google/wiki40b huggingface dataset:
Keiser Shenzong av Song

Keiser Shénzōng av Sòng (hanzi: 宋神宗; hanyu pinyin: Sòng Shénzōng; Kaifeng, Sòng, født 25. mai 1048, død 1. april 1085), født Zhào Zhòngzhēn (仲鍼) og skiftet senere fornavn til Xù (頊), var den sjette keiser av det kinesiske Song-dynastiet fra 1067 til sin død i 1085.

Bakgrunn

Han var sønn av den tidligere keiseren Song Yingzong.

Keiser

Hans regjeringsperioder var Xīníng (熙寧; "Fredfylt velstand;" 1068–1077) og Yuánfēng (元豐; "Opprinnelig overflod;" 1078–1085).
Som keiser var Shénzōng interessert i Wang Anshis politikk, og utnevnte ham til kansler. Som kansler realiserte Wang sin berømte reform som hadde som mål å forbedre stillingen til bøndene og de arbeidsløse. Disse reformene ble kjennetegnet på Shénzōngs regjeringstid. 
Den andre bemerkelsesverdige handlingen Shénzōng utførte som keiser var å svekke den unge nasjonen Xixia ved å invadere og utvise xixiastyrker fra Gansu. Shénzōngs armé hadde først stor framgang i disse felttogene, men under slaget om Yongle i 1082 led hans styrker nederlag. På grunn av dette kunne Xixia vokse seg sterkere, og fortsatte å være en trussel for kineserne i de følgende tiårene. 
I løpet av Shénzōngs styre skrev Sima Guang, en minister som interesserte seg for det siste årtusenets historie, den veldig innflytelsesrike boka Zizhi Tongjian (資治通鑒; kan oversettes som "Folkelig speil for regjeringshjelp"). Boka inneholdt nedtegnelser over Kinas historie fra Zhou-dynastiet til Sòng. En annen bemerkelsesverdig litterær bedrift under Shénzōngs styre var samlingen av De sju militære klassikere, hvor keiseren bestemte hvilke tekster som skulle inkluderes, og som inkluderte Spørsmål og svar mellom Tang Taizong og Li Weigong.
I år 1080 forordnet keiser Shenzong at Bu-ken-qu-Guanyin-Yuan-tempelet (fra 916, etter andre kilder allerede fra 907) på øya Putuoshan (i provinsen Zhejiang) fra da skulle hete Bao-tuo-Guanyin-Si (kinesisk: 宝陀观音寺), og han skjenket tempelorganisasjonen der landeiendommer. Alt dette bidro til en positiv utvikling av tempelanlegget.
Ved sin død i 1085 var Shénzōng trettiseks år gammel. Hans tempelnavn Shénzōng betyr "Guddommelige forfader."
Hans mausoleum er i gravkomplekset for det nordlige Song i Gongyi.
Fuck

Fuck er et engelsk slanguttrykk med flere betydninger. Som verb betyr det «å ha samleie» eller «å lure», som substantiv betyr det «samleie». Ordet brukes også som utropsord og banneord, og oversettes på norsk gjerne til «faen», ettersom bruken minner om bruken av ordet faen. På engelsk refereres ordet ofte som «F-ordet». Norske filmtekstere bruker også gjerne «f***».

Etymologi

Ordets opprinnelse er usikker, men er sannsynligvis relatert til germanske ord som betyr å slå, å gni eller å ha samleie. Relaterte ord kan være tyske ficken («å ha samleie»), nederlandske fokken («å slå»), det norske dialektuttrykket fukka («å ha samleie»), og de svenske dialektuttrykkene fokka («å slå», «å ha samleie») og fock («penis»).
Lillebil Ibsen

