Reo Motor Truck Co

Historie

I personbilmarkedet hadde han valgt å fortsette fra sin originalmodell Oldsmobile Curved Dash, og hadde suksess allerede fra begynnelsen. I 1907 var Reo USAs tredje største bilprodusent etter Ford og Buick. Med årene kom det etter hvert flere og kraftigere personbilmodeller, den siste bilen med firesylindret motor ble solgt i 1920. Den første personbilen med åttesylindret motor kom i 1931, da man satset på luksusbilmarkedet, blant annet med Royale-modellen. 
I 1915 fikk Reo sitt gjennombrudd som lastebilprodusent med modellen Speed Wagon som var først ut med luftgummidekk og gir som tillot høyere fart enn normalt. Den ble en suksess, og på basis i dette videreutviklet Olds sitt firma, som fra 1916 het Reo Motor Car Co, som lastebilprodusent. Speed Wagon-modellen var en så stor suksess at det ble levert 125 000 biler i løpet av ti år, og modellutvalget utvidet seg slik at det omfattet alt fra pickup til 6-tonnere og spesielle busschassis. 
Men suksessen garanterte ikke en fortsettelse av firmaet, som etter å ha nådd toppen i 1920-årene, opplevde svikt i salgstallene, opprivende lederkriser og arbeidskonflikter i det neste tiåret. Olds valgte å trekke seg ut i 1937 etter lang tids uenigheter med ledelsen og etterlot firmaet i en alvorlig krisetilstand. Dermed måtte Reo slå seg konkurs i desember 1938, og ble overtatt av en ny ledelse med statslån som gjorde det mulig å fortsette virksomheten fra 1941. Personbilproduksjonen ble oppgitt til fordel for lastebilproduksjonen allerede i 1936.
En oppskrift for å overleve i etterkrigstidens marked, som var blitt mer konkurranseutsatt, var tilbudet om montering av nye motorer i eksisterende lastebiler også av forskjellige merker, med Gold Comet sekssylinderbensinmotoren fra 1949. Til tross for de turbulente årene i 1930-årene hadde man ikke oppgitt sine prinsipper om å ha solid og kraftig konstruksjon på sine produkter, slik at disse var meget slitasjesterke. Serviceavtaler og leasing var også en annen overlevelsesoppskrift for Reo som opplevde et fall i produksjonstallene fra 22 000 lastebiler i 1947 til bare 3 500 i 1949. 
I 1957 ble Reo oppkjøpt av White Motor Company, som også kjøpte Diamond T. Motivet for oppkjøpet var å få tak på den moderne toppventil-bensinmotoren hos Reo ettersom man bare hadde sideventil-bensinmotorer. De to merkene ble satt sammen til Diamond Reo i 1967. Allerede i 1961 var Diamond T-produksjonen flyttet til Reo-fabrikken i Lansing, ettersom man opplevde nedgang i salget også der. I 1967 ble det besluttet å avvikle hele affæren omkring de to merkene ved å starte produksjonen på nytt med en ny modellserie. Siden har bare navnet overlevd fram til 2001 gjennom flere eierskifter.

Reo i Norge

Som slitesterke og kraftige lastebilkjøretøyer var merket Reo ettertraktet, så meget at man i siste halvdel av 1930-årene hadde en sterk posisjon i det norske markedet. Slitasjestyrken er så sterk at når et kjøretøy utrangeres etter endt tjeneste, er slitasjen på hele kjøretøyet jevnt fordelt. Dermed er det ikke mange førkrigsmodeller som har overlevd i Norge, til tross for store salgstall som sett i året 1937 med nesten 400 biler. Et av de overlevende Reo kjøretøyer hadde sett mellom 300 og 400 000 km helt siden 1928, og var i kjørbar tilstand senest i 2007.
Reo gjenopplivet sin virksomhet på eksportmarkedene etter krigens slutt i 1945, og salget i Norge tok seg opp på nytt. Men konkursen i 1939 hadde slått merket nesten helt ut til fordel for andre, og salgstallene i etterkrigstiden var ikke oppmuntrende. Importrestriksjoner og høy dollarkurs sto i vegen, og eksporten til Norge var avsluttet i 1955. Samtidige Reo i Norge var av type E19, men den største kunden var Forsvaret som anskaffet seg ulike eksemplarer.