Alemanner

Alemanner (alamanni, allemanni etc) var opprinnelige en allianse av germanske stammer som var lokalisert ved de øvre delene av elven Main i dagens Tyskland. En av de tidligste referansene til dem er tilnavnet Alamannicus som antagelig ble gitt til Caracalla, som hersket over Romerriket i tiden 211-217 e.Kr. og som hevdet å være den som beseiret dem.
Denne alliansens vesen og deres tidligere stammetilknytning har forblitt ukjent. Alliansen var aggressiv i sin natur og angrep den romerske provinsen Germania Superior (området i vestlige Sveits, franske Jurafjellene, og regionene ved Alsace og sørvestlige Tyskland) når den kunne. Generelt fulgte disse stammene mønsteret til andre germanske stammer som frankerne, den første germanske stammealliansen, som hadde stoppet romerne fra å trenge inn nord for nedre delen av elven Rhinen og deretter invaderte den romerske provinsen Germania Inferior.
Fra det første århundret av hadde Rhinen blitt grensen mellom romerske Gallia og stammefolkene i Germania. Germanske folk, keltere og stammer av blandet keltisk-germansk tilhørighet hadde bosatt seg langs begge breddene av elven. Romerne delte disse områdene inn i to distrikter, Germania Inferior og Germania Superior, som lå henholdsvis langs nedre (nordlige) og øvre (sørlige) Rhinen 
Øvre Germania omfattet regionen mellom øvre Rhinen og øvre Donau (Området Svartskogen (Schwarzwald) var større den gang enn i dag). Romerne kalte dette for Agri Decumates (det vil si «Decumates-territoriene»), et navn av ukjent opprinnelse. En del forskere har oversatt uttrykket som «de ti kantoner», men hvilke kantoner og hva hvilken eksistens er ikke kjent.
Utvendige for romerske befestede grensen til området rundt Germania Superior ble kalt for Limes Germanicus. De samlete krigsgruppene av alemannene krysset hyppig limes og angrep Germania Superior og dro videre inn i Agri Decumates. Som et forbund, fra 400-tallet, bosatte de seg i Alsace og ekspanderte inn i det sveitsiske mellomlandet (Mittelland), foruten også deler av hva som i dag er Bayern og Østerrike, og nådde dalførene i Alpene på 700-tallet.
I henhold til Historia Augusta var forbundene på 200-300-tallet fortsatt kalt Germani. Proculus (død ca. 281), en keiserusurpator i 280, utledet en del av hans popularitet i Gallia ved hans suksess med geriljaangrep mot alemannene. Alemannene ble deretter en nasjon, Alemannia, som var tidvis uavhengig, men oftere underlagt av frankerne. På fransk ble navnet for Tyskland og det tyske språk til Allemagne og allemand, på portugisisk Alemanha, alemão, og på spansk Alemania, alemán, og er alle disse tilfellene avledet fra denne tidlige germanske nasjonen. Persisk og arabisk har også betegnet tyskere som Almaani og Tyskland som Almaania. På tyrkisk er tysk Alman og Tyskland Almanya.
Regionen til alemannene var alltid noe utflytende og besto av et antall ulike distrikter, noe som reflekterer deres blandede opprinnelse. I tidlig middelalder var dets områder delt mellom Strassburg bispedømme, som dateres fra rundt 614, området Augsburg fra 736, Mainz bispedømme fra 745 og av Basel fra 805. Dets særegne lover ble kodifisert under Karl den store som hertugdømmet Alemannia i Schwaben. I dag er etterkommerne av alemannerne delt mellom deler av fire nasjoner: Frankrike (Alsace), Tyskland (Schwaben og deler av Bayern), Sveits og Østerrike, og den tysk som tales i disse områdene har særegne, regionale dialekter den dag i dag.

Språk

Det tyske språket som i dag blir talt langt utover rekkevidden av det tidligere Alemannia er blitt kalt for alemannisk tysk, og er anerkjent blant undergruppene av høytyske språk. Alemanniske runeinskripsjoner, slik som de på Pforzen-spennen, er blant de tidligste vitnemål på gammelhøytysk. Det høytyske konsonantskiftet er antatt å ha skjedd en gang rundt 400-tallet, enten blant alemannere eller blant langobarder; før dette skiftet var den dialekten som ble snakket av alemanniske stammer noe forskjellig fra andre vestgermaniske folk.
Alemannia mistet sin særegne jurisdiksjonsidentitet da Karl Martell absorberte landet og folket inn under det Frankerriket, tidlig på 700-tallet. I dag er alemannisk et lingvistisk begrep som viser til alemannisk tysk, bestående av dialektene i de sørlige to tredjedeler av Baden-Württemberg (tysk delstat), i vestlige Bayern (tysk delstat), i Vorarlberg (østerriksk delstat), sveitsertysk i Sveits, og elsassisk i Alsace (Frankrike).