Karriere

Krohn ble utdannet som ballettdanserinne av sin mor, og som ti år gammel debuterte hun på Nationaltheatret i Prinsessen på erten hvor moren var instruktør.
I de neste årene fikk «Madame Lillebil» en eventyrlig utenlandsk karriere. Hun danset i London og Paris, og møtte blant annet koreografen Mikhail Fokine og komponisten Igor Stravinskij. 16 år gammel ble hun engasjert av den store iscenesetteren Max Reinhardt i Berlin, der hun ble prima ballerina. Da hun var seksten år gammel debuterte hun som skuespiller i Den uskikkelige lille prinsesse på Nationaltheatret i 1915. Hun gikk etter ti års tid helt over til dette yrket. Lillebil Ibsen fikk en internasjonal karrière, og vekslet mellom turneer utenlands og opptredener i Norge. Etter hvert valgte hun allikevel å bli i Norge, hvor hun vekslet mellom revy, teater og film.  
Under Jubileumsutstillingen i Oslo i 1914 hadde hun møtt og blitt oppvartet av Tancred Ibsen sr. (1893–1978), sønnesønn av forfatteren Henrik Ibsen. De giftet seg fem år etter, da Lillebil nettopp var blitt tyve, og skulle ha et samliv på nesten seksti år, til han døde i 1978. Som gift ønsket Lillebil etterhvert å slå seg ned i Norge. 
I 1923 engasjerte Centralteatret henne, først i pantomimespillet Scaramouche med musikk av Sibelius, og deretter i skuespillet Kameliadamen. Året etter spilte hun revy på Chat Noir. Sangene, dansene og parodiene hennes ble svært populære, og hun fremførte òg flere av dem i London, Paris, Stockholm og København. I 28 år (1928–1956) var hun tilknyttet Det Nye Teater, og i 13 år (1956–1969) var hun ved Nationaltheatret. Hennes roller spente fra komedier og lystspill til Nora og fru Alving i Henrik Ibsens stykker.
Lillebil Ibsen samarbeidet med flere skuespillere, blant annet Gösta Ekman i Den glade enke i Stockholm. Hun hadde et særlig samspill med Per Aabel. For rollen sin mot ham i Kjære løgnhals fikk hun Kritikerprisen i 1961. Stykket ble satt opp flere ganger og tatt på turné i hele Norge og i nabolandene. Da Ibsen feiret syttiårsjubiléet sitt som scenekunstner i 1981, spilte hun nok en gang Mrs. Pat i Kjære løgnhals.
Lillebil Ibsen er begravet sammen med sin mann og sine svigerforeldre på Vår Frelsers gravlund, Oslo. Ekteparet hadde én sønn, ambassadøren Tancred Ibsen jr.
John Nettles

Oppvekst

Nettles er adoptert av Eric og Elsie Nettles. I 1962 kom han inn på University of Southampton hvor han studerte historie og filosofi. Det var her han fikk smaken for teater og ble etterhvert tilknyttet Northcott Theatre.

Karriere

Nettles filmdebuterte i 1970 via en liten birolle i den britiske komedien One More Time. Han ble lagt merke til da han i perioden 1971-72 spilte rollen som Ian Mackenzie i den kjente britiske krigs-drama-serien Familien Ashton (A Family at War), som også var hans TV-debut. Etter det medvirket han i komiserien The Liver Birds (1972–74) og de to TV-filmene Arnhem: The Story of an Escape (1976) og TV-filmen The Merchant of Venice (1980).
Han fikk sitt store gjennombrudd i 1981 da han fikk hovedrollen som politimannen Jim Bergerac i krim-serien Bergerac, Han hadde rollen i 10 år. Serien gikk på TV i mange land (inkludert Norge). Etter dette hadde han noen mindre roller i div. TV-filmer, slik som Romeo & Juliet (1994) og The Hound of the Baskervilles (2002). Hadde på 1990-tallet bare noen gjesteopptredener i div. TV-serier, samt fortellerstemmen til noen dokumentarfilmer. Det kan også nevnes at han i 2001 hadde en gjesteopptreden i Med hjartet på rette staden, samt en gjesterolle i den britiske komiserien The Detectives (1993), hvor han returnerte som Jim Bergerac.
I 1997 fikk hans karriere et nytt oppsving da han fikk hovedrollen som sjefsinspektør Tom Barnaby i den britiske krim-serien Mord og mysterier.
Nettles var gift med Joyce Nettles (1966 – 1979) (skilt) og har ett barn, Emma, med henne. Han har siden 1995 vært gift med Cathryn Sealey.
Nettles ble i dronningens fødselsdagsliste for 2010 utnevnt til offiser av Order of the British Empire for fortjenester av dramakunsten.
Sushma Swaraj

