Russerfangene i Norge under andre verdenskrig

Overløpere

Mange soldater i den røde hær støttet ikke landets kommunistregime. Disse kunne la seg overtale til å kjempe mot Sovjetunionen. Slike overløpere begynte nazistene å eksperimentere med. I 1942 ble det dannet en tyskvennlig russisk frigjøringshær, ledet av Andrej Andrejevitsj Vlasov. Denne hæren som skulle delta i nedkjempelsen av sovjetregiment. Også i Norge drev Vlasovs offiserer en vervekampanje for å hente krigsfanger ut av leirene og sende dem til Østfronten i tysk uniform. I løpet av krigen ble over en million krigsfanger vervet til tysk tjeneste.

Tvangsarbeidere i Norge, antall og kategorier

Hvor mange var russerfangene? De tyske fangearkivene ble overlatt til Sovjetunionen, og forskning i Russland viser at 84 775 sovjetiske fanger ble repatriert i 1945. Av disse var 77 812 krigsfanger. Krigsgravtjenesten har registrert 12 678 sovjetiske krigsgraver i Norge. Antallet sivile tvangsarbeidere som ble hjemsendt var 6 963. Det totale antall sovjetiske tvangsarbeidere var større enn 99 443. En regner i dag med at fra august 1941 til 1944 ble det sendt 95 000 sovjetiske krigsfanger og 7 000 sivile sovjetborgere til Norge.
Tyskerne sendte også krigsfanger og sivile tvangsarbeidere fra andre land enn Sovjetunionen til Norge. De som ble behandlet mest brutalt var jugoslavene. 4 113 jugoslaver de fleste serbere, var krigsfanger. 2 360 av dem døde og dødsprosenten var 57. De var politiske fanger under SS til 1943 da Wehrmacht overtok. Jugoslavene var sendt til Norge for å tilintetgjøres.
Det var ca. 9 100 polakker i Norge, og av disse var 1 700 krigsfanger og 7 400 sivile tvangsarbeidere. I tillegg var det sivile tvangsarbeidere fra mange land i Europa, bl.a. 2 200 var franske.

Fangeleirene i Norge

Tvangsarbeiderne ble satt i arbeid for å bygge riksvei 50 (i dag E6), Nordlandsbanen, flyplasser, festningsanlegg, gruvearbeid, bygging av aluminiumsverk og i fiskeindustrien. Arbeidene var i stor grad organisert innen Organisasjon Todt.  
Det ble transportert fanger til Norge både fra nordfronten og fra polske havner. Allerede 4. august 1941 kunne de første russerfangene observeres i Kirkenes. Noen dager senere var to skip på vei fra Stettin til Nord-Norge, hver med 800 fanger ombord. De ble sendt til Narvik for å bygge vei, og til arbeid på AS Nordags bedrift i Glomfjord, der det skulle produseres aluminium for tysk krigsindustri.
Det ble opprettet fire store hovedleirer (Stalag) for russerfangene: På Jørstadmoen ved Lillehammer, på Sagen ved Alta (i 1944 flyttet til Beisfjord ved Narvik), i Drevja på Oppdal og på Elvenes ved Kirkenes. Fangene ble plassert i 500 ulike leirer, fra Kristiansand i sør til Kirkenes i nord. Ved krigens slutt var det 284 leirer i tillegg til de fire hovedleirene. Omkring 75 000 av fangene var plassert fra Nord-Trøndelag og nordover. Det var 30 000 i Nordland, der store vei- og jernbaneprosjekter var satt i gang. Det var også her forholdene var dårligst, og dødeligheten størst.
I brakkene lå fangene i køyesenger uten madrasser, tre og tre i høyden. Omkring leirene var det flere lags piggtrådgjerder. Det var også vakttårn med lyskastere.
Arbeidstiden i leirene var ti timer daglig, fra klokken 07.00 til 17.00. Påkledningen var dårlig, matrasjonene var små. Underernæring var utbredt. 8–9 % av fangene var syke og ute av stand til å arbeide. Noen hadde tuberkulose, andre akutt gastronitt. De ble ofte utsatt for fornedrende og brutal behandling av vaktmannskapene. Slag og mishandling var vanlig. Rømning ble straffet med døden.