Navn

I henhold til Asinius Quadratus (sitert på midten av 500-tallet av den bysantinske historikeren Agathias) betyr alemannenes navn «alle mann». Det antyder at de var et konglomerat (sammenhoping) av ulike stammer. Dette var den utledning av Alamanni som ble benyttet av Edward Gibbon i hans store verk Decline and Fall of the Roman Empire, og av den anonyme bidragsyteren av notater samlet fra skriftene til Nicolas Fréret, utgitt i 1753, som noterte at det var det navnet som ble brukt av de som var utenfor og som kalte seg selv for svebere (Suevi). Denne avledningen har forblitt den standardiserte avledning.
En annen avledning ser Ala- fra *al-, «bortenfor», ofte i betydningen «andre», hvorfra også det greske allos («andre, fremmed») er avledet, samt det gammelhøytyske Elisâzzo (Elsaz eller Alsace): «landet på den andre siden (av Rhinen)».
Walafrid Strabo, en munk ved Fyrsteabbediet St. Gallen som skrev på 800-tallet, bemerket at folket i Sveits og de omliggende områdene var det bare fremmede som kalte dem Alamanni, men at de ga seg selv navnet Suevi. Om dette var sant på 800-tallet, er denne observasjonen ikke nødvendigvis meningsbærende for 300-tallet. I korthet vet vi ikke nøyaktig hva som lå i navnet og når. Det var imidlertid godt etablert blant en rekke historikere og geografer.
En interessant observasjon vedrørende ordet «Allemanni» er at det franske navnet for Tyskland er «Allemagne». Det samme gjelder spansk («Alemania») og portugisisk («Alemanhaa»). Mest sannsynlig er ordet avledet fra den alemanniske stammen av «alle menn», også basert på forbundet av stammer som ble dannet på 200-tallet og angrep Romerriket.

Alemanni og Hermunduri

En tidlig, detaljert kilde er verket Germania av Tacitus og har tidvis blitt tolket på en slik måte at den har gitt andre historiske problemer. I kapittel 42 leser vi om hermundurere (Hermunduri), en stamme som med sikkerhet kan lokaliseres til det området som senere ble Thüringen. Tacitus hevder at de gjorde handel med Raetia som Klaudios Ptolemaios har lokalisert på andre siden av Donau fra Germania Superior. En logisk konklusjon å trekke er at hermundurere omfattet senere Schwaben og derfor er alemannene opprinnelig avledet fra hermundurere.
Imidlertid er det ingen hermundurere som opptrer hos Ptolemaios, skjønt etter hans tid ble hermundurere forbundet med markomannere i krig mot Romerriket. En forsiktig lesning av Tacitus gir en løsning. Han sier at utløpskilden til Elben er hos hermundurerne, et sted i østlige delen av øvre Main. Han plasserer dem også mellom narkistere (Naristi, Varisti), hvis lokalisering, som er helt i enden av oldtidens Svartskogen, er velkjent, og markomannere og quadere. Imidlertid brøt hermundurere ut fra De markomanniske kriger og sluttet en separat fred med Roma. Alemannerne var sannsynligvis derfor ikke hovedsakelig hermundurere, skjønt en del av dem kan ha vært til stede i den miks av folkeslag som på den tiden ble alemannerne.

