Antikkens filosofi

Platon

Platon kom fra en fornem athensk slekt, og etter å ha forsøkt seg som tragediedikter og muligens på en politisk karriere, ble han forvandlet av sitt møte med Sokrates. I Athen grunnla han en skole som ble kalt for Akademiet, angivelig for at det holdt til i en have nær gravstedet til helten Akademos. Det ble på et vis det første universitet, og som institusjon holdt det gående, i den samme haven, i nær tusen år, til keiser Justinian stengte det i år 529 e.Kr. Hans styrke som skribent er åpenbar i hans sokratiske dialoger; trettiseks dialoger og tretten brev er tilskrevet ham. Hans tekster strakte seg over en rekke emner: filosofi, logikk, etikk, retorikk og matematikk. Platons innflytelse på filosofien har sannsynligvis vært større enn noen andre, mente Bertrand Russell, og som arving til Sokrates og førsokratene, som grunnlegger av Akademiet, og som Aristoteles lærer, står Platon som selve filosofiens sentrum.
Idélæren lar Platon sin læremester Sokrates fremme, men den er antagelig Platons egen. For å illustrere denne fortelles en lignelse om en hule som er lettere å fortolke enn å forstå. I korthet: De som er uten filosofi sitter fanget i en hule. Bak dem er det et bål. Foran dem er hulen stengt med en naken vegg. På denne ser de skyggene av seg selv. Siden de ikke ser noe annet, er skyggene de virkelige tingene. Det som menneskene oppfatter som virkeligheten, bare er et vagt gjenskinn av den egentlige virkeligheten: ideenes verden. Kun som filosofer ser vi tingene utenfor fornuftens og sannhetens sollys. Ideenes verden er begrepenes verden. Idélæren fremmer påstanden om ideenes eksistens uavhengig av tid og rom og uavhengig av menneskenes følelsesliv.
Platons mest berømte verk er Staten hvor han skisserer en idealstat bestående av voktere, soldater og folket. Vokterne er den elite som alene skal utøve all makt. Kjønnene var likestilte og barn skulle ikke vite hvem deres foreldre var. Uten privat følelsesliv ville samfunnsånden vokse seg strek. De beste skulle få opplæring i filosofi. Rettferdigheten råder når enhver passer sin jobb. Staten er bygget opp som en sokratisk dialog med det formål å avdekke betydningen av begrepet rettferdighet. Platon lar Sokrates først utvikle et rettferdighetsbegrep for en «polis» (bystaten) da han argumenterer at rettferdighet i polis ligner på rettferdighet i det enkelte menneske. Ved å finne ut hvordan en rettferdig polis er innrettet kan denne innretning overføres til det enkelte menneske. Ettersom det gode også er det sanne, og ettersom sannhet ikke er et spørsmål om mening (doxa), men om kunnskap, bør staten ledes av filosofer. Denne elitære tankegang er direkte vendt mot demokratiet, som Platon mislikte da det var Athens demokrati som hadde dømte Sokrates til døden.
I motsetningen til Sokrates står matematikken sentralt hos Platon, et område av særlig interesse for en logiker. Som matematiker hadde han også interesse for astronomi. Studier av fenomen på himmelen var nyttige for både folk flest som samfunnets ledere. Disse studiene hadde oppmerksomhet på den kosmiske orden. Sine tanker om universet utviklet Platon i dialogen Timaios. Til tross for at den er vanskelig å tolke kom Timaios ved Platons autoritet til å få en avgjørende betydning på middelalderens lærde. Den sterkt konfesjonelt fargede nyplatonismen ved antikkens slutt kom til å føre Platons grunnleggende ideer videre.
Platons elev og yngre kollega Aristoteles omtalte læremesteren med respekt, men er kortfattet. Han er også kritisk til Platon på flere punkter, selv om Aristoteles' filosofi på en del områder kan betraktes som en utvikling av ideene til den eldre Platon, i særdeleshet Timaios.

