Carl I. Hagen

Bakgrunn og oppvekst

Carl Ivar Hagen vokste opp på Røa på Oslos vestkant i en familie på fire. Faren Ragnar arbeidet i Prisdirektoratet, mens moren jobbet i et advokatfirma. Søsteren Jorunn Bjørgum skulle senere bli historieprofessor ved Universitetet i Oslo.
Etter første real på Elisenberg skole i 1959 dro Hagen til England for å ha sommerjobb som jordbærplukker. Hjemme i Norge begynte han på Persbråten gymnas. Året etter fikk han sommerjobb som dekksgutt på Nesoddbåten, etter at faren i mellomtiden hadde fått stillingen som disponent i Nesodden-Bundefjord Dampskipsselskap. Sommeren 1961 var han maskingutt på NALs MS «Foldenfjord» og seilte på New York og Philadelphia.
I ungdomstiden var Hagen medlem av Unge Høyre, uten at han var spesielt aktiv i det politiske arbeidet. Etter gymnaset hadde han en periode jobb i et asfaltfirma i Tromsø, før han i januar 1964 avtjente førstegangstjenesten i Ingeniørvåpenet på Hvalsmoen. Her var han en periode kompanitillitsmann og fant seg godt til rette.

Studenttilværelse, yrkesliv og familiedannelse

Hagen manglet fire poeng på å få hovedkarakteren «Meget» på gymnaset og hadde dermed ikke mulighet til å følge opp ingeniørambisjonene ved å begynne på NTH i Trondheim. På tross av bedre resultater da han tok opp eksamener etter militæret, var han fortsatt et stykke unna å komme inn, og han dro derfor sommeren 1964 til England for å begynne på Sunderland Technical College – den gang kjent som «Norges andre tekniske høyskole» på grunn av de mange norske studentene.
Hagen kom raskt inn i studentpolitikken, og han ble valgt inn i det lokale Student Representative Council i Sunderland. Problemer med den teoretiske matematikken på ingeniørhøyskolen gjorde at han i 1966 gikk over til å studere bedriftsøkonomi ved Newcastle College of Commerce, der det – i motsetning til i Sunderland – knapt var nordmenn. Også her gikk Hagen inn i studentpolitikken, og i 1967 ble han valgt til formann i Student's Union. Med dette vervet ble han også aktiv i arbeid på nasjonalt og regionalt plan i den nasjonale studentorganisasjonen National Union of Students (NUS).
1968 var preget av stor uro i studentmiljøene på kontinentet, og studentopprøreret spredte seg etterhvert også til Storbritannia. I NUS var det blitt dannet en radikal fraksjon under ledelse av den senere britiske utenriksministeren Jack Straw. Hagen likte Straw godt som person, men støttet den moderate Labour-kandidaten Trevor Fisk i kampen om formannsvervet. Fisk vant formannsvervet med knapp margin, mens Hagen uten hell utfordret Straw som nestleder.
Hagen beskriver i selvbiografien Ærlig talt hvordan det studentpolitiske arbeidet i England i stor grad formet hans fremtidige liv som politiker i Norge:
Jeg gikk en tøff skole som debattant og møteleder. Jeg lærte møte- og debattprosedyrer, grunnprinsipper i vedtekter og organisasjonskultur, jeg utformet delegasjons- og kontrollrutiner, jeg lærte å skille mellom person og sak, jeg lærte engelsk flytende, og jeg lærte taktisk organisasjonsarbeid. Jeg fikk også en god del selvtillit – for mye, vil sikkert mange hevde – fordi jeg helt på egen hånd hadde maktet å bli til noe blant engelske studenter i Nordøst-England.
Etter at Hagen forlot England, ble studenthuset i Newcastle oppkalt etter ham: «Carl Hagen House».
Rett etter avsluttede studier fikk den 25 år gamle Hagen stillingen som Marketing Executive for Norway i sukkergiganten Tate & Lyle. Etter kort tid i stillingen rykket han opp til å bli direktør for Tate & Lyle i Norge og ledet dermed en virksomhet med kontorer fra Kristiansand i syd til Tromsø i nord.
Hagen giftet seg i for første gang i 1970, men ekteskapet gikk i oppløsning på midten av 1970-årene. På slutten av årtiet traff Hagen Eli Aas, og hun tok tidlig del i samboerens (fra 1983 ektemannens) politiske liv. Hun ble etter hvert Carl I. Hagens personlige sekretær på Stortinget og fungerte også som hans nærmeste politiske rådgiver i alle år.

