Messe i h-moll

Messe i h-moll (også h-moll-messen; BWV 232) er et av Johann Sebastian Bachs viktigste kirkemusikalske verk. Til grunn for komposisjonen ligger den latinske messetekstens fullstendige ordinarium. I den tyske romantikken fikk den navnet Hohe Messe in h-Moll, men det dreier seg i virkeligheten om en Missa solemnis, altså en større høytidsmesse.

Besetning

Den siste versjonen av h-moll-messen krever fem vokalsolister (sopran I/II, alt, tenor, bass), et fem- til åttestemmig kor og et fullt besatt barokkorkester (tre trompeter, pauker, en corno da caccia, to tverrfløyter, to oboer, to oboi d'amore, to fagotter, fioliner I/II, bratsj, basso continuo). I Sanctus (nr 20) kreves tre oboer.

Anledning

Etter kurfyrst Friedrich August I. av Sachsens bortgang 1. februar 1733 ble det beordret landesorg med forbud mot oppføring av musikk i tidsrommet 15. februar til 2. juli 1733. Tiden benyttet Bach til å skrive partitur og stemmer for en første versjon. Oppføringsstemmene dediserte han kurfyrstens etterfølger, Friedrich August II. I det ledsagende brevet av 27. juli 1733 søkte han tittelen som hoffkapellmester („Praedicat von Dero Hoff-Capelle“) ved det saksiske kongehoffet, som hadde vært katolsk etter at Sachsen gikk i personalunion med kongeriket Polen.
Hvorfor Bach utvidet denne missa brevis til en fullstendig missa tota er ikke helt klart, men på midten av 1730-tallet begynte Bach å skrive andre sykliske verk med karakter av modellverk (Goldbergvariasjonene, Juleoratoriet, Die Kunst der Fuge), og det antas at utvidelsen kan sees i sammenheng med disse bestrebelsene.
Ifølge en nyere teori av Michael Maul kan verket ha vært tiltenkt en oppføring i Wiener Stephansdom i 1749. Sekretæren for det såkalte Musicalischen Congregation, grev Johann Adam von Questenberg, var kjent med Bach og korresponderte med ham i 1748, og kan ha bestilt verket til den store musikkfesten på Cäcilientag, 22. november.

Oppføringer

Messen fra 1733 var ikke beregnet på bruk i Leipzig, noe continuo-stemmens besifring i kammertone viser: I Leipzig var kirkeorglene stemt i en høyere kortone, slik at for oppføringer i Leipzig laget Bach alltid en transponert orgelstemme. Bach kjente det nye Silbermannorgelet i Sophienkirche i Dresden fra besøk i 1725 og 1731. 23. juni 1733 ble Bachs sønn Wilhelm Friedemann utnevnt til organist i denne kirken. Et annet indisium på at messen kan ha hatt et privat formål er at alle stemmene er skrevet ut av personer i nær familie (Anna Magdalena, Wilhelm Friedemann og Carl Philipp Emanuel).
Tross forskjellene i materiale, den lange tilblivelsestiden og de mange arkaiske, tradisjonelle og moderne formene og stilmidlene lyktes det Bach å skape en enhetlig vokalsyklus med stor uttrykkskraft. Til forskjell fra i de todelte Lutherske messer BWV 233-236, overskred messen den lutherske liturgiens muligheter og Bach opplevde aldri en oppføring av hele verket.
Sønnen Carl Philipp Emanuel arvet partituret, og etter han døde i 1788, kjøpte musikkskribenten, forleggeren og komponisten Hans Georg Nägeli fra Zürich det i 1805 etter en rekke mislykkede forsøk.
Carl Friedrich Zelter prøvde i 1811 ut ulike deler av messen med sitt Sing-Akademie zu Berlin, men den første offentlige oppføringen i to deler skjedde først 20. februar 1834 (del 1) og 12. februar 1835 (del 2). Enkelte deler av messen ble oppført i Wien og Frankfurt/Main. I Louis Köhlers memoarer finner man indikasjoner på at Braunschweig Sing-Akademie under ledelse av Friedrich Konrad Griepenkerl oppførte messen, sannsynligvis i tidsrommet 1829 til 1836. Denne oppføringen, som sannsynligvis ble holdt i en ganske privat sammenheng, anses for å være den første gjenoppføringen av verket i Tyskland.

Manuskriptet verdensarv

Johann Sebastian Bachs manuskript fra 1748/1749 var på 99 sider. Det ble i 2015 oppført på UNESCOs liste over verdens dokumentarv.

Liturgi

Familien Bach omtalte Messe i h-moll som en «catholische Messe», men teksten avviker fra den katolske messeteksten på  to steder: I Gloria er ordet «altissime» føyd til etter «Domine, fili unigeniti, Jesu Christe». Dette er i samsvar med den versjonen av Neu Leipziger Gesangbuch av Gottfried Volpius som Bach sannsynligvis brukte som grunnlag. I Sanctus står det «gloria tua» i stedet for «gloria eius», i overensstemmelse med Martin Luthers bibeloversetting av Jesaia 6,3 vul.

Betydning

Den omfangsrike messekomposisjonen tok opp elementer fra en konsertant kantatestil som var i bruk på fra Bachs tid (Missa concertata), og kunne i beste fall anvendes i liturgiske messefeiringer under store kirkelige høytider. Derfor gav musikkinteresserte på 1800-tallet, inspirert av betegnelsen Missa solemnis, verket tilnavnet «Hohe Messe in h-Moll». Tonearten h-moll brukes i begynnelsen av verket og lite ellers; stort sett går messen i andre tonearter, og på grunn av bruken av naturtrompeter overveiende i parallelltonearten D-dur.

Tekstunderlag

Som tekstunderlag benyttet Bach seg av det oldkirkelige Ordinarium Missae slik det forelå i «Leipziger Kirchenandachten» fra 1694.

Forbilder til messen fra 1733

Med de to delene Kyrie og Gloria er messen fra 1733 en Missa brevis (i motsetning til Missa longa eller Missa tota, den fullstendige messen i fem deler).
Besetning og totalkonsept har messen felles med Magnificat (BWV 243) i D-dur, som sannsynligvis også ble skrevet i 1733.
Formen på 1, 2 og 3 hentet Bach fra en Missa Brevis (Kyrie og Gloria i g-moll) av Johann Hugo von Wilderer (1670-1724), som Bach gjorde en avskrift av, sannsynligvis i 1731 i Dresden.
På grunn av skrivefeil kan man konkludere med at Kyrie i h-moll (BWV 232ᴵ, Nr.1) bygger på et forbilde i c-moll.
Tekststrukturen til BWV 193a, Nr. 5 er det nærliggende å gå ut fra at denne duetten ligger til grunn for Domine Deus (BWV 232ᴵ, Nr. 8). Den verdslige kantanten var hyllingsmusikk til kurfyrst Friedrich August Is navnedag 3. august 1727.
På grunnlag av stilistiske kriterier tør ikke bare satsene 2, 5, 6 og 12 være parodier, men også de øvrige satsene.