google/wiki40b huggingface dataset:
Torleif Kippersund

Skuespiller- og regioppgaver ved Suttungteatret

Torleif Kippersund har spilt en rekke større roller i Hans E. Kincks skuespill. Han spilte hovedpersonene Vraal i Driftekaren (1968, 1983), Pietro Aretino i Den sidste Gjest (1975) og Agilulf i Agilulf den vise (1982). 
Driftekaren er spilt i sin helhet i to forskjellige versjoner på Suttungteateret, begge ganger med Kippersund i hovedrollen. Kinckforskeren, professor Edvard Beyer så forestillingen i begge oppsetningene. Etter å ha sett den første i 1968, berømmet han i Dagbladet forestillingen som helhet og ikke minst Kippersunds prestasjon under overskriften «Driftekaren – en teateropplevelse» 
Regioppgavene har også vært mange og omfattende. Bl.a. har han regissert Barnemordersken (1971) og Venetianerne (1977) av Henrik Wergeland, Driftekaren (1968) og Mot Karneval (1979) av Hans E. Kinck.

Ungdomsteatret på Tangen

Ved siden av arbeidet i Suttungteatret, har han og konen Anne-Gry Kippersund drevet Ungdomsteatret på Tangen – en virksomhet som gjennom 30 år har hatt store ringvirkninger. Mange barn og unge som har trådt sine sko i Ungdomsteatret, gjør seg nå gjeldende i norsk samfunnsliv.

Novellesalongen

Torleif Kippersund arrangerte en årrekke månedlige novellesalonger i Oslo og på Hamar, der han formidlet Kincks novellekunst for et interessert publikum. Han har gitt ut en CD med et utvalg av Kincks noveller, vært fast gjest under Kinck-dagene i Strandebarm, og konsulent da Driftekaren, et av Han E. Kincks hovedverk, ble oversatt til Strandebarmdialekt.
Bowls under samveldelekene 2010

Bowls under samveldelekene 2010. Bowls var en av flere sporter under de nittende samveldelekene som ble arrangert i Delhi i India i perioden 3. til 14. oktober 2010. Det var attende gangen som bowls var med på programmet i Samveldelekene. I lekene i 2010 ble det konkurrert i seks øvelser i bowls, single, par og firer for menn og detsamme for kvinner. Sør-Afrika ble beste nasjon med tre gullmedaljer foran England med to.
Canon de 155 mm GPF

Historie

Oberst Louis Jean-François Filloux designet kanonen iløpet av første verdenskrig for å tilfredsstille det franske behovet for moderne tungt artilleri, og den ble den vanligste tunge feltartillerikanonen i den franske hæren fra 1917 og frem til den andre verdenskrig. Den erstattet Canon de 155 mm L (de Bange) som frem til da var hovedskytset for det franske tunge artilleriet.
Den ble også produsert i USA fra 1917, etter at USA byttet til artilleri basert på franske standarder og med metriske enheter. Den ble, under betegnelsene 155 mm Gun M1917 og M1918, den primære tunge feltartillerikanonen i den amerikanske hæren og det amerikanske marinekorpset. Fra 1942 ble den gradvis byttet ut med den nyere kanonen 155 mm M1A1 «Long Tom». I 1942 ble kanonen også brukt av andre allierte styrker i Det fjerne østen, slik som av filippinske feltartillerienheter og av amerikanske kystartillerienheter. Endel av skytsene ble posisjonert i statiske stillinger. Noen skyts ble også montert på kjøretøy, slik som M12 Gun Motor Carriage som var i bruk mot slutten av andre verdenskrig.
Under andre verdenskrig ble amerikanske skyts hentet ut fra lager og benyttet til kystforsvar både i USA og i andre allierte land, slik som i Australia. Disse ble typisk stilt opp i en type åpne skytestillinger i betong, kalt «Panama-stillinger». Disse skytestillingene ble utviklet av den amerikanske hæren på 1920-tallet i Panama.
I 1940 hadde Frankrike 450 slike kanoner, mange av dem ble erobret av Tyskland og brukt av dem resten av krigen. I tysk tjeneste hadde kanonen betegnelsen «15.5 cm K 418(f)» og ble brukt av både tunge feltartilleribataljoner og som kystartilleri. Disse kanonene var bl.a. utplassert i flere kystartillerifort som en del av Atlanterhavsveggen, både i åpne betongstillinger og i kasematter. Et batteri med seks slike kanoner var bakgrunnen til angrepet på Pointe du Hoc på D-dagen.
Kykladene