Rømming

Straffen for å rømme fra fangeleirene var døden. Mange russerfanger ble skutt under rømningsforsøk, eller de ble pågrepet, dømt til døden og henrettet. En antar at mellom 1500 og 2000 sovjetiske fanger rømte fra leirer i Norge og Finland til Sverige.
En vellykket rømning krevde forberedelser, flaks og i mange tilfeller hjelp. For leirene i Nordland var avstanden til Sverige kort, men fra Vestlandet var det lang vei gjennom ukjent terreng. Hjelpen kunne bestå i husly, mat, klær og egnet fottøy og ikke minst veiledning i å finne fram. Men å gi seg til kjenne for fremmede hadde stor risiko; en kunne støte på angivere.
I Sverige ble sovjetrusserne mottatt og hjulpet. I Sverige var det tilsynelatende overflod, og en rømt russerfange med kommunistsympatier kunne tenke: Her er allerede kommunismen gjennomført.
I Sverige ble det opprettet leirer for rømte tvangsarbeidere fra Norge og Finland. Den første åpnet på Baggå herregård i Skinnskatteberg i mai 1942. Etterhvert ble det seks slike leirer i Sverige. Den sovjetiske legasjonen i Sverige hadde en viss kontroll med hva som foregikk i disse leirene, og de hadde et mål om at beboerne ikke skulle bli påvirket gjennom kontakt med svensker. Legasjonen oppfordret bl.a. til angiveri. De rømte fangene kunne gjøre sine antagelser om hvilken mottakelse de ville få i hjemlandet. Noen valgte derfor å forlate disse leirene og bli i Sverige.

Krigsforlisene

Nærmere 3 000 russerfanger døde i to katastrofale skipsforlis langs norskekysten. Begge katastrofene skyldtes angrep fra allierte fly. Det første forliset skjedde i 1942 under transport av fanger fra Østfronten til Vestlandet, og det andre i 1944 under evakueringen av Finnmark. All tysk transport langs norskekysten kunne utsettes for angrep. Om skipene var lastet med russiske fanger, tyske soldater eller krigsmateriell var angriperne oftest uvitende om. Også norske skip i rutefart ble senket av allierte styrker.
Palatia-katastrofen skjedde 21. oktober 1942 utenfor Lindesnes fyr. MS «Palatia» var på vei fra Stettin til Ålesund med tusen russiske krigsfanger ombord. Jagerfly fra New Zealand underlagt britiske Coastal Command hadde som oppgave å angripe fiendtlige mål fra Biscayabukta og opp langs norskekysten. «Palatia» ble angrepet med en lufttorpedo som traff i akterskipet. Flyveren viste ingenting om skipets last og mannskap: 1 000 sovjetiske krigsfanger, 132 tyske soldater, mannskap på 34 og én norsk los, Johannes Sandvik, tilsammen 1 166 mennesker. Det omkom ca. 960 mennesker, og ca. 890 av disse var sovjetiske borgere. Det ble den gang ikke skrevet et eneste ord i dagspressen om forliset av MS «Palatia». Under krigen ble katastrofen fortiet av tyskerne; etter krigen ble den fortiet av Norge og de allierte. Selv ikke i bokverkene som kom ut omkring fredsjubileet i 1995 ble MS «Palatia» og katastrofeforliset nevnt med et ord. Det nøyaktige tallet omkomne kan ikke fastsettes ut fra de kildene som eksisterer.
Rigel-katastrofen inntraff 27. november 1944 i skipsleden mellom Tjøtta og Rosøya i Alstahaug kommune. Denne katastrofen overgår alle andre hendinger i Norge under krigen i tap av menneskeliv: 2 570 mennesker ble drept, av dem 2 098 sovjetiske krigsfanger.
Minnesmerket for Palatia-katastrofen ved Lindesnes er utført av Arne Vinje Gunnerud og ble avduket 21. september 1997 av kong Harald V. Kongen sa bla annet at ulykkene med Palatia og Rigel forteller om det store offer det russiske folk måtte tåle under den andre verdenskrig.

