USS «Nautilus» (SSN-571)

Planlegging og bygging

I juli 1951 autoriserte Kongressen  byggingen av en atomdreven ubåt for den amerikanske marinen. Byggingen ble planlagt og personlig overvåket av Admiral Hyman G. Rickover. 12. desember 1951 annonserte marinedepartementet at ubåten ville få navnet USS «Nautilus».
Kjølstrekkingen av USS «Nautilus» ble påbegynt hos General Dynamics Electric Boat Division i Groton, Connecticut 14. juni 1952. Til stede ved markeringen var bl.a. president Harry S. Truman. Hun ble døpt og sjøsatt 21. januar 1954 av Mamie Eisenhower, konen til Trumans etterfølger Dwight D. Eisenhower. USS «Nautilus» ble satt i tjeneste 30. september 1954, under ledelse av Commander Eugene P. Wilkinson.
USS «Nautilus» ble drevet av en S2W atomreaktor, produsert for marinen av Westinghouse Electric Corporation. Reaktoren var utviklet av Bettis Atomic Power Laboratory sammen med Westinghouse.

«Underveis på atomkraft»

Etter å ha blitt overtatt av marinen, forble  USS «Nautilus» ved kai for videre monteringsarbeider og tester. Kl 11.00 17. januar 1955 dro hun så til sjøs for første gang, og sendt den historiske meldingen: «Underway on nuclear power.» 10. mai, reiste hun sørover for testing. Neddykket, seilte hun 2 100 km (1 100 nautiske mil) fra New London til San Juan på Puerto Rico og dekket 2 223 km (1 200 nmi) på mindre enn 90 timer. På den tiden var dette den lengste neddykkede reisen noensinne gjort av en ubåt, og i den høyeste fart (for minst en time) noen sinne. 
Fra 1955 til 1957 fortsatte USS «Nautilus» å bli brukt for å undersøke effektene av økte hastigheter og perioder i neddykket tilstand. Forbedringene gjorde at fremgangen i anti-ubåtkrigføring oppnådd under 2. verdenskrig nesten ble utdatert. Radar og anti-ubåt-fly, som hadde vist seg effektive i å bekjempe fiendtlige ubåter under krigen, viste seg å være ineffektive mot en farkost som kunne forflytte seg raskt vekk fra et område, endre dybde raskt og som kunne forbli neddykket i svært lange perioder. 
4. februar 1957 logget USS «Nautilus» sin 60 000'ende nautiske mil (111 120 km), og oppnådde dermed samme lengden som ubåten «Nautilus» beskrevet i Jules Vernes roman En verdensomseiling under havet. I mai, reiste hun til stillehavskysten for å delta i en flåteøvelse, operasjon «Home Run».  
USS «Nautilus» returnerte til New London 21. juli og reiste igjen 19. august på sin første reise som brakte henne under den arktiske polarisen. Etter det, reiste hun videre til det østlige Atlanterhavet. Her deltok hun i en NATO-øvelse og besøkte forskjellige britiske og franske havner, der hun ble inspisert av forsvarspersonell fra disse landene. Hun returnerte tilbake til New London 28. oktober, der hun gjennomgikk vedlikehold, for så å returnere til vanlige kystoperasjoner fram til våren.