Historie

Den sene neolittiske og tidlig gresk bronsealderkulturen har fått navn etter øygruppen, kykladisk sivilisasjon. Det er mest kjent for de flate kvinnelige gudebildene som er skåret inn i den hvite marmoren på øyene. Dette skjedde århundrer før den store minoiske kulturen i midtre bronsealder oppsto lenger sør på Kreta. Disse figurene har dessverre blitt plyndret fra gravstedene for å tilfredsstille det ulovlige antikkmarkedet siden tidlig på 1900-tallet.
En særegen neolittisk steinalderkultur med elementer fra både Anatolia og det greske fastlandet oppstod vest i Egeerhavet før år 4000 f.kr., og var basert på emmerhvete, sauer og geiter, griser og tunfisk. Den spredde seg tilsynelatende med småbåter fra øy til øy. Utgravinger som er gjort i Saliagos og Kefala (på Keos) med funn etter kobberarbeider. Hver av de små øyene i Kykladene kunne ikke opprettholde mer enn et par tusen innbyggere. Skjønt senhelladisk båtmodeller viser at femti menn ved årene kunne bli samlet fra de spredte samfunnene. Da den meget organiserte palasskulturen oppstod på Kreta ble øyene i Kykladene stort sett ubetydelige, bortsett fra Delos, som beholdt sitt rykte fra arkaisk tid av være et hellig sted gjennom antikken og fram til innføringen av kristendommen.
Kykladene er hvor den innfødte greske kattearten, egeisk katt, har sin opprinnelse.
I de siste tiårene har Kykladene blitt stadig mer populære hos europeiske turister og fra andre land, og av den grunn har det oppstått problemer med erosjon, forurensning, og vannmangel.

Arkeologi

De første arkeologiske utgravningene på 1880-tallet ble fulgt av systematiske arbeid av den britisk skole i Athen og av greske Christos Tsountas som undersøkte gravsteder på flere av øyene i tidsrommet 1898–1899, og fremmet betegnelsen «kykladisk sivilisasjon». Interessen for dette området falt, men tok seg opp på midten av 1900-tallet da kunstsamlere begynte å konkurrere om kykladisk oldtidsfigurer med tilsynelatende moderne utseende som minnet om skulpturene som ble gjort av Jean Arp eller Constantin Brâncuşi. Flere steder ble plyndret på vandaliserende vis og en storstilt industri med forfalskninger oppsto. Sammenhengen som mange av disse kykladisk figurene sto i har blitt ødelagt og deres mening kan således neppe lenger bli fullstendig forstått.
Andre fengslende og mystiske objekter er de såkalte «kykladisk stekepannene». Mer nøyaktig arkeologi har avslørt et bredt omriss av en jordbruks- og sjøfarende kultur som hadde utvandret fra Anatolia i løpet av 5000-tallet f.Kr. Tidlig kykladisk kultur utviklet seg i tre faser; mellom ca 3300–2000 f.Kr. da den ble i økende grad trukket inn i den stigende innflytelsen til den dominerende minoiske kulturen på Kreta. Kulturen på det greske fastlandet som var samtidig med kykladisk kultur kalles for helladisk kultur.
Sandens

