Den gule presse

Den gule presse (av engelsk Yellow Press), eller gul journalistikk (Yellow Journalism), er den populære betegnelsen på aviser som spekulerer i store overskrifter, sensasjoner og skandaler.
Uttrykket skriver seg fra USA med de to New York-avisene The New York Journal, som William Randolph Hearst overtok ansvaret for i 1895, og The New York World, hvor redaktøren siden 1883 var Joseph Pulitzer. De to rivalene kan best betegnes som «aviskonger». De konkurrerte gjensidig om å vinne nye lesere ved å overgå hverandre med sterke virkemidler, og journalistikken var ikke minst basert på slående overskrifter. Førstesideoppslagene var i det hele tatt rettet mot direkte salg, og avisguttene som sto på gaten, ropte ut tittelen i de fete trykktypene. Men artiklene gjorde også bruk av rent litterære, novelistiske virkemidler.

Den spansk-amerikanske krig

Pulitzer og Hearst er ofte blitt kreditert (eller beskyldt) for å ha trukket nasjonen inn i den spansk-amerikanske krig gjennom sensasjonelle historier og oppdiktet løgn. Men det store flertallet av amerikanere bodde ikke i New York, og politikerne stolte nok trolig mer på solide aviser som Times, The Sun eller The Post enn disse. Det mest kjente eksempelet på overdrivelse er den apokryfe historien om at kunstmaleren Frederic Remington som telegraferte til Hearst for å fortelle ham alt var såre stille på Cuba: «Det blir ingen krig». Til dette skal Hearst ha svart: «Vennligst bare fortsett arbeidet. Du tilbereder bildene, og jeg tilbereder krigen.» Historien (hvorav en versjon opptrer i den Hearst-inspirerte Orson Welles filmen Citizen Kane) dukket først opp i memoarene til reporteren James Creelman i 1901, og det finnes ingen politlige kilder som bekrefter sannheten i brevvekslingen.
Hearst ble uansett ansett for å være en «krigshauk» etter at opprøret brøt løs på Cuba i 1895. Historier om cubansk dyd og spansk brutalitet dominerte snart førstesidene i hans avis. Historikeren Michael Robertson har påstått at både avisjournalister og lesere på 1890-tallet var langt mindre opptatt av å skille mellom faktabaserte rapporter fra meninger og litteratur, og om etterretteligheten var heller tvilsom, så forventet ikke nødvendigvis leserne akkurat sannhet og sakprosa.
Etter å ha mast om invasjon i to år tok Hearst selv æren for at konfliktene førte til krig: En uke etter at USA erklærte Spania krig, slo han opp overskriften «Hvordan liker du The Journals krig?» på førstesiden. Faktisk leste aldri president William McKinley The Journal eller aviser som The Tribune og New York Evening Post, og journalisthistorikere har funnet ut at den gule journalistikk stort sett begrenset seg til New York. Dessuten fulgte avisene i resten av landet ikke opp deres ideer. De regionale nyhetsavisene The Journal og The World slo rett og slett ikke an utenfor New York. Krigen oppsto fordi opinionen var gått lei av alle blodsutgytelsene, og ikke minst fordi McKinley innså at Spania hadde mistet kontrollen over Cuba. Dette var faktorer som veide atskillig tyngre enn de melodramatiske meldingene fra New York Journal.
Under invasjonen seilte Hearst selv til Cuba som krigskorrespondent og ga nøkterne og nøyaktige beretninger fra kamphandlingene. Creelman roste senere reporternes arbeid med å fortelle om spanjolenes grusomme vanstyre. Han hevdet at vi ikke hadde hatt troverdige historier om krigen dersom ikke den gule presses journalister, hvorav mange falt i ukjente graver hadde dekket den.