Bakgrunn

Swarajs far var aktiv i det hindunasjonalistiske Rashtriya Swayamsevak Sangh. Hun vokste imidlertid opp hos sine besteforeldre på morssiden.
Swaraj var utdannet jurist fra Panjab University i Chandigarh. Hun hadde i tillegg bachelorgrad i sanskrit og statsvitenskap fra Sanatan Dharma College i Ambala.
Fra 1973 arbeidet hun som høyesterettsadvokat.

Delstatspolitikken

Swaraj var først med i Akhil Bharatiya Vidyarthi Parishad, en studentorganisasjon tilknyttet Rashtriya Swayamsevak Sangh. 
Som student ble Swaraj påvirket av indisk sosialisme. Denne påvirkningen kom gjennom Swaraj Kaushal, som hun ble gift med. I 1970-årene var de to tilhengere av Jayaprakash Narayan og bevegelsen som var kritiske til Indira Gandhi, Kongresspartiet og unntakstilstanden som ble erklært i landet. Etter at unntakstilstanden ble opphevet i 1977, stilte Swaraj til valg i delstaten Haryana for Janata Party.
Swaraj ble valgt til den lovgivende forsamlingen i Haryana for perioden 1977–1982 og var fra 1977 til 1979 medlem av delstatsregjeringen som arbeidsminister. Swaraj ble medlem av delstatsregjeringen i en alder av 25 år og ble dermed Indias yngste delstatsminister.
I 1984 ble hun med i Bharatiya Janata Party. Hun ble valgt til delstatsforsamlingen på nytt for perioden 1987–1990 og var i samme periode delstatsminister.

Nasjonal politikk

I 1990 tok hun steget over i rikspolitikken og ble medlem av Rajya Sabha, overhuset i Indias parlament. Swaraj stilte i 1996 til valg til underhuset, Lok Sabha, og ble valgt fra valgkretsen South Delhi. Hun ble minister for informasjon og kringkasting i den kortvarige regjeringen ledet av statsminister Atal Bihari Vajpayee (16. mai–1. juni 1996). Ved valget i 1998 vant hun gjenvalg til Lok Sabha. Igjen ble hun minister i en regjering dannet av Vajpayee, denne gang som minister for informasjon, kringkasting og telekommunikasjon fra 19. mars til 12. oktober 1998. Deretter var hun fra 13. oktober til 3. desember 1998 førsteminister i det nasjonale hovedstadsterritoriet Delhi.
Swaraj ble i 1999 nominert som utfordrer til Kongresspartiets Sonia Gandhi i valgkretsen Bellary i Karnataka, men tapte med 44,7 % av stemmene mot Gandhis 51,7 %.
Fra april 2000 fulgte en periode som medlem av Rajya Sabha. I oktober 2000 ble hun på nytt minister for informasjon og kringkasting før hun i januar 2003 ble minister for helse, familievelferd og parlamentariske saker, en statsrådspost hun hadde til 22. mai 2004. Deretter var hun engasjert i arbeidet i overhuset og ulike komiteer der. Swaraj ble valgt til en ny periode i overhuset i 2006, men stilte i 2009 igjen med hell til valg til underhuset Lok Sabha.
Ved valgte i 2009 stilte hun i valgkretsen Vidisha i delstaten Madhya Pradesh og vant med stor margin. I underhuset ledet hun utenrikskomiteen i en periode, var parlamentarisk leder og opposisjonsleder. Hun ble den første kvinnelige opposisjonsleder i India.
Ved valget til Lok Sabha i 2014 stilte hun på nytt i valgkretsen Vidisha i Madhya Pradesh. Etter å ha blitt valgt for en ny periode i 2014 ble Swaraj utenriksminister 27. mai 2014. Hun var utenriksminister til 30. mai 2019.
Folkekammervalget i DDR 1990