Reformpartiet og stortingsdebut

Da Anders Lange døde i oktober 1974, rykket Carl I. Hagen inn som fast møtende vararepresentant på Stortinget. På denne tiden var hele landet opptatt av abortsaken, med den unge diakonen Anne Enger Lahnstein (fra Folkeaksjonen mot fri abort) og den nye miljøvernministeren Gro Harlem Brundtland (som presenterte saken for Regjeringen Bratteli) som hovedmotstandere. Stortinget var delt på midten med Hagen på vippen, og Hagen hadde dermed muligheten til å bli politisk rikskjendis over natten. Hagen så imidlertid ikke muligheten og stilte villig opp for Dagsrevyens Geir Helljesen for å meddele at han kom til å stemme imot selvbestemt abort. Hagen selv har i ettertid beskrevet den bortkastede muligheten som  en feil det var «bare til å grine av».
På Stortinget tok Hagen plass i Administrasjonskomiteen. Han begynte tidlig å benytte seg av Stortingets spørretime til å konfrontere regjeringen stort sett hver eneste uke, og de borgerlige ble angrepet gjennom en nyoppfunnet teknikk der Hagen stadig fremmet tidligere nedstemte borgerlige forslag for å tvinge de andre partiene til å stemme på egne, resirkulerte forslag. For eksempel hadde de borgerlige partiene samlet stemt for et massivt nedsalg i statseide selskaper i 1974, men da Hagen fremmet et ordrett likt forslag året etter, stemte mange imot. Senterpartiets Sverre Helland uttalte i den sammenheng at «eg vil berre seia at sjølv om eg var med på eit framlegg i fjor, finn eg ingen grunn til å røysta for Carl I. Hagens forslag», og også mange i Høyre hadde snudd siden året før. Saken vakte oppmerksomhet i mediene, og det tok seg dårlig ut at mange i Høyres stortingsgruppe syntes forslagsstilleren var viktigere enn forslaget.
Etter bruddet med Anders Lange hadde Hagen stiftet Reformpartiet sammen med gamle allierte fra ALP. Etter at Hagen var kommet inn på Stortinget, hadde han mistet interessen for å danne et nytt parti, og han ønsket nå å slå Reformpartiet sammen med ALP. ALPs parlamentariske leder Gjems-Onstad var interessert i forslaget, mens Reformpartiets formann Kristoffer Almås var sterkt imot. Hagen gikk derfor i gang med å kontakte sentrale ALP-ere uten å fortelle det til Almås, og ved ALPs landsmøte 1975 ble det valgt et landsstyre under Arve Lønnum som var for en sammenslåing.
Hagen vant etterhvert også frem i styret i Reformpartiet – mot Almås' vilje – og fikk vedtatt sammenslåingen. Siste hinder var imidlertid Oslo ALP, der fylkesformann Sigmund Simonsen var en innbitt motstander av en sammenslåing. For å skaffe flertall i Oslo, sørget Hagen og Lønnum for å omdefinere sammenslåingen til en «sammensmelting» – noe som betydde at alle Reformpartiets medlemmer skulle få stemmerett på ALP-møtet som skulle avgjøre saken.  Simonsen sørget imidlertid for å nekte Reformpartiets medlemmer inngang til møtet, og Hagen selv fikk med nød og neppe lov til å holde et innlegg. Etter et flammende innlegg fra Hagen ble sammensmeltingen vedtatt med et knapt flertall, og Simonsen ble kastet som formann.