Aristoteles

Aristoteles var i motsetningen til Sokrates og Platon født i Stagira i Trakia. Hans far var hofflege for kongene i Makedonia, og man kan forvente at han hadde sin interesse for zoologi og dissekering fra sin far. Atten år gammel begynte han som elev hos Platon i Akademiet og fortsatte som medlem til Platons død i 348 f.Kr., men lærestedets nye leder ble den matematisk anlagte Speusippos, og Aristoteles forlot Athen og ble lærer for Filip av Makedonias 13 år gamle sønn Aleksander i tre år. Da Aleksander ved farens død startet sin verdenserobring dro Aristoteles tilbake til Athen hvor han opprettet sin egen filosofiskole, Lykeion. Hans elever ble kalt «peripatetikere» (fra gresk peripatetikos, «spaserende») da han ledet sine seminarer gående under havens løvtrær. I Athen var man fiendtlig innstilt til Makedonia, og da Aleksander døde, fryktet Aristoteles byens hevn grunnet sitt nære forhold til det makedonske kongehus, men han ønsket ikke å ende opp som Sokrates og flyktet fra byen slik at athenerne «ikke «forsyndet seg mot filosofien for andre gang».
Aristoteles' betydning for filosofien er like stor som sine læremester. Aristoteles er systematikeren som fremmet flere egne disipliner, blant annet fysikk, metafysikk, poesi, teater, musikk, logikk, retorikk, politikk, etikk, biologi og zoologi. Aristoteles' syn på fysikken strakte seg langt inn i renessansen.Under oppholdet i Egeerhavet drev han vitenskapelig undersøkelser av marinbiologi, som først korrigert på 1800-tallet. Hans verk inneholder de tidligste kjente formelle studiet av logikk, hvilket ble underlagt formell logikk på slutten av 1800-tallet. Innenfor metafysikken har aristotelismen hatt stor innflytelse på filosofien innenfor middelalderens islamske filosofi og jødiske hellenistiske filosofi, og videre på den kristen filosofi og teologi, særskilt østlig ortodoks teologi og den skolastiske tradisjonen. Likevel er rundt to tredjedeler av hans tekster gått tapt, og det som er bevart er dessverre mye som synes å være forelesningsnotater i stikkordsform. 
Aristoteles er den formelle logikkens far, slår Arne Næss fast, og hans «bidrag til utviklingen av logikken hører til de mest selvstendige og grunnleggende i tenkningens historie.» Hans studium av systematisk tenkning, korrekte respektiv ikke-korrekte slutninger har gitt hans bevisførsel hvor en syllogisme er en måte å gjøre en slutning eller konklusjon fra to forutsetninger, premisser. Et «bevis» er for Aristoteles den logiske argumentasjon som fører til strengt vitenskapelig kunnskap.
Han var selv den første som kritiserte Platon. Aristoteles er enig at vitenskap oppstår i utforskning av det allmenne og det uforanderlige ved de enkelte ting, men han følger ikke Platon i idélæren. Kun de enkelte ting eksisterer i seg selv da det ikke finnes noe selvstendig eksisterende idéverden, bare trekk som er felles ved de enkelte ting.
Aristoteles' fysikk var nyskapende for hans tid og langt videre enn våre dagers begrep. Hans definisjon av bevegelse innbefattet når alle former av forandringer, også tilvekst, aldring og lignende. Verdensaltet ble sett på som bestående av fem elementer og inndelt i åtte sfærer. Fire av elementene finnes i den innerste sfæren, det vil si på, rundt og i jorden. Disse elementene er jord, luft, ild og vann. Lengst ut lå tomrommet, primum mobile.
Aristoteles estetikk finnes i hans Poetikken, som fikk stor betydning for litteraturvitenskapen og for den dramatiske tragediens funksjon ved at Aristoteles igjen systematiserer diktverket lik en biolog: først formell beskrivelse, deretter analyse. Platon verget seg å gi dikterkunsten plass i en idealstat da kunstens kunne opphisse tilskuernes slik at deres følelser svekket viljens kontroll. Aristoteles mente derimot, psykoanalytisk, at tilskuerne oppnår i identifikasjonen med den tragiske helt en utløsning og en renselse som han kalte katarsis og som gjorde oss godt. At vi finner noe skjønt eller vakkert ligger i kunstverkets etterligning, mimesis, da det å dikte (etterligne) er naturlig for mennesket, og vi finner glede i etterligningen.