Ptolemaios Geografi

Før alemannene ble nevnt på Caracallas tid vil man søke forgjeves for dem i den moderat detaljerte geografi av sørlige Tyskland som Klaudios Ptolemaios skrev på gresk på midten av andre århundre i sitt verk Geografike hyfegesis. Det er sannsynligvis på denne tiden at folk som senere brukte det navnet ble kjent av andre betegnelser.
Uansett kan en del konklusjoner bli trukket fra Ptolemaios. Germania Superior er lett identifisert. Følger man Rhinen kommer man til en by, Mattiacum, som må være ved grensen av romersk Germania, grannelaget av Wiesbaden. Oppover elven og mellom Rhinen og Abnoba i Svartskogen er Ingriones, Intuergi, Vangiones, Caritni og Vispi, noen av dem har vært der siden Romerrikets tidligste dager eller tidligere. På den andre siden av den nordlige Svartskogen er Chatti omtrent der Hessen er i dag, ved nedre Main.
Historiske Schwaben ble til slutt erstattet av dagens Baden-Württemberg, men det hadde vært det mest betydningsfulle området til middelalderens Alemannia, bestående av hele Germania Superior og området øst for Bayern. Det omfattet ikke øvre Main, men det er hvor Caracalla drev krig. I tillegg var området Germania Superior ikke opprinnelig inkludert i alemannenes områder.
Om vi imidlertid ser etter folkene i regionen fra øvre Main i nord, sør for Donau og øst for dagens Tsjekkia hvor quadere og markomannere var lokalisert, oppgir Ptolemaios ingen stammer. Der er tubantiene rett sør før chattere og på den andre siden av hva som da var Svartskogen var narkistere (Varisti) ettersom deres lokalisering er kjent. En mulig grunn for denne fordelingen er at befolkningen foretrakk å ikke leve i skogsområdene, unntatt i vanskelige tider. Regionen mellom skogen og Donau på andre siden omfattet rundt et dusin bosetninger, eller «kantoner».
Ptolemaios syn på germanerne i regionen antyder at stammestrukturen hadde mistet sitt grep i området i og rundt Svartskogen, kanskje på grunn av at romerne tilbød stabilitet. Kanskje følte Caracalla seg mer komfortabel på å drive krig i øvre Main ettersom han ikke hadde erklært krig mot noen bestemt historisk stamme, slike som chattere og cheruskere, stammer som Roma hadde lidd store tap mot. På Caracallas tid hadde navnet Alamanni blitt brukt av kantonene seg selv imellom for å knytte sammen hæravdelinger.

Konsentrasjonen av germanske folk under Ariovistus

Begrepet Suebi (svebere) hadde en dobbel betydning i kildene. På den ene siden forteller Tacitus' Germania oss (i kapitlene 38, 39) at de besatte mer en halvparten av Tyskland, hadde en særegen hårstil, og var åndelig sentrert hos semnonere. På den annen siden er svebere i det øvre Donau beskrevet som om de var en stamme.
Løsningen på puslespillet foruten å forklare de historiske omstendighetene leder til valget av Agri Decumates som et forsvarspunkt og konsentrasjonen av germanere der har sannsynligvis sin grunn i germanske angrep på den galliske befestede byen Vesontio i år 58 f.Kr. Øvre Rhinen og Donau synes å danne en trakt som pekte rett mot Vesontio.
Julius Cæsar forteller oss i sin bok Gallerkrigen (1.51) at Ariovistus hadde samlet sammen en hær fra en utstrakt region i Germania, men besto særlig av charudere, markomannere, tribokinere, vangionere, nmetere og sedusere. Svebere ble invitert til å bli med. De levde i 100 kantonere (4.1) fra hvor 1000 unge menn hvert år ble utplukket for militærtjeneste, en borgerhær etter våre begreper, og sammenlignet med den romerske hæren, ikke en profesjonell hær.
Ariovistus hadde blitt involvert i en invasjon av Gallia ettersom germanere strebet etter å bosette seg der. Med den hensikt med å erobre den strategiske byen Vesontio konsentrerte han sine styrker ved Rhinen i nærheten av Bodensjøen, og da svebere kom til krysset han elven. Gallerne hadde tilkalt romerne for militær hjelp. Cæsar okkuperte byen og beseiret germanene foran dens murer, slaktet ned det meste av den germanske hæren mens den forsøkte å flykte tilbake over elven (1.36ff). Han forsøkte ikke å forfølge dem og etterlot det som var igjen av den germanske hæren på den andre siden av Rhinen.
Gallerne var ambivalente i deres politikk mot romerne. I år 53 f.Kr. brøt trevererne sin allianse og forsøkte å bryte fri fra romerne. Cæsar forutså at de ville deretter forsøke å alliere seg med germanerne. Han krysset Rhinen til hindre at det skjedde, noe som var heldig for ham. Germanerne som hadde minnet om deres omfattende nederlag ved Vesontio trakk seg tilbake til Svartskogen hvor det ble en blandet befolkning dominert av svebere. Etter som de etterlot sine stammehjem overtok de sannsynligvis de tidligere keltiske kantonene langs Donau.