Krigsgravene

De falne sovjetborgere var gravlagt på ulike steder, noen på kirkegårder, andre i store fellesgraver nær ved leirene. Gravene lå spredt over hele landet, de fleste langs kysten, og de aller fleste i Nord-Norge. Fredsommeren 1945 brukte de sovjetrussiske fangene som ventet på hjemreise bl.a. til å reise minnesmerker på gravene til sine falne kamerater. Mange av disse minnesmerkene står på sin plass, andre ble ødelagt under Operasjon Asfalt i 1951.
Vraket av MS «Palatia» ble funnet i 1997 og er klassifisert som krigsgrav. Dykkere skal holde seg på behørig avstand.

Kulturminner i landskapet

Deler av jernbanen og E6 gjennom Nordland er bygd av krigsfanger fra Sovjetunionen og Jugoslavia. Fangeleirene lå på rad og rekke langs veitraseen. Helt til Drag i Tysfjord var jernbanetraseen delvis bygget, men ikke sammenhengende. Store deler av traseen som var opparbeidet ble etter krigen benyttet til riksvei.
Deler av jernbanetraseen nord for Fauske står i dag som en ubrukt jernbanetrasé med banelegeme, tunneler og noen bruer. I dag er dette et gedigent kulturminne i landskapet, et kulturminne som forteller om russerfangenes slit og fornedrelse, og om nazistenes forestillinger om at slaviske folkeslag var untermench og bestemt til å være slaver.
Før andre verdenskrig var det ingen jernbane nord for Grong i Nord-Trøndelag. Veiene var dårlige og ikke sammenhengende. I 1940 ble banen åpnet til Mosjøen. Tysk okkupasjonsmakt så at en sammenhengende transportåre på land var nødvendig for Festung Norwegen. De tenkte at en alliert invasjon kunne komme nettopp i Nordland. Tyskerne la banen med tanke på at den skulle være vanskelig å angripe. Hitlers mål var at Polarbanen skulle føres helt til Kirkenes.
Banestrekningene fra Fauske til Drag: Fauskemyrene, Helland og Trengselet, Gyltvik, Aspfjorden, Storvika, Sørfjordmo, Elvkroken, Gjerdalen, Mørsry, Kråkmo, Tømmernes og Drag.

Russerfugler, hakkebrett og skrin

Arne Vinje Gunnerud, kunstneren som fikk oppdraget å lage monument for Palatia-katastrofen i 1942 lot seg inspirere av sponfuglene, de kjente fuglefigurene i tre som mange russere laget og byttet til seg mat med. En alternativ måte å betrakte det på er at russerne ga en gjengave for å opprettholde den positive relasjonen til giveren.
Da monumentet på Lindesnes ble avduket talte også lyrikeren Paal-Helge Haugen. Han fortalte bl.a. at russerfuglen egentlig var en eldgammel tradisjon fra et stort område. Det er små, lette, spinkle trefugler som er spikket av to trestykker som er felt sammen i kors. Med disse fuglene knyttet de til seg en veldig symbolkrets i menneskelig kulturutvikling, der fugleformen bærer et budskap om frihet og fred, sa Haugen i sin tale.
Hakkebrettet er et leketøy, egentlig et lite mekanisk leketøy av tre. En liten treplate med håndtak, på platen står tre små sponfugler som er festet i et liten ståltrådbøyle slik at de kan bøyes framover og bakover. Under platen henger et lite lodd av tre, med snorer opp til fuglene. Når brettet beveges hakker fuglene i matfatet som står mellom dem.
Små skrin av alle typer, flettet av strå, skåret i tre, hamret ut av aluminium, dekorert på alle kunstens måter. Det finnes også juletrepynt, sigarettmunnstykker, malerier og andre småting. Mye av dette er fint dekorert med vannfarger.
Mange i generasjonen som vokste opp under krigen er eiere av slike små fysiske minner om russerfangene. Mange opplevde at der de la en matpakke til russerfangene dukket det neste dag opp en liten gave, en sponfugl, et hønsebrett, skrin eller et sigarettmunnstykke m.m.
I leirer der forholdene var bedre kunne fangene drive småproduksjon av slike gjenstander. Materialene var enkle og ikke så vanskelige å få tak i, det kunne være biter av tre, aluminium og plast. Gamle kasseroller og vaskefat ble brukt. Et arbeid fangene alltid hadde var å ta seg av søppel fra tyskerne. Mer utfordrende var det å skaffe verktøy. Fil, hammer, stemjern, tang og sandpapir var nødvendig. Men det var strengt forbudt å smugle verktøy inn i leirene.

