe om det som skjer, og Susan får ansvaret for å skrive artikkelen. Hun forteller det videre til Elaine, som får overbevist Nash om å takke nei til Garcettis forslag. Elaine forteller familien at hun skal stille som presidentkandidat. Margaret synes ikke det er en god idé, men vet at datteren vil bli ulykkelig om hun ikke gjennomfører det. Bud, Douglas og T. J. drar på fisketur, og får bo hos Buds gamle venn. Vennen tror Elaine vil vinne primærvalgene så lenge Bud ikke blander seg inn. Douglas ber Susan vente med artikkelen om morens kandidatur; i bytte vil Susan høre om Elaines planer for å vinne valget.

Episode 4: «Lost Boys»

I tilbakeblikk blir det avslørt at T. J. hadde et forhold med Sean Reeves (David Monahan), et republikansk kongressmedlem som ikke hadde fortalt at han var homofil. Elaine konfronterer T. J. om forholdet, men han sverger på at han elsker Sean. Visepresident Collier bruker forholdet til å tvinge Sean til å stemme for et av regjeringens lovforslag. Senere nekter Sean for kjærlighetsryktene, og T. J. forsøker å ta sitt eget liv ved eksosforgiftning. Elaine finner ham før det er for sent.
I nåtid får Elaine problemer når en kinesisk ubåt synker utenfor California-kysten. I ubåten er et innesperret mannskap som blir forgiftet av radioaktiv stråling. Collier fraråder presidenten å hjelpe mannskapet, så Elaine henvender seg til Kina for hjelp. De vil ikke fremstå svake, og heller ikke de hjelper til. Hun forteller Garcetti at hun vil offentliggjøre kandidaturet sitt med mindre han redder det kinesiske mannskapet.
Samtidig lurer Susans journalistkollega Georgia Gibbons (Meghann Fahy) Anne til å bekrefte Elaines valgdeltakelse. Susan får avverget publisering ved å love Gibbons en byline i artikkelen hennes om Elaine. Etter hvert åpner T. J. den nye nattklubben. Ingen av foreldrene kan imidlertid komme på åpningen; Bud kommer ikke fordi han tror klubben vil forårsake et tilbakefall, og Elaine fordi hun har hørt at Sean skal være der. T. J. sier at han klarer seg fint på egen hånd, men tar imot kokain fra en narkolanger på nattklubben. Han besvimer etter hvert av overdose. Episoden slutter med at Bud finner ham.

Episode 5: «16 Hours»

I tilbakeblikk avsløres det at Susan arbeidet hardt for å bli den anerkjente journalisten hun har blitt. Hun ble kritisert for sin harde behandling av Elaine i spalten sin, og hadde et dårlig forhold til moren (Blair Brown). I nåtiden ber Elaine Susan om å dikte opp en falsk historie for å redusere fokuset på sønnens overdose. Susan takker ja når Elaine tilbyr henne eksklusiv dekning av ubåtredningen som betaling. Hun blir sendt på et fly til San Diego med Douglas for å skrive artikkelen. De forteller hverandre om oppvekst og kjærlighetsliv, og har etter hvert sex. 
Margaret forteller Anne at hun vet om spiseforstyrrelsen hennes, og oppfordrer henne til å fortelle det til Douglas. På sykehuset våkner T. J. med Elaine sittende ved siden av seg; han beklager før han sovner igjen. Bud får høre om Colliers utpressing av Sean, og slår ham ned i Det ovale kontor foran presidenten. Elaine konfronterer Garcetti og får vite at Kinas planer om å bore i senk ubåten vil forårsake en radioaktiv sky over San Diego. Elaine overbeviser Garcetti om å ignorere de kinesiske truslene, og får omsider reddet ut det kinesiske mannskapet, som takker USA for hjelpen. Det blir en moralsk seier for presidenten, som kan koste Elaine kandidaturet. Episodetittelen viser til tiden mellom sykehusbesøket og redningen av ubåtmannskapet, 16 timer.

