Benoît de Sainte-Maure

Litterære tradisjon

En egen litterær middelalderlitteratur var inspirert av både 1100-tallets renessanses interesse for antikkens forfattere og den sørfranske høviske diktning. Det var en omskrivning av klassiske latinske epos til franske vers på åtte stavelser og omdannet til 1100-tallets høviske ridderånd. Retningen varte i bare en tiårsperiode på midten av århundret. Gjennombruddet var Theben-romanen fra rundt 1155 av en forfatter fra Poitou som gjenfortalte den grusomme fortellingen om Ødipus og hans sønner. Rundt 1160 gjendiktet en forfatter i Normandie Vergils Æneiden til Aeneas-romanen, fjerner de hedenske gudene og dvelet heller med Aeneas’ elskov til Dido og enda mer til Lavinia. Den tredje store antikke romanen («roman» betyr her romanse) var Benoîts Le Roman de Troie, Troja-romanen, fra rundt 1165.

Troja-romanen

Le Roman de Troie påvirket verkene til mange i Vest-Europa, blant annet Geoffrey Chaucer og William Shakespeare. I øst ble den oversatt til gresk som Ο Πόλεμος της Τρωάδος (Trojakrigen), og ble uten sammenligning den lengste middelalderske greske romanse. Kun Guido da Colonnas Historia Distructionis Troiae var like ofte tilpasset (se nedenfor). Benoîts kilder for den fortelling hvor den latinske lån til Dictys Cretensis og Dares Phrygius, og en del materiale fra nå tapte latinske tekstrevisjoner og sammendrag av det som representerer deler av en enkelt, sammenhengende, dog i dag fragmentert manuskript, Rawlinson Excidium Troie i biblioteket Bodleian Library i Oxford.
Leserne av Benoîts berømte dikt var adelen og for dem tjente denne gjenfortellingen, og de antikke romanene generelt, en moralsk hensikt, et «speil for fyrster» innenfor en større didaktisk sjangre av speil-litteratur, som også det senere norske verket Kongespeilet fra 1200-tallet var det. Her fortelles det om den vakre Helena, kanskje modellert etter Eleanora av Aquitaine selv, som etter at hun ble gift i sitt hjemland ble ført over havet av en fremmed prins. Andre kjærlighetspar er Jason og Medea, Akillevs og Polyxene, men det paret som vakte størst interesse var en trekanthistorie i denne fortellingen; Troilus og Briseis elsket hverandre i Troja, men som ble forelsket i Diomedes.
For å oppfylle disse lesernes forventninger om at heroiske figurer skulle være elskere i henhold til prinsippene om høvisk kjærlighet, diktet Benoît opp fortellingen om den unge trojanske prinsen Troilus' kjærlighet for Briseis, datteren til presten Kalkas, grekernes avhopper. Etter at hun ble sendt av sin far under en utveksling av gisler ble hun beilet til av den greske krigeren Diomedes og hun faller for ham.
Denne kjærlighetstriangelet ble et sentralt emne i en rekke senere verker ved at fortellingen dro på vandring over i hele Europa. Ved Fredrik IIs hoff på Sicilia ble det oversatt til latin av Guido delle Colonne og dette grunnlaget benyttet Giovanni Boccaccio til sitt verk il Filostrato. I Benoîts fortelling er Kalkas’ datter kalt for Briseis, men hun er bedre kjent under et helt annet navn, da Boccaccio døpte henne om til Criseida i nevnte verk. Chaucer kalte henne for Criseyde (i Troilus og Criseyde), Robert Henryson kalte henne for Cresseid (i Testament of Cresseid, et forsøk på fortsettelse av Chaucers fortelling) og sluttligen ble hun Kressida av William Shakespeare (i hans Troilus og Kressida).
Dedikasjonen i diktet til en «riche dame de riche rei», som med sikkerhet er identifisert som Eleanora av Aquitaine, dronning av Henrik II av England, er begravd dypt innenfor den, interpolert i fortellingen. Det tjener til å datere diktet til årene før Eleanora ble fengslet av Henrik II i 1173.

Krøniken om hertugene av Normandie

Et annet betydelig verk av en Benoît som med stor sannsynlighet er identisk med Benoît de Sainte-Maure, er et omfattende dikt Chronique des ducs de Normandie. Dets manuskript ved Tours, datert til årene 1180–1200, er sannsynligvis det eldste bevarte tekst på gammelfransk på kontinentet. Standardutgaven er ved Carin Fahlin, (Uppsala) 3 bind. 1951-5x.