Henri de Saint-Simon

Bakgrunn

Saint-Simons avstamning — han mente selv den var å føre tilbake til Karl den store — spiller en rolle ikke bare i hans liv, men også i hans tenkning.

Livsløp

Saint-Simon førte et omskiftelig liv. Han fikk en militær oppdragelse, noe som ikke hindret ham i samtidig å gjøre bekjentskap med de historiske og filosofiske vitenskapene. Jean le Rond d'Alembert var en tid hans lærer, og han ble sterkt påvirket av encyklopedistene.
I 1779 dro han til Amerika, hvor han kjempet for uavhengighetens sak, inntil han hardt såret måtte forlate tjenesten. I 1783 vendte han tilbake til Frankrike og forlot kort tid etter militærtjenesten for helt å vie seg til filosofiske studier og den sosiale misjon som nå demret for hans bevissthet. Han ønsket imidlertid først å sette seg inn i forskjellige vitenskaper og utvide sine erfaringer ved reiser. I Spania virket han for å forbinde Madrid med havet, han besøkte England og Tyskland, og opptrådte i Holland som selvbestaltet diplomatisk agent.
Denne omtumlende tilværelse ble avbrutt av den franske revolusjon, under hvilken hans families store formue gikk tapt. For å kunne utrette så meget mer for sine sosiale ideers fremme ville han først på nytt gjenvinne de materielle midler. Hans ønske var å omgi seg med lærde, grunnlegge et akademi for sosiale vitenskaper, utgi en ny stor encyklopedi som organ for sine ideer og planer. For å kunne iverksette alt dette drev han 1790 omfattende handelsspekulasjoner under revolusjonens omkalfatring av eiendomsforholdene. Hellet fulgte ham, men den formue hvormed han trakk seg tilbake, smeltet snart sammen ved den rundhåndethet han utfoldet, ikke minst overfor den krets av lærde og kunstnere han samlet om seg. Innen et par år var han ruinert, og hans liv forble heretter en stadig fortsatt kamp med den materielle nød, inntil han i sine siste leveår fant en del tilhengere som sørget for hans utkomme.

Som forfatter

Saint-Simons forfatterskap begynte først sent, og først i den fattige periode av hans liv. Sine sosiale ideer fremsatte han første gang i større utførlighet i det fragmentariske verk L’Industrie (1817—18), hvori dog Augustin Thierry hadde en vesentlig andel. I 1819 grunnla Saint-Simon et tidsskrift, L’Organisateur. 1821—23 utkom endelig Le système industriel. Dette verks tendens var å påkalle de styrendes oppmerksomhet for de samfunnsklasser hvis eneste eksistensmiddel er deres arbeidskraft. Til dette verk sluttede seg fire hefter moralske betraktninger, henvendt til næringslivets menn, Catéchisme des industriels (1823—24), og hvis 3. hefte, som bærer undertittelen Système de politique positive, har en særlig interesse, da det i sin helhet var forfattet av hans daværende sekretær Auguste Comte, som her nedla det første utkast til sin av Saint-Simon direkte inspirert filosofi.
I sitt filosofiske testamente Le nouveau Christianisme (1825), som inneholdt hans religiøse program, forkyntes en ny kristendom: religionens hovedoppgave er å heve underklassen fysisk og moralsk således at de enkelte individers naturlige anlegg kan komme til utfoldelse. Arbeiderne står hjelpeløse og forlatte, da den besittende, organiserte middelklasse kun kjemper mot føydalvesenet for en politisk frihet som ikke har interesse for arbeiderne. Disse forlanger en omorganisasjon av samfunnet, som kan forbedre deres levevilkår således at enhver kan arbeide etter sin evne og få lønn etter det ytte arbeid. En slik utvikling er etter Saint-Simon ikke bare ønskelig, men den er etter de gitte økonomiske og sosiale forhold en historisk nødvendighet. Saint-Simon, som ellers henregnes til de utopiske sosialister, har her som den første forklart sosialismen som en nødvendighet etter den gitte historiske utvikling.

Etterfølgere

Etter Saint-Simons død stod en rekke av hans begeistrede elever rede til å fortsette hans verk. Moralsk forfektet han en positiv og utilitaristisk humanisme, som betoner det jordiskes verd udenåt fornekte den religiøse følelses rett til å utfolde seg fritt. Han ville at de enkelte individer skal være gjennomsyret av nestekjærlighet, og at en for teologiens dogmer renset religion, den av ham forkynte «nye kristendom», skulle være den styrende makt i samfunnet. Arbeidet er en hellig plikt for alle, og folkeskolens undervisning burde være anlagt på å dyktiggjøre for livets praktiske gjerning. Saint-Simons ærgjerrighet var at samle all vilen for avdens sum å oppbygge sitt system som grunnlag for et nytt samfunn. Han ble aldri ferdig, nådde kun til utkast, som han med journalistens hastende jag strødde ut i en spredt produksjon, full av geniale glimt, av fruktbare kimer, som slo rot og gav grøde århundret igjennom.