Sandens er et kjøpesenter i Kvadraturen i Kristiansand.  Sandens senter har hovedinngang fra hjørnet av Markens gate og Tollbodgata og inngang fra hjørnet Kirkegata og Tollbodgata.  Det er  egen parkeringsgarasje med innkjøring fra Dronningens gate.  I Sandens kjøpesenter er det  35 butikker fordelt på tre etasjer, med til sammen et areal på omkring 25 000 m².  I 2015 hadde Sandens 2,4 millioner besøk og en omsetning på 332 millioner NOK.
Sandens har et variert vareutvalg, men det satses særlig på salg av moteklær.  Sandens eies av Thon Reitan AS.
Verdensreligionenes parlament

Verdensreligionenes parlament (engelsk Parliament of the World's Religions) er et møte mellom folk fra ulike religioner som første gang ble holdt i 1893 i Chicago, Illinois, USA.
Representanter fra mange av verdens religioner og religiøse bevegelser deltok i konferansen i 1893. Særlig oppmerksomhet blant deltagerne vakte buddhisten Anagarika Dharmapala (en person som spilte en viktig rolle i kampen mot kolonimakten i India og Sri Lanka), og hinduen Vivekananda (som var tilhenger av en reformbevegelse i hinduismen).
Konferansen vakte betydelig interesse i Europa. Konferansens dokument ble utgitt i to bøker som ble oversatt til svensk i 1894.
En jubileumskonferanse ble arrangert i 1993. Siden har det blitt holdt konferanser i Cape Town i Sør-Afrika i 1999 og i Barcelona i Spania i 2004. i 2007 samt i Melbourne i Australia i 2009.
Laszlo Ladany

Liv og virke

Han studerte ved musikkonservatoriet i Budapest og tok doktorgrad i borgerlig rett og kirkerett ved Pázmány Péter-universitetet samme sted. Den 30. juli 1936 trådte han inn i jesuittordenen. Han ble sendt til Kina, og reiste dit via Bulgaria og Moskva og den transsibirske jernbane i 1940. Den 8. juni 1946 ble han presteviet i Shanghai, og virket blant annet i Beijing, Shanghai, Tianjin og Hongkong. 
Fra 1949 og i noen år var han tilknyttet China Missionary Bulletin, som begynte sin publikasjon i Shanghai og fortsatte i Hongkong.
Etter den kommunistiske seier i den kinesiske borgerkrig i 1949 måtte Ladany og andre utenlandske katolske misjonærer forlate landet. Han ble tilknyttet University of Hong Kong, og begynte i 1953 å utgi CNA. Ladany ville ikke ta imot pengestøtte; alt måtte bære seg ved abonnementer. Slik mente han at man best sikret at analysene ikke ble influert av donorkrefters særlige interesseområder. 
Analysene var basert på sendinger i kinesisk radio og nyheter i den kinesiske kommunistiske presse som man kunne få tak i. Det var særlig viktig for ham å få tak i lokal- og regionalaviser; hovedavisene som Renmin Ribao var tilgjengelige for de fleste, men der ble det ikke foretatt sammenlignende analyser fra område til område. Ladany dannet så å si skole for det miljø av Chinawatchers som senere begynte å oppstå for alvor i første halvdel av 1960-årene.
Ladany har heller ikke opptatt av å videreformidle utenlandske aktørers og akademikeres vurderinger; hans CNA skulle bygge ene og alene på kinesiske kilder. Nyhetsanalysene ble raskt meget ettertraktede i diplomatiske kretser og i forskermiljøer, og var kjent for sin dype innsikt og objektivitet. Han er kanskje særlig kjent for å ha forutsett den ellers meget overraskende omveltningen som er blitt kjent som kulturrevolusjonen. Kinesiske ambassader utenlands skaffet seg også abonnenter, og leste CNA ikke bare som del av diplomatiet vanlige overvåkningsoppdrag, men vel så meget for at diplomatene selv skulle få en dypere og mindre ideologisk fargelagt oppfatning av utviklingstrender i hjemlandet. Det amerikanske forsvarsdepartement var også blant interessentene, og da CNA i 1979 bragte en analyse av det kinesiske forsvar i forbindelse med uroligheter ved den sino-vietnamesiske krig og spenningene mellom Kina og Sovjetunionen.
I 1982 gikk han av som redaktør av CNA, for å kunne vie det han hadde igjen av krefter til eget forfatterskap. CNA ble videreført av andre jesuitter, først i Hongkong og deretter i Taipei.
Villa Retiro