Kynisme

Den kyniske skolen (gresk kynos, hund) er en filosofisk retning som etter sigende ble grunnlagt av Antisthenes. Han var et medlem i kretsen rundt Sokrates, og opprettet sin egen skole etter Sokrates' død da kretsen ble splittet og mange forlot Athen. Kynikerne mente at livets gode sider og ytterste verdi var i selvbeherskelse og avstå fra alle nytelser og konvensjonelle begjær som rikdom, makt, helse og berømmelse. Den mest kjente representant er Diogenes fra Sinope som var den som ga navn til retningen. I henhold til en anekdote ble Diogenes kalt for «hunden» for at han levde som en løshund i en tønne og eide kun de enkleste ting. For å oppnå lykken måtte man leve det enkle liv forent med naturen.

Epikurisme

Filosofen Epikur, som ga navn til epikurismen, levde og virket i Hellas rundt 300 f.Kr. Fram til moderne tid har epikurismen blitt vurdert som en filosofi som rettferdiggjør et utsvevende liv (se Hedonisme), men det var en kristen tolkning som ikke hadde rot hos Epikur selv. Epikurismen motsvarte ikke de kristne normene og hevdet dessuten at det ikke finnes noen Gud som straffer eller belønner menneskene. Epikurismen fremmet isteden at mennesket gjør best i å dra seg unna alt som bekymrer, blant annet politikk og offentlig liv, og isteden egne seg til stille liv blant venner hvor smerte kan unngås. Livet bør leves her og nå og ikke bekymre seg for etterlivet da det ikke finnes noe liv etter døden.

Stoisme

De filosofiske stoikerne organiserte seg i Athen rundt 310 f.Kr. og beskrev verden som sammensatt i henhold til reglene i den formale logikk, fysikken og naturetikken. De hyllet logos som det høyeste prinsipp da dette ble sett som den naturlov som sto over alt annet og som mekanisk styrte alt som skjedde i verden. Det eneste mennesket rår over sin egen vilje. Stoikerne mente at mennesket måtte motstå de impulser som deres drifter: kjærlighet, hat, lyst, frykt, smerte og videre. Dette asketiske ideal ble det stoiske ideal som en del romerske tenkere fant sympati for, blant annet Seneca, Cicero, og ikke minst filosofikeiseren Marcus Aurelius.

Skeptisisme

Oldtidens skeptikerne hevdet at all kunnskap er usikker og det finnes ikke noen sikker måte å skille sant fra en mening. Best var det da å avstå å yte noen oppfatning og forsøke å leve livet uengasjert i sinnsro. Teoretisk eller filosofisk skeptisisme er en erkjennelsesteoretisk retning, som anser sikker erkjennelse er umulig, mens religiøs skeptisisme som retter tvil mot religiøs tro eller dogmer kan bli sporet tilbake til Sokrates.

Romersk filosofi

Gjennom at Romerriket utviklet seg til å bli den dominerende supermakten ved Middelhavet, og Hellas ble underlagt romerne, kom gresk filosofi inn den romerske kulturen. Rike romere sendte sine sønner til Hellas for å få dannelse i litteratur, retorikk og filosofi. Romas egne bidrag til filosofien var derimot små. Den eneste romerske filosofiskole kalles på italiensk for Scuola dei Sestii, grunnlagt av Quintus Sextius (født omkring 70 f.Kr.), og som parret stoisme med pythagoreanisme. Skolen er kjent for at Seneca studerte der, men den ble nedlagt allerede i 62-64 e.Kr., antagelig i mangelen av en kraftfull leder. Romersk pliktmoral passet utmerket sammen med stoismen som vant tilhengere fra mange samfunnsklasser, fra slaven Epiktet (egentlig Epiktetos) til keiser Marcus Aurelius (død 180 e.Kr.). Det vesentligste i stoismen for romerne, bortsett fra dens stoiske dyder, var konseptet logos som var Guds orden (eller mening) i universet.