På gjensyn!

«Do svidanija – På gjensyn!» heter Magne Hauglands bok om de sovjetiske krigsfangene i Norge. Dette var ordene som ble sagt da avskjeden kom sommeren 1945 og ble sendt hjem til Sovjetunionen. Det skulle gå lang tid før det igjen var mulig å opprette kontakt. Den kalde krigen gjorde Sovjetunionen til fiendeland. Først etter Sovjetunionens fall i 1991 ble det mulig å søke etter gamle venner i Russland.

Forskning

Det omkom flere russerfanger i Norge fra 1941 til 1945 enn det døde nordmenn totalt under andre verdenskrig, medregnet sivile og militære både hjemme og ute. Behandlingen av russerfangene er en av de største krigsforbrytelsene som ble begått på norsk jord under 2.verdenskrig, sammen med behandlingen av krigsfangene fra Jugoslavia og de norske jødene.
Russerfangenes situasjon i Norge belyser det aller viktigste aspektet en kan ha på andre verdenskrig: Menneskesynet i den nazistiske ideologi og hvilke konsekvenser det hadde. På bakgrunn av dette er det merkelig at ikke temaet har vært mer interessant for historisk forskning på et tidligere tidspunkt.
En mulig grunn til at russerfangenes innsats i Norge skulle glemmes var frykten for erstatningskrav fra Sovjetunionen.
Historikeren Ole-Jacob Abraham mener språkproblemet er en viktig årsak til den manglende interesse for forskning både på russerfangene og på Sovjetunionens krigsinnsats i Norge. Det var Den røde hær som frigjorde Finnmark i 1944, den første del av Norge som ble fritt etter tysk okkupasjon. En annen grunn til at temaet ikke ble tatt opp tidligere var at Sovjets krigsinnsats lenge ble nedtonet i etterkrigstiden pga. den kalde krigen 1945–1991, som gjorde det politisk ukorrekt å fremheve hvor mye sovjetborgerne ofret; de var jo da blitt fienden. Temaet passet heller ikke til det nasjonale perspektivet som norske historikere vanligvis har hatt. Men aller viktigst er det kanskje at norske historikere har opplevd problematikken med sovjetiske krigsfanger og tyske fangevoktere som irrelevant for nordmenn flest. 
Den tyske okkupasjonsmakt hadde mer enn 100000 russiske krigsfanger og tvangsarbeidere i Norge, om lag 13700 av disse døde eller ble drept. Dette blir i dag betegnet som et folkemord - et folkemord på norsk jord. Norske historikere har fram til 1990-åra vist liten interesse for dette temaet. Marianne Neerland Soleims doktoravhandling  “Sovjetiske krigsfanger i Norge 1941-1945 - antall, organisering og repatriering” er den første som behandlet temaet.