Villa Retiro ble bygget i Molde i 1874 som konsul Christian Johnsens sommerbolig. Til villaen hørte et storslått parkanlegg som var åpen for lokalbefolkningen. Eiendommen står i dag (2016) på Riksantikvarens liste over kulturminner i Molde.

Retiro på 1800-tallet

I boken «Møre og Romsdalen - en Reisehåndbog», utgitt på Cammermeyer Forlag i Kristiania i 1892, beskriver forfatteren Bastian Dahl Retiro-anlegget slik:
«Bagenfor husene en herlig park med smagfulle anlæg, lysthuse, damme, vandspring, statuer, osv. Fri adgang for publikum.»

Retiro på 1900-tallet

Den 19. oktober 1915, da både Christian Johnsen og hans hustru Jensine Wilhelmine var døde, ble Villa Retiro formelt ført over på døtrene Karen Kristine Johnsen ("tante Kalla" - 1859-1937), Johanne Doris Petrea Johnsen ("tante Hanken" - 1870-1954) og Birgitte Hilmara Allan Johnsen ("tante Mara" - død 1950). De ble omtalt som "tantene på Retiro". 
I 1916 ble en parsell kalt "Knausen" utskilt fra hovedbølet, men beholdt innen Johnsen-familien. På «Knausen» ble det hotelldrift.
Den tyske keiser Wilhelm II besøkte Molde regelmessig 1890-1913. Keiseren beundret Retiro og ønsket å leie den til sommersted, noe Christian Johnsen avslo.

Dagens Retiro

I dag er eiendommen fortsatt et rekreasjonsområde for Molde-befolkningen. I juli 2015 ble et nytt stupetårn innviet på Retiro. Stupetårnet var finansiert gjennom et samarbeid mellom Molde kommune og private aktører.
Scoliopteryginae

Utseende

Ett ganske stort, kraftig bygd nattfly (vingespenn 39 – 45 mm) med lange og nokså smale vinger. Forvingenes ytterkant er delt opp i fliker, derav det norske navnet. Grunnfargen er gulbrun med flere oransjerøde flekker på forvingen. Forvingen har også et smalt, hvitt, skrått tverrbånd og en liten, hvit flekk ved roten. Sugesnabelen er lang, og hannen har fjærformede antenner. Larven er lang og tynn, fløyelsaktig grønn med to tynne, gule striper langs ryggen.

Levevis

Flikflyet er en av ganske få norske nattsommerfugler som overvintrer som voksen. Man kan derfor finne den både senhøstes og tidlig på våren. Overvintrende eksemplarer kan finnes i vedstabler, gamle gruveganger, fuktige kjellere eller andre steder med noenlunde jevn temperatur og forholdsvis høy luftfuktighet. Larven lever på selje og osp. Flikflyet er vanlig i hele Sør-Norge.
Kosovo Verification Mission

Kosovo Verification Mission (KVM) også kalt OSCE Verification Mission in Kosovo var en operasjon etablert av Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa for å påse at partene i konflikten i Kosovo respekterte bestemmelsene i FNs sikkerhetsråds resolusjon 1199, overvåke valg i provinsen for å sikre at disse ble avviklet på en fri og rettferdig måte, samt rapportere til FN og OSSE om utviklingen i området.
 Operasjonen ble opprettet ved resolusjon av organisasjonens permanente råd datert 25. oktober 1998 og opererte i henhold til avtale med Den føderale republikken Jugoslavia. Kosovo Verification Mission nådde i februar 1999 en maksimal styrke på 1 500 ubevæpnede militærobservatører, politifolk og sivile, men ble på grunn av utviklingen i konflikten trukket ut av Kosovo i mars samme år. KVM opererte en tid fra Skopje i Makedonia før den 8. juni 1999 ble erstattet av Task Force for Kosovo. Leder for KVM var den amerikanske diplomaten William Walker. 
Norge bidro med fem offiserer til KVM.
Pungso