Kristen filosofi

Med Vestromerrikets undergang gikk også filosofien tilbake, sammen med skriftkulturen. Kirkefaderen Augustin av Hippo (død 430) er den siste filosofen som kan regnes til antikken, skjønt senantikken er kanskje en mer korrekt epoke. Under innflytelse av nyplatonismen utformet han en kristen teologi som bygde på nyplatonismens skille mellom sjel og legeme. Liksom Platon mente Augustin at mennesket besto av dualismen legeme og sjel, og hvor det førstnevnte, kroppen, den materielle delen av mennesket, var av mindre verdi enn det sistnevnte. Dogmet om arvesynden var et resultat av Augustins tanker omkring menneskets natur. For Augustin var det begjæret etter verden og tingene i verden som var selve arvesynden.

Indisk filosofi

Indisk filosofi er rik og mangfoldig med en tradisjon som går tilbake til oldtiden og kan betraktes som fusjonen mellom to tradisjoner: Sjramana og Vedaene. Sistnevnte er knyttet til spørsmål som er relatert til naturens lover, universets opprinnelse og mennesket plassering i det. Vedaene er et fellesnavn på den eldste litteraturen i India som ble nedtegnet i tidsrommet 1500-500 f.Kr. En del, som Rigveda, er religiøse hymner. Tolkningen er vanskelig. Den ytre natur er mytologisk betont med gudelignende vesener som vokter naturens gang. I yngre vedisk religion og filosofi (som ikke alltid kan skilles) er det en tendens til reduksjon av antallet guder, tidvis til kun én. I sin ytterste oppstår teorien om ett grunnstoff og forklaringen om verden som resultat av grunnstoffets endring. En annen teori er systematisert i at det finnes to verdener, hvorav den ene er mer virkelig enn den andre, en åndelig og en ikke-åndelig. Menneskenes filosofiske oppgave er å trenge gjennom sløret som skiller mennesket fra den egentlige virkelighet.
En sjramana er en vandrende munk innenfor bestemte asketiske tradisjoner i oldtidens India som omfatter jainisme, buddhisme, og ajivika. En berømt sjramana er Buddha. Tradisjonelt er en sjramana en som oppgir verden til fordel for en åndelig utvikling og frigjøring. Menneskene er ansvarlige for sine egne handlinger og høster fruktene av disse, gode som onde. Frigjøring kan derfor oppnås ved en viss anstrengelse av alle uansett kaste, tro, hudfarge eller kultur. Syklusen av gjenfødelse, hvor hvert individ er underlagt, er sett på som årsaken for elendighet. Målet for ethvert menneske er å utvikle seg slik at man unnslipper gjenfødelsens syklus.
Jainismen og buddhismen er en fortsettelse av tankeskolen til sjramana hvor det ble kultivert et pessimistisk verdenssyn preget av elendighet, men la grunnlaget for filosofiske konsepter som ahimsa (ikke-vold og respekt for alt liv), karma (handling, gjerning og årsak), jnana (kunnskap), og samsara (gjenfødelse). I klassisk tid ble disse systematisert i seks filosofiskoler hvor en del fundamentale spørsmål ble fremmet: Hva er bevissthetens ontologiske vesen? Hvordan er erkjennelse i seg selv erfart? Er sjelen (sjit) forsettlig eller ikke?