Folkekammervalget i DDR 1990, ble avholdt 18. mars 1990 , og var det første og siste frie valget til DDRs Folkekammer (Volkskammer).
Mens Folkekammeret tidligere ikke hadde reell makt, og valgene verken var frie eller hemmelige, hadde begge deler endret seg etter Berlin-murens fall i 1989:
Folkekammeret hadde også i realiteten – ikke bare på papiret – blitt DDRs lovgivende forsamling.
Valget var det første der partiene ikke var godkjent av statsledelsen på forhånd.
De vesttyske partiene involverte seg sterkt i den østtyske valgkampen.
Dermed hørte samtlige partier som hadde søsterpartier i Forbundsrepublikken, til valgvinnerne.
Partiene som hadde oppstått fra de borgerrettsbevegelsene som faktisk hadde æren for at muren falt, var derimot valgtapere.

Fortid

Folkekammeret hadde alltid hatt flere partier, DDR var altså aldri noen ettpartistat i teorien, men i praksis fungerte landet slik.
Velgerne kunne ikke bestemme partienes representasjon i Folkekammeret.
Denne var fordelt på forhånd.
Det største partiet var Tysklands sosialistiske enhetsparti (SED, Sozialistische Einheitspartei Deutschlands).
De andre partiene som «stilte til valg» ved tidligere valg var godkjente fra statsledelsen (og dermed SED), og ble omtalt som blokkpartier.
De sto i praksis ytterst sjelden for en annen politikk enn SED.

Viktige hendelser i valgperioden

Etter valget ble det dannet en stor koalisjon mellom CDU/DSU/DA, SPD og BFD med Lothar de Maizière (CDU) som regjeringssjef (ministerpresident).
Det eneste demokratisk valgte Folkekammeret hadde en kort levetid på grunn av den tyske gjenforeningen (3. oktober samme året).
Men det var dette Folkekammeret som forhandlet frem valutaunionen og senere foreningstraktaten med Forbundsrepublikken Tyskland.
Rett før gjenforeningen og Folkekammerets selvoppløsning valgte forsamlingen 144 representanter som skulle representere (den tidligere) DDR i den tyske Forbundsdagen.
Disse ble fordelt etter stemmetallet ved valget, dvs. 63 seter til CDU, 33 til SPD, 24 til PDS, 9 til BFD, 8 til DSU og 7 til Bündnis 90 / Die Grünen.
Heggland gamle kirke

Heggland gamle kirke betegner to tidligere kirker i Hegglandsgrend i Fyresdal kommune, et stykke nord for kommunesenteret. Alt som er igjen i dag, er den tomme kirkegården, som er omgitt av et lavt steingjerde.
De to kirkene har begge vært valfartskirker og lovekirker. De mottok altså ikke tiende, men var avhengige av gaver. Den eldste kirken, en stavkirke, skal ha blitt bygget mellom 1395 og 1526 og revet i 1670-71. Kirke nummer to ble bygget i 1671. Den ble drøyt hundre år senere beskrevet som en liten, vakker bygning med tårn og spir som var rødmalt utvendig. Kanskje kan det ha vært en takrytter som råtnet opp og ble fjernet, for en tegning fra 1845 viser ikke noe tårn.
Kirken ble revet i 1845, og sognet ble delt mellom Veum og Moland. Inventar og bygningsdeler ble solgt på auksjon og spredt på gårder i området. Altertavlen har senere funnet veien til Moland kirke, som også har en bjelke fra Heggland med følgende innskrift: «DENNE KIERCHE ER BLEFVEN BYGT ANNO 1671. H.T.O.S.B.B.T.S.B.M.»
Kirkegården virker relativt intakt, om enn uten særlig mange gravminner. Noen steiner i grunnen kan tenkes å være rester av kirketuften.
Stort løvfly

Utseende

Et middelsstort (vingespenn 35–39 mm), gråbrunt-spraglete nattfly. Forvingen har vanligvis noe utydelige tegninger. Langs ytterkanten går det en lys tverrlinje som har fire utoverrettede tenner, også ofte svarte, kileformede flekker som støter an mot den. Ring- og nyremerkene er vanligvis ganske tydelige, lyskantede, og støter nesten mot hverandre. Ofte kan man se en siksak-tverrlinje i vingens bakre halvdel nær roten, og en svart lengdestrek ut fra roten midt på vingen. Bakvingen er lysgrå, mørkere ytterst.