Administrativ inndeling

Fylket er delt inn i en ŭp (småby), fire rodongjagu (arbeiderdistrikt) og 17 ri (landsby).
Østre militærdistrikt

Østre militærdistrikt (russisk: Восточный военный округ) er et militærdistrikt i Russland. Det setter opp en av fem operasjonelle-strategiske kommandoer for forsvaret i Russland. Distriktet ble dannet ved presidentdekret nummer 1144 underskrevet 20. september 2010. Distriktet kontrollerer de 29., 36., 35., og femte kombinerte arméer, 68. armékorps og Stillehavsflåtens kystforsvarsenheter med flåte HK i Vladivostok, samt 11. luft- og luftforsvarskommando i det russiske flyvåpenet. Luftlandestyrker og strategiske rakettstyrker som er forlagt innen Østre militærdistrikt er ikke underlagt militærdistriktet, men styres direkte av spesielle kommandoer i Forsvarsdepartementet (Russland).
Hovedkvarteret er i Khabarovsk.
Norges sjømatråd

Markedsføring

Norges sjømatråd jobber for å øke verdien av norsk sjømat i etablerte markeder og introdusere nye produkter i nye og etablerte markeder. Sammen med selskapene i sjømatnæringen utvikler vi markeder for norske sjømatprodukter som næringen selv mener det er riktig å satse på. Det brede spekteret av markedsføringsaktiviteter fungerer som en støtte til eksportørenes eget salgsarbeid, både i bedrifts- og forbrukermarkedet. Ved å øke kjennskapen og preferansen til sjømat fra Norge, er Sjømatrådets markedsarbeid med på å legge et godt grunnlag når den enkelte eksportør vil nå ut med produktene sine til markeder over hele verden.

Markedsinnsikt

Norges sjømatråd er sjømatnæringens sentrale kilde til markedsinnsikt basert på statistikk, handelsinformasjon, konsum- og forbrukerinnsikt. Vi leverer effektive tjenester til norske sjømateksportører som bidrar til økt kunnskap og innsikt i deres markedsutviklingsarbeid. Tjenestene gir sjømatnæringen kontinuerlig tilgang til innsikt som danner grunnlag for strategiske beslutninger og gir markedsmessige konkurransefortrinn.

Kommunikasjon og beredskap

Norges sjømatråd bidrar til å utvikle og sikre omdømmet for norsk sjømat gjennom aktivt og målrettet arbeid mellom aktørene i næringen, faginstanser, myndigheter og media. Sjømatrådet jobber kontinuerlig med å styrke den proaktive markedsberedskapen for norsk sjømat i Norge så vel som i våre viktigste sjømatmarkeder.
IceCube

IceCube (offisielt IceCube Neutrino Observatory) er et teleskop konstruert for å detektere nøytrinoer. Det er lokalisert ved Amundsen-Scott-basen i Antarktis og stod ferdig i desember 2010.
Inhibitor

En reaksjons inhibitor er et stoff som minker reaksjonsraten eller forhindrer en kjemisk reaksjon. En katalysator i kontrast er et stoff som øker reaksjonsraten.

Eksempel

Tilsetting av acetanilid vil senke hastigheten på dekomponeringen av hydrogenperoksidløsning som feks. blir solgt i apoteket. 

som er katalysert ved varme, lys og urenheter.

