Urtre

Beskrivelse

Det blir opp til 50 meter høyt. Kronen er kjegleformet på unge trær, men blir bred og rund på eldre trær. Unge greiner vokser oppover, men de eldre greinene henger stadig mere, og vokser enten horisontalt eller nedover. Barken er rødbrun og trevlete.
Urtreets blader er spesielle; de myke, lange nålene sitter motsatt i to rekker på grønne skudd, som igjen sitter parvis motsatt på rødbrune skudd. Slik ser bladene mer ut som parflikede løvtreblad enn typiske barnåler. Om høsten skifter bladene og de grønne skuddene farge til rødt og oransje, og felles samlet. 
Hannblomstene har rakleform, og hunnblomstene er små og kongleaktige og sitter i grupper ytterst på greinene. Når konglene modnes, blir de 2-3 cm lange, brune og går fra å peke oppover til å henge ned.

Økologi og utbredelse

Urtreet vokste langs elver i dalbunnene i lignende habitater som sumpsypress (Taxodium distichum), men disse områdene er i de siste århundrene gjort om til rismarker. Noen trær vokser på mindre gunstige steder i fuktige raviner i dalsidene. Urtreet dannet ikke rene bestander, og vokste sannsynligvis sammen med løvtrær som lønn, kastanje, poppel, eik, vingenøtt, ambratre og Nyssa. Jorda er leire eller sand som er dannet ved nedbryting av sandstein, og den er svakt sur eller nøytral. Grunnvannsspeilet skifter med årstidene, men ligger aldri dypt. Klimaet kjennetegnes av varme somre og kalde vintre.
Arten er utbredt i midtre deler av Kina: Shizhu i Chongqing, Lichuan og Zhonglu i Hubei, og Longshan og Sangzhi i Hunan. De gjenstående trærne står i kanten av rismarker, og det er vanskelig å skille mellom naturlige og plantede trær. De eldste trærne er rester av den opprinnelige skogen. I 2006 ble det forsøkt å telle alle naturlige, store trær. Flest trær, 5360, ble funnet i Lichuan; i Longshan fant man bare fem trær og i Shizhu 28.
Den største trusselen mot urtreet er befolkningsvekst og habitatødeleggelse. Treet ble tidligere brukt til bygningstømmer og ved, og under Det store spranget på 1950-tallet ble mange trær hugget for å smelte jern. Det er nå forbudt å hugge naturlig voksende trær. Bestandene er sterkt fragmentert, og det er få muligheter for naturlig tilvekst. I IUCNs rødliste er urtre vurdert som sterkt truet.

Oppdagelse og systematikk

Den japanske paleobotanikeren S. Miki beskrev i 1941 slekten Metasequoia basert på fossiler fra tidlig pliocen funnet på den japanske øya Honshu. Han plasserte også fossiler fra Mandsjuria, Sakhalin og Nord-Amerika i denne slekten. 
Samme år fant den kinesiske vitenskapsmannen T. Kan et tidligere ukjent treslag sørøst for Wanzhou uten å samle inn materiale, og i 1944 samlet forstmannen T. Wang inn materiale fra samme sted. Wang trodde først at dreide seg om en art i slekten Glyptostrobus, men etter at materialet ble undersøkt av eksperter i 1945 kunne en fastslå at det dreide seg om en bartreslekt som tidligere var ukjent i Kina. I 1946 ble det sendt to ekspedisjoner til området som fant mange flere trær og samlet inn frø og annet materiale. Den formelle artsbeskrivelsen ble publisert i 1948. Funnet av dette levende fossilet vakte stor oppsikt, og frø ble sendt til botaniske hager rundt i verden. 
Urtreet ble tidligere regnet til sumpsypressfamilien  (Taxodiaceae), men genetiske og morfologiske studier viser at denne familien ikke er en naturlig gruppe. Urtre og alle andre arter i sumpsypressfamilien, unntatt skjermtre (Sciadopitys), er derfor flyttet til sypressfamilien (Cupressaceae). De nærmeste slektningene til urtreet er Sequoia og Sequoiadendron.

Planting

I Kina plantes det flere millioner urtrær hvert år. Treslaget blir også dyrket overalt ellers i tempererte strøk, men det utvikler seg best i områder med varm og fuktig sommer. Nesten alle trær utenom Kina stammer fra frø som ble samlet inn i 1947, og en har problemer med innavlsdepresjon. Urtreet tåler mye luftforurensning og egner seg godt til å plantes langs gater.
I Norge kan arten plantes i sørlige kyst- og fjordstrøk. Ett urtre står plantet i vestre del av Botanisk hage i Oslo og ett midt i parken ved den gamle hovedgården.

Fossiler

Omtrent tyve fossile arter er beskrevet, men en regner nå bare tre arter som gyldige: Metasequoia foxii, M. milleri og M. occidentalis. Det er funnet mange fossiler i Nord-Amerika og Eurasia fra tidsrommet tidlig senkritt til overgangen pliocen–pleistocen. I Europa er slekten bare kjent fra paleocen i Skottland og eocen på Svalbard. Metasequoia overlevde i Vest-Sibir og arktisk Canada til sen pliocen og i vestlige Georgia og Japan til sen pliocen–tidlig pleistocen. Utbredelsen ble redusert etter hvert som klimaet ble kaldere og tørrere. I Kina er det er ikke funnet fossiler fra pliocen eller pleistocen.
I paleocen og eocen var klimaet på jorda varmere enn i dag, og det vokste store skoger i Arktis. De største trærne hadde en høyde på 40 m og en stammediameter på 1 m. Lysforholdene var spesielle med lite intenst lys hele døgnet om sommeren og en mørketid der fotosyntese var umulig i mange måneder. Det viktigste treslaget i disse skogene var Metasequoia, og fossiler av slekten er funnet på Svalbard, Grønland og Axel Heibergs land i Canada. Eksperimenter tyder på at slekten tåler midnattssol bedre enn lerk (Larix) og sumpsypress (Taxodium). De to andre bartreslektene vokste også i den høyarktiske skogen og mister i likhet med Metasequoia nålene om vinteren.