Levevis

Arten finnes på steder der det vokser gamle ospe- eller seljetrær, der larvene utvikler seg mellom sammenspunne blader eller nye skudd om våren. Larvene er bare aktive om natten, utvokste larver kryper ned på bakken og gjemmer seg om dagen. Den overvintrer som egg. De voksne sommerfuglene flyr i juli.

Utbredelse

Stort løvfly er utbredt i Nord-Afrika, Europa unntatt lengst i nord og videre østover til Stillehavet i Øst-Sibir. I Norge er det ganske sjeldent og bare funnet langs kysten fra Oslofjorden til Jæren.
Þorsteinn Pálsson

Bakgrunn

Þorsteinn Pálsson ble født på Selfoss på Sør-Island, som sønn av økonomen Páll Sigurðsson (1916–) og Ingigerður Nanna Þorsteinsdóttir (1920–1982). Faren var halvbrors sønn av politikeren Svein Guðmundsson. Þorsteinn er gift med Ingibjörg Þórunn Rafnar (1950–), datter av politikeren Jónas G. Rafnar, som han har tre barn med. 
Han har studenteksamen fra 1968, og er cand.jur. fra 1974. Han var formann i studentforeningen Vöka 1969–1970, samt sentralstyremedlem i Sjálfstæðisflokkurinns ungdomsorganiasjon, Samband ungra sjálfstæðismanna, 1975–1977. Han var journalist i Morgunblaðið 1970–1975, redaktør i den konserative avisen Visir 1975–1979. Direktør i Vinnuveitendasambands Íslands 1979–1983. Etter sin politiske karriere var Þorsteinn ambassadør til Storbritannia 1999–2002 og Danmark 2002–2005. Han er i dag medredaktør i Fréttablaðið.

Politisk karrière

Han ble første gang valgt inn på Alltinget i 1983. Samme år ble han valgt til partileder. Fra 1985 til 1987 var han finansminister under statsminister Steingrímur Hermannsson, som han overtok som statsminister etter i 1987. Han ble da Islands yngste statsminister noensinne, 40 år gammel. Han var også industriminister en kort periode i 1987. Som statsminister ledet han en koalisjonsregjering med Framsóknarflokkurinn, og senere også Alþýðuflokkurinn. Han gikk imidlertid av som statsminister i september 1988, på grunn av den økonomiske krisen i landet, da regjeringen ikke greide å enes om en krisepakke.
I 1991 mistet han vervet som partileder til Davíð Oddsson, som den gang var partiets nestleder og ordfører i Reykjavík. Da Oddsson dannet sin første regjering samme år, ble imidlertid Pálsson utnevnt til både fiskeri- og landbruksminister og justis- og kirkeminister. Han skjøttet begge verv inntil 1999, da han gikk ut av politikken.
Retningsviser – Smutte Smutthullet

Retningsviser – Smutte Smutthullet er et musikkalbum med Visvas, utgitt i 1973. Dette er bandets første plateutgivelse.
Hermann II av Köln

Biografi

Han var sønn av den lotharingiske hertug Ezzo (955-1043) og hans kone hertuginne Mathilda (979-1025) som var datter av den tysk-romerske keiser Otto II og hans kone Theophania. Hermanns yngre bror Otto ble hertug av Schwaben i 1045. Han hadde også to søstre, Richeza (gift med kong Mieszko II Lambert av Polen, og Theophanu, abbedisse i Essen.
Rundt 1036 ble han tatt opp i kardinalkollegiet av pave Benedikt IX, samtidig som keiser Konrad II utnevnte ham til erkebiskop i Köln. Hermann fulgte keiseren på hans felttog til Italia og forble også lojal mot keiserens etterfølger Henrik IV av Det tysk-romerske rike. I 1049 mottok han pave Leo IX i Köln. Henrik IV ble både døpt og kronet av Hermann, noe som ikke ble godkjent av erkebiskop Luitpold I av Mainz. Hermann støttet også keiseren under opprøret fra hans egen nevø Konrad I av Bayern.
Erkebiskop Hermann II døde i Köln i 1056 og ble begravet i Kölnerdomen.
Bolero (Chopin)