Inhibitering av en katalysator

En inhibitor kan redusere effekten av en katalysator i en katalysert reaksjon (enten i et enzym eller en ikke-biologisk katalysator). Dvs. om et stoff er like til en av reaktantene slik at den kan bli bundet til det aktive setet på katalysatoren men vil ikke gjennomgå en katalytisk reaksjon da vil katalysatoren ikke kunne katalysere reaksjonen da dens aktive seter er okkuperte. Når inhibitoren er frigjort kan katalysatoren igjen begynne å katalysere reaksjon.
Grimstad kirke

Glassmalerier

Mesteparten av inventaret i den gamle kirken fulgte med til Nedenes. Noen gjenstander, som Otto Mengelbergs alterbilde fra 1864, flyttet inn i den nye kirken, men ellers måtte en anskaffe mye nytt. Frem mot 1920-tallet opplevde kirkebygget få forandringer.
I 1927 mottok kirken en gave form av fire glassmalerier, gitt av Martha Falchenberg og hennes barn. Gaven var til minne om hennes avdøde ektemann, grosserer Peder Christian Falchenberg, som hadde vært kirkeverge i Grimstad på slutten av 1800-tallet. Glassmaleriene ble produsert av det franske firmaet «Le Vitrail d´art» Maumejean freres i Paris og ble avslørt 16. oktober 1927.

Kirkegård

Det er ikke lenger kirkegård ved kirken. Kirkegården for Grimstad by er ved Frivoll og ble innviet i 1872.
Fort Randall-demningen

Fort Randall-demningen er en demning med vannkraftverk beliggende i Charles Mix County, delstaten Sør-Dakota i USA. Det regulerer Missouri River, og skaper Francis Case-sjøen på hele 413 km². 
Kraftverket har en installert produksjonskapasitet på 320 MW, fordelt på åtte turbiner. Operatør er USCE. Utbyggingen skjedde fra 1946 til 1956.
Polychalma

Utseende

En middelsstor, oval, blankt mørkgrå skjoldbille. Oversiden er ujevn, med grov, ujevn punktering. Hodet er dekket av pronotum, men denne arten er ikke påfallende bred, dekkvingenes "brem" er ganske smal. Antennene er tynne. Dekkvingenes forhjørner er ikke framskutte.

Levevis

Både larver og voksne lever på planter og eter fra dem. Denne lever på ulike tofrøbladete planter i familiene Boraginaceae og Sterculiaceae.

Utbredelse

Arten er utbredt fra Costa Rica i nord til Peru i sør.
Sentral-Australia

Sentral-Australia kan vise til et tidligere territorium, en nåværende region i Nordterritoriet i Australia, eller et ikke nærmere definert område rundt det geografiske sentrum av det australske fastland.

Territorium (1927-1931)

Sentral-Australia (engelsk: Central Australia) var et territorium i Australia fra 1927 til 1931. George Pearce, innenriksminister i Australias føderale regjering på 1920-tallet, mente at Nordterritoriet var for stort til å kunne styres på en tilfredsstillende måte. Så den 1. februar 1927 ble Nordterritoriet delt i to separate territorier, Nord-Australia og Sentral-Australia. Sentral-Australia hadde en stedlig representant fra regjeringen og sin egen administrasjon, basert ved The Residency i Alice Springs. Grensen mellom de to territoriene gikk langs 20°S. Den 12. juni 1931 ble imidlertid de to territoriene slått sammen, og fikk det gamle navnet Nordterritoriet.

Australias geografiske sentrum

Uttrykket Sentral-Australia brukes også for å beskrive området rundt Australias geografiske sentrum. Noe offisielt definert senterpunkt for Australia finnes ikke, men konseptet har eksistert siden tidlig i den europeiske utforskningen av kontinentet. Central Mount Stuart, for eksempel, fikk sitt navn fordi det var antatt å befinne seg i Australias geografiske senter. Beregninger i nyere tid har gitt varierende resultater, men stort sett konkluderes det med et område mellom Alice Springs og grensa mot Sør-Australia.
Islington

