Heksehammeren

Malleus Maleficarum, eller Heksehammeren, var den mest kjente «instruksjonsboken» for hekserisaker. Boken ga retningslinjer for hvordan myndighetene skulle oppspore, avsløre, etterforske og rettsforfølge trolldom og heksekriminalitet, noe som ble straffeforfulgt som en særdeles alvorlig forbrytelse på 1400 – 1600-tallet. Boken ble trykket i flere opplag, og etter hvert som den etter noe tid ble anerkjent i flere kretser, tok hekseprosessene seg opp igjen etter en noe roligere periode.
Under den forutgående roligere periode hadde en rekke domstoler vært uten befatning med hekseprosesser på lang tid. Man hadde altså ingen sterk levende institusjonell hukommelse i rettsvesenet, og fant å måtte orientere seg blant annet etter det som måtte komme av utgivelser om emnet. Heksehammeren ble da i en periode brukt i stor utstrekning, riktignok fortrinnsvis av den verdslige makt. Men boken ble fordømt av den katolske kirke i 1490 og i det hele gjennomgående ignorert av inkvisisjonen.
I noen tiår hadde boken en meget stor gjennomslagskraft i borgerlige domstoler som på grunn av manglende erfaring med slike prosesser i nær fortid begynte å forholde seg til dens anvisninger. Men ikke lang tid inn på 1500-tallet ble Heksehammeren avleggs; nye håndbøker for hekseprosesser kom til og tok over, og dessuten spilte ikke slike bøker noen ledende rolle for rettssakene mot hekserianklagede.
Boken hadde likevel noe innflytelse etter reformasjonen, og ble anvendt av myndighetene både i protestantiske og katolske områder.

Forfatterskap

Heksehammeren er lenge blitt tilskrevet to dominikanerprester og pavelige inkvisitorer, Heinrich Kramer og Jakob Sprenger. Men nyere forskning er kommet til at Kramer (1430–1505) ikke bare var hovedforfatteren, men faktisk den eneste forfatter, og at han selv dro inn den velrenommerte Jakob Sprengers navn for at verket skulle bli tillagt større tyngde, altså i reklameøyemed. Sprenger hadde intet med boken å gjøre.
Kramer hadde selv erfaringer som heksejeger fra Innsbruck-området i Tirol. Kramer var ikke noen høyt respektert inkvisitor og representerte på sin tid en mindretallsoppfatning om hekseriet. Hans syn på trolldom ble ansett som underlig og ekstremt av et flertall av hans medbrødre i presteskapet, som stadig stakk kjepper i hjulene for de rettssaker han satte i gang.
Særlig avgjørende var hendelsene i Innsbruck i 1485, der 57 personer ble etterforsket av Kramer for hekseri. Ingen av dem ble henrettet. Biskop Georg Golser av bispedømmet Brixen (som Innsbruck var del av) ble så irritert over Kramers fascinasjon av heksenes seksuelle atferd at han stanset rettssakene, og sa at djevelen var i inkvisitoren, ikke i heksene, og bad Kramer om å reise sin vei.
Kramers beslutning om å forfatte håndboken ble fattet etter denne avvisningen, for å rettferdiggjøre sin virksomhet.
Opprinnelig var en pavebulle om hekseforfølgelse trykket som forord i boken; Summis desiderantes affectibus, gitt av pave Innocent VIII 5. desember 1484. Dette var sikkert medtatt av Kramer for at folk skulle danne seg den oppfatning at boken var utgitt med pavens velsignelse, eller endog blitt skrevet på oppdrag fra paven. I pavebullen hevder Innocens «å ha fått kjennskap til at folk har vendt sin katolske tro ryggen for å inngå pakt med Djevelen. De har hatt kjødelig omgang med demoner, brukt trollformler for å drepe barn og husdyr, skapt uvær og sykdom, impotens og sterilitet.» Offisielt skal Heksehammeren likevel aldri ha blitt brukt av den katolske kirke, og det finnes intet historisk belegg for at den ble benyttet av inkvisisjonen.
I 1631 offentliggjorde en av de mest kjente bekjempere av hekseprosessene, den tyske jesuitten Friedrich Spee, anonymt skriftet Cautio Criminalis, som kritiserte fremfor alt de metoder som ble benyttet i hekseprosessene, fremfor alt tortur, og gave argumenter for at tilståelser fremkommet under tortur ikke hadde særlig verdi. Annen utgave av verket ble utgitt med tilskyldelse av jesuittordens provinsledelse i Tyskland. Den ikkekirkelige jurist Thomasius fremholdt senere i sin Dissertatio de crimine magiae (1701) at det ikke forelå noen beviser for heksers eksistens og for deres angivelige dsjevlepakter.

Utgivelser

Kramer sendte boken til Köln universitets teologiske fakultet for å få deres godkjennelse. Datoen for dette, den 9. mai 1487, anses å være bokens førsteutgivelsesdato, selv om tidligere versjoner kan ha blitt til i 1485 eller 1486. Universitetet godkjente ikke boken, tvertimot fordømte de den for dens uetiske juridiske anbefalinger og fordi demonologien som ble presentert i boken ikke var i samsvar med katolsk lære. Et anbefalingsbrev angivelig signert av fire lærere ved universitetet var inkludert i de tidligste utgivelsene av boken. Dette var en direkte forfalskning. Heksehammeren ble forkastet og Kramer ble dømt av inkvisisjonen i 1490.
Boken ble likevel fortsatt utgitt, drevet av en voksende etterspørsel etter botemiddel mot hekseri. Mellom 1487 og 1520 skal 13 opplag ha blitt trykket, og 16 opplag mellom 1574 og tidspunkt for utgaven fra Lyon i 1669. Bokens popularitet strakk seg ut over nesten hele Europa, men var noe svakere i England og Nederlandene. På denne tiden var den den mest solgte boken etter Bibelen. Heksehammeren var da i en periode den viktigste referansen i jakten på Satans medsammensvorne og håndlangere.
Selv om Heksehammeren var tunglest, og grensende til det langtekkelige i sine mange opplistinger, var den «nyskapende» (om det er det rette ord) ved det at den karakteriserte hekseri til noe verre enn heresi, og ved sine ekstraordinært hatske karakteristikker av det kvinnelige kjønn. Disse «sensasjonelle» trekkene var med på å sette hekser på dagsordenen igjen. Emnet ble igjen en tematikk for teologiske forfattere. Et år eller to etter utgivelsen kom Ulrich Molitoris med verket «De Lamiis et phitonicis mulieribus», som – til tross for sin avstandtagen fra de mest outrerte fremstillinger i Heksehammeren – ikke satte noe spørsmålstegn ved heksenes eksistens.
Moderne oversettelser til tysk ble utført av J. W. R. Schmidt i 1906 med tittelen Der Hexenhammer og til engelsk av Montague Summers i 1928. Denne ble trykket opp igjen i 1948 og 1971 og er fortsatt tilgjengelig (ISBN 0-486-22802-9).