Episode 6: «Resignation Day»

Elaine sier opp stillingen som Garcettis utenriksminister, men han avslår oppsigelsen. Han ber henne om å stille til valg som visepresidenten hans, i stedet for å stille imot ham. Elaine takker ja til tilbudet for å kunne tilbringe mer tid med familien.
Douglas tar en kopi av oppsigelsesbrevet og gir det til Susan som et siste bidrag til artikkelen hennes. Susan forteller det videre til Georgia, som ivrer etter å publisere brevet. Susan nekter henne imidlertid å gjøre det, og mener det ikke er moralsk riktig. Georgia forteller det videre til sjefen, som sier til Susan at brevet må publiseres. Susan sier det til Elaine, men får vite at hun ikke lenger skal stille som presidentkandidat.
Presidentflyet kræsjlander i Frankrike, president Garcetti og et titalls andre mennesker dør. Collier bestemmer seg for å stille som presidentkandidat i Garcettis sted. Douglas føler seg skyldig for å ha vært utro med Susan, og rømmer vekk for å gifte seg med Anne. T. J. vet imidlertid hvor de dro, og forteller det til resten av familien som ankommer bryllupet i tide. På festen etterpå forsøker Bud å overtale Elaine om å stille til valg mot Collier. Han sier at folket «trenger en sterk, robust, kompetent leder for å få dem gjennom [det som har skjedd]. Fred Collier er ikke den mannen. Men du er den kvinnen. (...) Si at du skal stille.» Elaine smiler inn i kameraet før bildeutsnittet går i sort.

Produksjon

30. januar 2012 offentliggjorde USA Network at en miniserie på seks timer om en førstefamilie var under produksjon. 2. mai 2012 begynte innspillingen av Political Animals i Philadelphia i Pennsylvania. Noen utendørsscener ble spilt inn i Washington, D.C. Settet for Det ovale kontor er det samme settet fra dramaserien Presidenten. Temalåten i TV-serien heter «Future Starts Slow» fra rockeduoen The Kills. Blake Neely komponerte det øvrige lydsporet. Neely har samarbeidet med Berlanti flere ganger tidligere, blant annet med Everwood, No Ordinary Heroes og Brothers & Sisters.

Tema

Sigourney Weaver spilte hovedrollen som Elaine Barrish. Hun kalte Political Animals en hyllest til politikere som Hillary Clinton, «både på godt og vondt». Weaver har sagt at figuren er inspirert av Clinton (som i likhet med Elaine var USAs utenriksminister da serien gikk på TV), og har kalt rollefiguren «en begavet politiker». Hun beskrev Elaine som «matriarken» i en «svært levende» og «dysfunksjonell» familie». «Jeg føler at Elaine virkelig er venstreorientert på best mulig måte. I en tid da liberale blir kastet ut, er hun den liberale.» Flere kritikere sammenlignet forholdet mellom Elaine og eksmannen Bud med Hillarys forhold med Bill Clinton. Ifølge The Guardian tilbyr Political Animals «en mulighet for [Hillary] Clintons tilhengere å tilpasse historien til sin egen smak».
Carla Gugino spilte journalisten som skal skrive en artikkel om Elaine. Gugino har sammenlignet rollefiguren med journalisten Bob Woodward, som skrev en rekke artikler om Richard Nixon. Hun har sagt at Woodward ville vært Susans rollemodell. Gugino har også sammenlignet Susan med forfatteren Maureen Dowd fra The New York Times, som skrev mye om Clinton-familien i 1990-årene. Ciarán Hinds spilte Elaines eksmann Bud, og Berlanti sammenlignet karakteren med Bill Clinton, «på grunn av figurens atferd», og Lyndon B. Johnson, «på grunn av måten [Johnson] snakket på».
I tillegg til politikk er journalistikk et sentralt tema i serien. Serieskaperen Greg Berlanti «likte dynamikken mellom Elaine og en som hadde skrevet om henne og familien i flere år. (...) Jeg tror også journalistikkens verden går gjennom en evolusjon, et skifte, for tiden, og det er ikke så ulikt skiftet som skjer på den politiske arenaen. Institusjonen er i endring. (...) så det skapte en god parallell til det som skjedde i den andre delen av serien.»