Etymologi

Islington er avledet fra et angelsaksisk stedsnavn, som Giseldone (1005), deretter gjengitt som Gislandune (1062). Det er sammensatt av to ledd. Første ledd er personnavnet Gīsla og siste er dun, «høyde, ås, borg». Betydningen er således «Gīslas borg». Stedsnavnet muterte senere til Isledon som forble i bruk til inn på 1600-tallet da den moderne formen oppsto. I middelalderen var Islington en av mange mindre herregods der ute. Andre var Bernersbury, Neweton Berewe or Hey-bury og Canonesbury (Barnsbury, Highbury og Canonbury – navnene ble først dokumentert på 1200- og 1300-tallet).
Veslefrikk med fela (film)

Veslefrikk med fela er en norsk animert kortfilm fra 1952 regissert av Ivo Caprino. Den er basert på Peter Christen Asbjørnsens eventyr med samme navn. Dette var den første dukkefilmen Ivo Caprino laget som hentet sitt emne fra norske folkeeventyr. Noe slikt hadde ingen gjort før ham, men Caprino var da også oldebarn av kunstmaleren, Hans Gude, som påtok seg ansvaret for den første gjennomillustrerte utgaven av Norske Folkeeventyr, som utkom i 1879. Som takk valgte også Asbjørnsen å dedikere utgivelsen til Gude.
Dagbladets filmanmelder, Arne Hestenes mente Norge forspilte en stor sjanse ved ikke å sende denne dukkefilmen til filmfestivalen i Cannes i mai 1952. Senere samme år vant den en førstepris på barnefilmfestivalen i Venezia. Etter dette skrev Arne Bang-Hansen med en viss sarkasme: "Den nye kunstarten måtte til Italia før det ble virkelig sus og brus i laurbærene". Og filmen vakte oppsikt. Da Ingmar Bergman flere år senere besøkte Caprinos filmstudio ba han spesielt om å få med seg filmen om Veslefrikk til sin private filmsamling.
Slaget ved Toulon i 1744

Slaget ved Toulon eller slaget ved Kapp Sicié fant sted 22. og 23. februar 1744 i Middelhavet utenfor kysten av Toulon i Frankrike. En spansk konvoi slo den britiske Middelhavsflåten. Den franske flåten kom til støtte for Spania mot slutten av slaget da den britiske flåten trakk seg tilbake.

Slaget

Den 22. februar gikk 30 britiske skip under Thomas Mathews til angrep på den spanske baktroppen. Den franske og spanske flåten hadde til sammen 27 skip, men de franske skipene deltok ikke i selve slaget. Mathews hadde fulgt etter den franske flåten i perioden opp til slaget i tilfelle en av sidene erklærte krig mot en annen som en del av den østerrikske arvefølgekrigen. De tolv spanske skipene ble kommandert av Don juan José Navarro. Kl. 17 trakk begge sidene seg bort fra hverandre. Angrepet fortsatte dagen etter, men britene led kraftig, og da franskmennene kom til, ble britene tvunget til å trekke seg tilbake. Den 24. februar seilte Mathews mot Italia.
Mathews' nestkommanderende, viseadmiral Richard Lestock ba senere kong Georg II av Storbritannia om å stille mange av de britiske offiserene som hadde deltatt i slaget for krigsretten, inkludert Mathews. Mathews og flere andre offiserer ble sagt opp av Royal Navy som følge av dette .
Dalida

Liv og virke

Dalida sang og opptrådte på flere språk som fransk, italiensk, tysk, arabisk, spansk, hebraisk, nederlandsk, engelsk, japansk og gresk. Noen av hennes mest berømte sanger er «Paroles, Paroles», «Gigi L'Amoroso» (skrevet av Georges Moustaki), «Parle Plus Bas» og «Te Amo».
Hun mottok 55 gullplater og var den første sangerinne som oppnådde en «Gull-CD». I 1997 ble hjørnet av rue Girardon og rue de l'Abreuvoir i Montmartre, Paris døpt i hennes navn og i 2001 ble hun i Frankrike hedret med et frimerke.
Hun ble begravet på Cimetière de Montmartre.