Boleroen, op. 19, var skrevet av Frédéric Chopin i 1833 og utgitt året etter. Det er et av hans mindre kjente pianostykker, selv om det er blitt innspilt mange ganger.
Den generelle tonearten til Bolero er vanskelig å bestemme.  Verket åpner med tre unisone oktaver i G fortissimo, så en lang introduksjon i C-dur, før hoveddel av Boleroen er i A-moll. Det er avbrutt av seksjoner i A-dur, Ass-dur, Bess-moll og B-moll før det vender tilbake til A-moll. Det ender i en triumferende A-dur.
Verket var dedisert til den skotskfødte, men halvt franske Mademoiselle la Comtesse Émilie de Flahaut, som da bare var 14 år gammel, men som seinere ble grevinner av Shelburne.  
Den åpenbare inspirasjon for Boleroen var Chopins vennskap med den franske sopranen Pauline Viardot. Faren til Pauline, den kjente spanske  tenoren Manuel Garcia, hadde introdusert boleroer til Paris da Chopin kom til byen. Biografen hans, Frederick Niecks, spekulert på at det var inspirert av Boleroen i Daniel Aubers La muette de Portici fra 1828.
Til tross for det tilsynelatende spanske anstrøket i stykket, har det blitt beskrevet som en polonese i forkledning, eller en bolero à la polonaise, som med sine rytmer minner mer om den nasjonale dansen fra Chopins hjemland enn noe spansk. Det var skrevet fem år før Chopin besøkte Spania for første gang i 1838.
Orthogonioptilum

Utseende

Middelsstore (vingespenn 50-70 millimeter), brune eller rødbrune påfuglspinnere med tydelig sigdformede forvinger. Vingene har to tynne, bølgete, mørkbrune tverrlinjer, ellers har de ofte to mørke flekker ved forkanten av forvingen, og noen små, hvite flekker midt i forvingen, derimot aldri øyeflekker.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Afrika.
Svarthodetanagar

Utbredelse

Den forekommer i Brasil, Colombia, Guyana og Venezuela.
Forbrytelsen

Øvrige roller

Farshad Kholghi, Solbjørg Højfeldt, Troels II Munk, Laura Christensen, Cyron Melville, Laura Drasbæk, Tina Gylling Mortensen, Anne Marie Helger, Ole Boisen, Julie Ølgaard, Peter Gilsfort, Morten Lützhøft.

Sesong 2

Seriens første avsnitt tar utgangspunkt i mordet på en kvinnelig advokat som blir funnet mishandlet og drept. Ti dager etter drapet blir drapssjefen Lennart Brix overbevist om at det ikke er en alminnelig sak og prøver å få Sarah Lund tilbake, i den forhåpning at hun kan skynde sakens oppklaring. Lund har imidlertid flyttet til provinsen, hvor hun arbeider som betjent etter at hun er blitt degradert fra sin stilling som visekriminalkommissær. Lund er dog ikke begeistret for forslaget og mener at det ikke er en god idé å vende tilbake, men aksepterer å kikke gjennom saken.
Voerde-West kraftverk

Voerde-West kraftverk  var et anlegg bestående av to sammenføyde varmekraftverk nær storbyen Essen i delstaten Nordrhein-Westfalen i det vestre Tyskland. Det hadde en installert produksjonskapasitet på 2220 MW, fordelt på 2 blokker i hvert av anleggene. Voerde-anlegget bestod av 2 x 761 MW blokker, mens West-anlegget hadde 2 x 350 MW blokker.
Anlegget ble påbegynt omkring 1970, stod ferdig i 1985 og ble nedlagt i 2017. Brenselkilden var steinkull. Operatør var energiselskapet STEAG AG med 75% eierandel, mens RWE Power eide 25%. 
CO2-utslippene ved det største anlegget i 2008 var ca. 6 726 000 tonn. Utslippene ved det minste anlegget ble halvert i 2008 og var ca. 1 664 800 tonn, mens det samme årets kvote var 1,78 mill tonn.
Coscinocera aruensis

Utseende

En meget stor, rødbrun påfuglspinner. Hannens vingespenn er ca. 160 millimeter, hunnen er større. Vingens gjennomsiktige flekker er ganske små hos denne arten. Hannen har tydelig sigdformede forvinger og bakvinger som er trukket ut til en lang stjert.