Utgivelse

Political Animals gikk på TV-kanalen USA Network fra 15. juli til 19. august 2012. Den ble markedsført med taglinen «Makt går i familien.» (Power runs in the family.) TV-serien fikk lave seertall sammenlignet med kanalens andre TV-programmer. «Pilot» ble sett av 2, 62 millioner amerikanske seere, mens «Resignation Day» ble sett av 2, 34 millioner. Skuespillerne i miniserien skrev under en kontrakt for eventuelle flere sesonger. Berlanti planla en sesong 2 om Elaines presidentkampanje. I den ville Collier, som skulle stille som presidentkandidat i Garcettis sted, gi plassen sin til Bud, slik at Elaine og Bud stiller i mot hverandre. Dette ville tære på familien ytterligere. 2. november 2012 ble det offentliggjort at det ikke vil komme flere episoder av Political Animals. TV-serien ble utgitt på DVD i USA 6. august 2013.

Anmeldelser

TV-serien fikk god kritikk. Den amerikanske nettsiden Rotten Tomatoes anslo at 63 % av totalt 31 anmeldelser var positive. Ifølge siden er kritikernes konsensus som følgende: «Political Animals utspiller seg ofte mer som en høynivå-såpeopera enn et politisk drama, men den tilbyr likevel litt bitende, såpete moro takket være et formidabelt cast.» Entertainment Weekly kalte serien en «velspilt, underholdende dramasåpe» som «som tilbyr en morsom og troverdig titt på den kompliserte krysningen mellom kjærlighet, kjønn og politikk». San Francisco Chronicle skrev: «Til tross for den overfylte handlingen og den undertenkte dialogen, er Weaver overbevisende og til og med tiltalende i rollen. Hun er faktisk god nok til å få deg til å tenke på hvor mye potensiale Greg Berlanti har sløst bort».
Molly Eichel fra The A.V. Club anmeldte de seks episodene hver for seg. Etter første episode skrev hun at «spissfindighet ikke er seriens styrke», men roste kvinnefigurene, henholdsvis Sigourney Weaver, Carla Gugino og Ellen Burstyn. Hun skrev: «Disse kvinnene er ikke bare papirtynne ballbusters. De har lov til å være sårbare, men de har også lov til å ta seg sammen igjen. Sjeldent har feminin kraft vært såpass feiret og synliggjort». Eichel skrev at Weaver spilte dårligere i tilbakeblikkscenene i «Second Time Around», og mente at Elaines naivitet gjør henne til en helt annen figur. Hun skrev at tonen i episoden var «deflatert», men roste serien for skildringen av «subtil kjønnsdiskriminering».
I forbindelse med episoden «The Woman Problem» skrev hun at seriens dårligste egenskap var «karikatur uten et budskap eller en overbevisende rollefigur». Eichel skrev imidlertid at en av seriens styrker var «å uformelt ta for seg politikkens skitne spill». Eichel mente at «Lost Boys» «endelig treffer den perfekte balansen mellom seriens alvorlige ytre, og dens deilige, melodramatiske senter». Hun roste også utviklingen av Sebastian Stans figur. Eichel skrev at Susans tilbakeblikk i «16 Hours» ikke passet inn i episodens tema, men roste seriens evne til å være tvetydig.
Molly Eichel mente at «Resignation Day» var seriens beste episode, «fullført med en jevn tone, en sjokkerende vri til å sparke i gang i andre halvdel, og en åpen slutt som rydder vei for en potensiell andre sesong». Hun kommenterte at tilbakeblikkene i de fire midtepisodene gjorde serien treg. Eichel roste James Wolks figur Douglas: «Du ønsker å heie på ham og han vil godt, men han begår menneskelige feil og skaper andre bisarre handlingsforløp. Han er ekte uten å bli kjedelig, komplisert uten å være for dramatisk.» Hun var misfornøyd med Stans figur, og skrev at «T. J. forblir en tapt mulighet; i stedet for å se på årsakene for T. J.s problemer, slutter serien nok en gang med å se på utslagene.» Til slutt roste hun Weavers arbeid: «Alt i alt er «Resignation Day» Sigourney Weavers episode: åpningsscenen når hun våkner og gjør seg klar for dagen (...), den hjerteskjærende samtalen med den franske presidenten, sammenbruddet foran Susan.»