Operasjon Sunshine - Under Nordpolen

25. april 1958 seilte hun igjen langs vestkysten av USA, denne gangen kommandert av Commander William Anderson. Hun besøkte San Diego, San Francisco og Seattle, hvor hun begynte sin historiske reise under Nordpolen, Operasjon Sunshine. Hun forlot Seattle 9. juni og ti dager senere kom hun til Tsjuktsjerhavet, men måtte snu på grunn av dyptliggende is i de grunne områdene der. 28. juni ankom hun Pearl Harbor for å vente på bedre forhold. 23. juli var venteperioden over, og hun satte kursen nordover. Hun dykket ned i Barrow Sea Valley 1. august og 3. august, klokken 23.15 (EDST) ble hun det første skip (neddykket eller overflate) som nådde den geografiske Nordpolen. Fra Nordpolen fortsatte hun videre og etter 96 timer og 2 945 km (1 590 nmi) under isen, gikk hun opp til overflaten nordøst av Grønland, etter å ha gjennomført den første suksessfulle neddykkede reisen under Nordpolen. De tekniske detaljene på ferden ble planlagt av vitenskapsfolk fra Naval Electronics Laboratory, inklusive Dr. Waldo Lyon som var med USS «Nautilus» som sjefs-forsker og is-pilot. 
Navigasjon under den arktiske isen var vanskelig. Når en passerte 85 grader nord, ble både magnetiske kompass og normale gyrokompass unøyaktige. Et spesielt gyrokompass bygd av Sperry Rand ble installert like før reisen tok til. Det var en fare for at ubåten ville miste retningen under isen og at mannskapet måtte spille «rullett med lengdegradene». Commander Anderson hadde tenkt å bruke torpedoer for å sprenge et hull i isen, hvis ubåten måtte gå til overflaten. 
Den vanskeligste delen av reisen var Beringstredet. Isen rakk så dypt ned som 18 m under havoverflaten. Under det første forsøket på å passere der, var det ikke nok plass til at ubåten kunne passere mellom isen og bunnen. Under det andre forsøket som lyktes, passerte ubåten gjennom en kjent kanal nær kysten av Alaska (dette var ikke førstevalget gjennom Beringstredet da ubåten ville unngå å bli oppdaget).
Reisen under isen var en viktig moralsk støtte til amerikanerne, da Sovjetunionen nylig hadde skutt opp satellitten Sputnik, men de hadde ingen atomdreven ubåt. Under en tale som fortalte om reisen til USS «Nautilus», sa presidenten at en dag kunne atomdrevne frakte-ubåter bruke denne ruten for handel.
USS «Nautilus» fortsatte fra Grønland til Isle of Portland i England, og fikk der Presidential Unit Citation, den første utdelt i fredstid, fra den amerikanske ambassadøren J H Whitney. Hun fortsatte så vestover tilbake til New London 29. oktober. Resten av året opererte hun ut fra hjemhavnen i New London.

Operasjonell historie

Etter marineøvelser tidlig i 1959, gikk USS «Nautilus» til Portsmouth Naval Shipyard i Kittery, Maine, der hun fikk sin første komplette overhaling fra 28. mai 1959 til 15. august 1960. Oppgraderingen ble fulgt av ny trening og 24. oktober forlot hun New London for hennes første utplassering i Sixth Fleet i Middelhavet. Hun returnerte til hjemmehavnen først 16. desember 1960.
USS «Nautilus» opererte i Atlanterhavet, og gjennomførte tester for forbedring av anti-ubåt-våpen, deltok i NATO-øvelser, og deltok høsten 1962 i marineblokaden av Cuba, før hun reiste østover for et to måneder langt opphold i Middelhavet i august 1963. Etter å ha returnert, deltok hun i flere marineøvelser, før hun gikk i dokk ved Portsmouth Naval Shipyard for sin andre større overhaling 17. januar 1964.
2. mai 1966, returnerte USS «Nautilus» til sin hjemhavn for å fortsette operasjoner i Atlanterhavsflåten, og logget i løpet av våren sin 300 000ende mile (555 600 km). I det neste 1 og et kvart år gjennomførte hun spesielle operasjoner for ComSubLant. I august 1967 returnerte båten til Portsmouth Naval Shipyard for en ny periode med vedlikehold og overhaling. Hun returnerte til New London i desember 1968.
Våren 1979 seilte USS «Nautilus» fra Groton, Connecticut på sin aller siste reise. Hun nådde Mare Island Naval Shipyard i Vallejo, California 26. mai 1979 — hennes siste seilende dag. Hun ble tatt ut av tjeneste og strøket fra marineregisteret 3. mars 1980.

Museum

USS «Nautilus» ble utnevnt som et National Historic Landmark av det amerikanske innenriksdepartementet 20. mai 1982,,
Hun fikk tittelen som det offisielle skipet til staten Connecticut i 1983. Etter en omfattende oppussing ved Mare Island Naval Shipyard, ble Nautilus tauet tilbake til Groton, Connecticut, der hun ankom 6. juli 1985. 11. april 1986 ble hun åpnet for publikum som en del av Submarine Force Library and Museum.
«Nautilus» er nå et museum for ubåt-historie, etter å ha gjennomgått en fem måneder lang bevaringsoperasjon i 2002, ved Electric Boat til en kostnad av omtrent $4.7 millioner. Det historiske skipet «Nautilus» tiltrekker seg nå ca. 250 000 besøkende hvert år til sin kaiplass ved Navy Submarine Force Museum and Library i Groton.  
«Nautilus» feiret sitt 50-årsjubileum 30. september 2004 med en seremoni som inkluderte en tale fra Vice Admiral Eugene P Wilkinson, den første sjefen for «Nautilus», og en utnevnelse av skipet som en National Nuclear Landmark.
Besøkende kan gå igjennom ubåten, med ledelse fra et automatisk tur-system.