Levevis

Larvene lever på ulike slags busker og trær. Disse artene kan utnytte en rekke forskjellige fødeplanter. De voksne sommerfuglene tar ikke næring til seg, men overlever på fett de har lagret fra larvetiden. De svære hunnene sitter mest i ro og sender ut feromoner, som de aktive hannene kan merke på lang avstand.

Utbredelse

Arten lever på Aru-øyene ved Ny-Guinea.
Abbas Kiarostami

Realist, humanist og naturpoet

Typisk for Kiarostami er realistiske og humanistiske filmer, ofte om barn, som kan ta opp temaer som fattigdom, jordskjelv, ulykkelig kjærlighet, sjølmord og så videre på en original og gripende måte med innslag av humor. Han laget både dokumentarer og spillefilmer ute i den iranske virkeligheten, der han konfronterte moderne mennesker fra det kulturelt vestlige Teheran med landsbyboere. Han brukte mange amatører, bilder uten regi fra gateliv og folkeliv og naturpanoramaer. Han filmet ofte både samtaler og lange sekvenser uten ord inne i biler, noe som gav ham mulighet til å gå tett inn på ansikter og personer og vise dramatiske landskaper.
Kiarostami var også fotograf og poet. Både i bilder og filmer viste han blant annet den uvanlige skjønnheten i det tørre og treløse iranske landskapet.
Han blir ofte omtalt som en etterfølger av de italienske neorealistene, men filmene hans er også svært nyskapende, og skiller seg en god del fra moderne vestlig film.
En retrospektiv visning av de fleste av filmene hans var sentral under festivalen Film fra sør i Oslo høsten 2006. Han fikk også festivalens første ærespris.

Spillefilmer

Etterhvert laga han også helaftens spillefilmer. De fleste beholdt et slags dokumentarisk eller halvdokumentarisk preg.
Oss små imellom

Oss små imellom er et musikkalbum med To små karer, utgitt på høsten 2003.
Insurgentes (album)

Insurgentes er det første fullengdes albumet til musiker og plateprodusent Steven Wilson, mest kjent som frontmann i det psykedeliske/progressive rockebandet Porcupine Tree. Albumet ble innspilt over hele verden i studioer fra Mexico by til Japan og Israel, mellom januar og august 2008. Det ble gitt ut i november 2008 som en multidisk postordreutgave, med ordinær utgivelse i februar 2009. Albumet er oppkalt etter Avenida de los Insurgentes, den lengste alléen i Mexico by, der deler av albumet ble innspilt.
Abigail (band)

Abigail er et japansk black/thrash metal-band. Bandet ble stiftet i 1992 av Yasuyuki, Youhei og Yasunori i Tokyo. Bandet er inspirert av tidlige thrash og black metal-band som Bathory, Venom, Sodom, Bulldozer, Hellhammer og NME.
Abigail ga ut sin første demo i 1992. Før bandet rakk å gi ut sin andre demo, forlot Youhei og Yasunori Abigail i februar 1993. Den andre demoen, Blasphemy Night ble likevel gitt ut. Den første EP-en Descending from a Blackend Sky ble alene spilt inn av Yasuyuki og gitt ut samme år.
Februar 1995 returnerte Youhei og Yasunor] til Abigail. I 1996 startet Yasuyuki et side-prosjekt til Abigail, kalt Barbatos og i 1997 kom Abigails debutalbum Intercourse and Lust. Februar 2002 forlot Yasunori Abigail, og i april 2003 ble han erstattet med Asuka.
Da det andre albumet ble spilt inn, fikk Abigail hjelp av Shinichi Ishikawa og Mirai Kawashima fra Sigh. Etter å ha gitt ut Forever Street Metal Bitch, forlot Asuka bandet i oktober 2003.
Abigail kaller seg selv «Japans ondeste band».