Aleksandra Kollontaj

Bakgrunn

Aleksandra Domontovitsj var datter av en general i tsarens armé, Mikhail Domontovitsj, som var av gammel litauisk-russisk fyrsteslekt tilhørende Ostoja-klanen, og deltok i den russisk-tyrkiske krig 1877-1878 og var kansellisjef ved den russiske administrasjonen i Bulgaria 1878-79. Moren, Alexandra Masalin-Mravinskij, var datter av en fremgangsrik finsk trevarehandler. Sin barndoms somre tilbragte hun på sin morfars landeiendom i Mola på Det karelske nes. 
Etter et kortvarig ekteskap med offisersaspiranten Vladimir Kollontaj forlot Alexandra sin sønn og make og reiste til Zürich for å studere nasjonaløkonomi.

Revolusjonær

I år 1898 vendte hun tilbake til Russland og begynte å arbeide for det revolusjonære russiske sosialdemokratiske parti. Hun måtte flykte til utlandet i 1908, etter å ha publisert et skrift der hun oppfordret finnene til opprør mot tsardømmet. Frem til 1917 oppholdt Kollontaj seg i flere land, blant annet Sverige i 1912 og i 1914. Hun stod først bolsjevikene nær, sluttet seg til mensjevikene 1908-14, men gikk i 1915 tilbake til bolsjevikene og agiterte mot verdenskrigen.

Politiker og forfatter

Etter februarrevolusjonen i 1917 kom hun tilbake til Russland og deltok aktivt i oktoberrevolusjonen, hvorpå hun frem til 1918 ble folkekommissar for sosiale spørsmål. Hun var en kort periode gift med bolsjeviklederen Pavel Dybenko.
Kollontaj var overbevist sosialist og feminist og gikk inn for ekte arbeidermakt, kvinners frigjøring og det konvensjonelle ekteskapets avskaffelse. Hun tok imidlertid sterk avstand fra den borgerlige feminisme ertersom hun anså at man bare gjennom sosialismen kunne nå likkestilling mellom kjønnene. Den type av feminisme som hun gikk inn for kunne best betegnes som radikalfeminisme, og hennes tanker fikk atter aktualitet innen feministisk forskning på 1970-tallet. 
Kollontajs politiske kamp bestod i å forandre ekteskapet fra grunnen av, kollektiv oppdragelse og kvinnens seksuelle frijøring. Kollontaj møtte hard motstand fra konservative retninger innen det kommunistiske parti som anså at hennes tanker ikke var realistiske å virkeliggjøre i et ungt Sovjetunionen som kjempet med økonomiske problemer, barns situasjon on prostitusjon. På grunn av sine politiske standpunkter ble Kollontaj tidvis stemplet som en fiende av partiet og en småborgerlig feminist.
Kollontaj var en av mange kommunister som var kritiske til det tiltagende autoritære styre i Sovjetunionen. Hun var medlem i opposisjonsbevegelsen Arbeideropposisjonen innen kommunistpartiet som stilte krav om desentralisering, arbeidermakt, like lønner, fri sykepleie, fri utdannelse og mer. På den 10. partikongressen (1921) ble samtlige av Arbeideropposisjonens krav forkastet, og partiledelsen fastslo at opposisjonsbevegelsen var kontrarevolusjonær samtidig som det ble besluttet at fraksjoner innen partiet stred mot den demokratiske sentralismens prinsipper og skulle forbys. Arbeideropposisjonen ble således en av de siste legale opposisjonsbevegelsene i Sovjetunionen.
Hun skrev både politiske og skjønnlitterære bøker. Utover den digre biografien skrev hun også et stort antall lengre artikler på svensk både under sin tid som ambassadør og før dette, blant annet i avisene Socialdemokraten og Stormklockan. I Nazityskland ble Kollontajs verker ansett som upassende for naziregimenet og nazistisk ideologi. Hennes bøker ble således utrenset og brente i bokbålene i 1933.
På grunn av sitt engasjemang i Arbeideropposisjonen var Kollontajs politiske karriere på hjemmebane kraftig marginalisert. Hun unnkom fysiske repressalier men kort etter Arbeideropposisjonens nederlag forlot hun landet.

Diplomat

Aleksandra Kollontaj ble ministerråd for Sovjetunionens gesandtskap i Oslo i 1923 og ble dermed en av de første akkrediterte kvinnelige diplomater (den tredje, faktisk) med selve sendemannsoppdaget. Det var i stor grad hennes fortjeneste at Norge ikke bare anerkjent Sovjetunionen på et tidlig tidspunkt der aldre land holdt seg på distanse, men også inngikk en svært handelsavtale med hverandre.
Hun forble i embedet frem til 1930 bortsett fra et år som diplomat i Mexico i 1926/27. 
I 1930 ble hun Sovjetunionens sendebud (minister) i Stockholm – fra 1943 med ambassadørs rang. Hun hadde stor betydning for forholdet mellom Sovjetunionen og Sverige under den kritiske tiden under andre verdenskrig og gjorde ved flere anledninger Sverige gode tjenester. Hennes relasjon til utenriksminister Christian Günther var omvitnet som god, noe som hadde en gunstig innvirkning på opprettholdelsen av den svenske nøytralitetspolitikken. Rett etter krigen fikk hun sin utenriksminister Vjatsjeslav Molotovs ros for at svenskene ikke støttet finnene. 
Kollontaj førte ved flere anledninger viktige diplomatiske forhandlinger med representanter fra Finland. I året 1940 spilte hun en viktig rolle i forhandlingene som førte til Moskvafreden. Etter at fortsettelseskrigen brøt ut i 1941 fortsatte Kollontaj med å søke kontakt med finske politikere.  I slutten av april 1943 var hun muligens involveer i feilslåtte fredsforhandlinger med Hans Thomsen, hennes tyske motstykke i Stockholm. Hun var også medlem av den sovjetiske delegasjon til Folkeforbundet. 
Hun traff i Stockholm de finske representantene Juho Kusti Paasikivi og Georg Achates Gripenberg, i forhandlingene som førte til våpenstillstanden mellom Sovjetunionen og Finland i september 1944.
I Sverige var Aleksandra Kollontaj allment kjent som Madame Kollontaj. Under andre verdenskrig leide hun Villa Kassman på Storholmen nord for Lidingö som sommerbosted.

De siste årene

Etter sin tid som diplomat i Sverige vendte Kollontaj tilbake til Sovjetunionen i 1945. Sine siste leveår viet Kollontaj seg intensivt til skrivingen av sine memoarer. Trass i sviktende helse og søvnproblemer arbeidet Kollontaj hardt for å forsøke å fullføre memoarene. Våren 1949 skriver Kollontaj i et brev til den svenske venninnen Ada Nilsson at hennes memoarer omfatter hele 10 bind på hvert av dem 320 sider. Memoarene ble aldri publisert i sin fullstendighet (men en første del utkom på svensk 1945 og på norsk i 1947) men ble arkivert på Marx-Engels-instituttet. Trass i Sovjetunionens fall har memoarene ikke blitt publisert; de befinner seg i den russiske føderasjons kommunistiske parti lukkede arkiv i Moskva.