Kinesisk filosofi

I Kina ble det lagt mindre vekt på materialisme som grunnlag for refleksjon over verden og mer vekt på adferd og oppførsel, noe som ble fremmet i taoisme og konfutsianisme. Kinesisk filosofihistorie er flere tusen år gammel, og dens opprinnelse er ofte sporet tilbake til Yijing (Endringens bok), et oldtidssamling med spådommer som benytter et system på 64 heksagrammer for å rettelede handling. Verket reflekterer dets særlige vesen, konsepter og tilnærminger i kinesisk filosofi. Yijing selv utviklet seg gradvis i løpet av de neste åtte århundrene, men dens første nedtegnede referanse er i 672 f.Kr.
Konfutsianisme representerer den samlede lærdom av den kinesiske vismannen Konfutse (død 479 f.Kr.). Hans filosofiske konsept omhandler etikk og politikk, vektla myndighetenes og den enkeltes moral, riktig oppførsel i sosiale sammenhenger, rettferdighet, tradisjoner, og oppriktighet. Konfutsianisme fremmet meritokrati, en styreform hvor intelligens, kompetanse og ytelse ga grunnlaget til maktfordeling og sosial status. Ens status burde bli bestemt av ens egne evner framfor arv, rikdom eller vennskap. Konfutsianisme både var og er fortsatt en betydelig innflytelse på kinesisk kultur.
Gjennom historiens gang har kinesisk filosofi blitt omstøpt for å tilpasse seg gjeldende tankeskoler og omstendigheter i Kina. Kinesisk filosofi kan være, unntatt under Qin-dynastiets bokbål på 200-tallet f.Kr., være både kritisk og samtidig relativt tolerante mot andre tanker. Selv da en bestemt tankeretning ble offisielt gjeldende av myndighetene, som under Han-dynastiet som etterfulgte Qin-dynastiet, ble ikke andre tankeskoler forbudt eller sensurert. På grunn av og på tross av ved diskusjoner og konkurranse har filosofiske tankeretninger utvekslet og delt tanker. Eksempelvis var ny-konfutsianisme en nyutgave av de gamle konfutsianske prinsipper som framsto rundt Song-dynastiets tid som opptok elementer fra buddhisme, taoisme og kinesisk legalisme (funderinger rundt mennesket, himmelen og naturen, og konsentrerte seg utelukkende om herskerens makt).

Iransk filosofi

Iransk filosofi eller persisk filosofi kan bli sporet tilbake til gammeliranske filosofiske tradisjoner og tanker i tiden rundt 1500 f.Kr. som har sin opprinnelse i oldtidens indoiranske røtter og var betydelig påvirket av Zarathustras lære. Zarathustras filosofi påvirket vestlige tradisjoner via jødedommen og derfor også mellomplatonisme.
Mens det er forbindelseslinjer i oldtiden mellom indiske Vedaene og iranske Avesta, er de to hovedfamiliene innenfor de indoiranske filosofiske tradisjoner karakterisert av fundamentale forskjeller i deres implikasjoner for menneskets posisjon i samfunnet og deres syn på menneskets rolle i universitet. Det første dokument som fastsetter menneskerettigheter ved Kyros den store på 500-tallet f.Kr. i Kyrossylinderen er hyppig sett på som en refleksjon over spørsmålene og tankene som er uttrykt av Zarathustra, og som utviklet innenfor dennes tankeskole. Deler av teksten finnes inngravert over inngangen til FNs hovedkvarter og FN betrakter teksten historiens første erklæring om menneskerettigheter.
Gjennom Irans historie og grunnet bemerkelsesverdige politiske og sosiale endringer slik de arabiske og mongolske invasjonene av Persia, har et vidt spektrum av tankeretninger vist et mangfold av filosofiske spørsmål som strekker seg fra gammeliranske og hovedsakelig Zarathustras tradisjoner til tankeretninger som oppsto i slutten av den før-islamske tiden som manikeisme og mazdakisme. Iransk filosofi etter den muslimske invasjonen av Persia er karakterisert av ulike samhandlinger med gammeliransk filosofi, gresk filosofi og med utviklingen av islamsk filosofi.