Hagen overtar Fremskrittspartiet

Hagen var i 1976 klar til å bli kvitt Gjems-Onstad som parlamentarisk leder for ALP. Han mente det ville være ødeleggende å ha Gjems-Onstad på topp før stortingsvalget 1977 og fikk overtalt stortingskollega Harald Slettebø og partiformann Lønnum til å være med på planen. Hagen ville gjerne overta som parlamentarisk leder selv, men godtok de andre partitoppenes plan om å fronte Slettebø. Gjems-Onstad ble tatt på sengen av forslaget og svarte med å skjelle ut alle ALPs tillitsvalgte og gå ut i media og oppfordre folk til å stemme Høyre. Kort tid etter ble Gjems-Onstad ekskludert fra partiet og kastet ut av stortingsgruppen.
I 1977 vedtok ALPs landsmøte et navneskifte til Fremskrittspartiet (FrP), etter modell av Mogens Glistrups danske Fremskridtspartiet. Dette var en viktig symbolsak for Hagen, som ønsket å legge arven etter Lange bak seg. FrP slet imidlertid tungt på meningsmålingene og lå et halvt år før valget på 1,2 prosent. Hagen fikk imidlertid hjelp av finansminister Per Kleppe. Trygve Hegnar avslørte i mars at Kleppe tok med seg hele familien på ferietur på regjeringens SAS-kort – og det uten å oppgi det til skattemyndighetene. Hagen og FrP kjørte saken hardt i Stortinget, og ordningen med SAS-kort ble avskaffet. Likevel var NRK i liten grad interessert i saken, noe som fikk Hagen til å omtale kringkastingsselskapet for ARK – Arbeiderpartiets Rikskringkasting. Også skattemyndighetene var passive. Etter at Hagen en tid senere ble ilagt en straffeskatt på 5 000 kr etter å ha unnlatt å innrapportere et styrehonorar, erklærte han at han ikke kom til å levere inn selvangivelse før Kleppe var gått av. Den manglende selvangivelsen førte til at Hagen ble skjønnslignet, og han oppnådde noe mediaoppmerksomhet med det han mente var manglende likhet for skattelovene.
Kleppe-saken var imidlertid ikke nok til at FrP kom i medvind igjen, og etter en rekke svake TV-opptredener av Lønnum fikk Fremskrittspartiet kun 1,9 prosent i valget. Alle partiets stortingsmandater røk, og Hagen havnet i en vanskelig økonomisk situasjon. I årene som fulgte arbeidet han som rådgiver for utenlandske oljeselskaper og fortsatte å være i stortingsmiljøet som lobbyist. Samtidig jobbet han for å styrke sin posisjon innad i partiet, og da Lønnum gikk av i 1978 ble Hagen ny formann etter å ha slått motkandidaten Jens Marcussen 33–14.
Som nyvalgt partiformann gikk Hagen straks i gang med å gjenreise partiet frem mot kommunevalget i 1979. Før valget krevde NRK at alle partier som skulle representeres i TV-debattene måtte stille liste i alle fylker og i minst 114  kommuner, noe Fremskrittspartiet tilsynelatende klarte. Hagen forberedte seg ekstremt grundig på forhånd, og på tross av at NRK trakk antallet godkjente valglister i tvil, fikk Hagen lov til å stille opp hos Geir Heljesen og Lars Jacob Krogh. Under utspørringen overrumplet Hagen Heljesen og Krogh med svært enkle og klare svar og lyktes godt i å få frem poengene sine om utenrikspolitikk, individuell frihet og et økende byråkrati. Hagen gjorde det klart bedre enn Reiulf Steen (Ap) og Erling Norvik (H), og også under den påfølgende partilederdebatten gjorde Hagen det skarpt: Mens de andre partilederne leste opp synspunktene sine fra lapper, så Hagen konsekvent i kamera og gav klar beskjed om at han ville bidra til å felle regjeringen Nordli. På tross av fokuset på rikspolitiske saker – og at det senere viste seg at FrP kun stilte gyldige lister i 98 kommuner, og dermed ikke skulle ha vært med på NRK-debattene – gjorde Fremskrittspartiet et godt valg med 4,6 prosent på landsbasis. Hagen fikk også 5 000 personlige stemmer i Oslo, mer enn noen andre som stilte til valg. Både VG og Dagbladet slo opp Hagen som valgets store vinner, og med plass i Oslo Formannskap og FrP i vippeposisjon i bystyret stod Hagen sterkt rustet til å vinne tilbake plassen ved neste stortingsvalg.

Tilbake på Stortinget

Før stortingsvalget 1981 viste meningsmålingene at FrP hadde gode muligheter til mandat i Oslo, Akershus, Hordaland og Rogaland. Hagen hadde fått jus-professoren Fridtjof Frank Gundersen til å stille i Akershus (på tross av at han ikke var med i partiet) og hadde også med seg Bjørn Erling Ytterhorn i Hordaland og Jens Marcussen i Rogaland som toppkandidater, og gikk optimistisk inn i valgkampen. FrPs valgkamp dette året var i amerikansk stil med country and westernmusikk, en partiformann i cowboyutstyr og store mengder flagg og ballonger, og på tross av at Hagen ikke greide å gjenta TV-suksessen to år i forveien kom alle fire toppkandidater inn.
Valgets store vinner ble imidlertid Jo Benkows Høyre. På tross av at det ble borgerlig flertall på Stortinget fikk Norge en mindretallsregjering fra Høyre under Kåre Willochs ledelse. KrF ønsket ikke å bli med i en regjering som administrerte loven om selvbestemt abort, og Senterpartiet ville ikke gå inn i en regjering med Høyre alene. Begge mellompartiene ville imidlertid støtte regjeringen i Stortinget, noe som gjorde at Willoch hadde flertall uten FrP og Hagens hjelp. På Fremskrittspartiets landsmøte i 1983 gikk Hagen nok en gang ut og inviterte Willoch til samarbeid, men på tross av dette viste de andre borgerlige partiene liten eller ingen interesse for Hagen.
I årene som fulgte ble forholdet mellom de to partiene igjen dårligere. Høsten 1983 ydmyket Kaci Kullmann Five Hagen fra Stortingets talerstol da Hagen ikke klarte å svare på Kullman Fives spørsmål om nøyaktig hva FrP mente med at minstepensjonen burde være halvparten av gjennomsnittlig industriarbeiderlønn, og formuleringer som «Hagen kledd naken» gikk igjen i de store avisene. Etter at også FrP-kollega Marcussen ble utsatt for en lignende behandling av Høyres Morten Steenstrup var Hagen sjokkert over behandlingen fra Høyre. Angrepene – alle svært konkrete med grunnlag i FrPs programfestede politikk – gjorde at Hagen nå ønsket flere velskolerte, unge liberalister inn på Stortinget, slik at det ikke skulle bli noen flere avkledningsscener.
Det var på denne tiden at Hagen erklærte liberalismen som FrPs offisielle ideologi. Hagen var sterkt inspirert av Margaret Thatcher i Storbritannia og Ronald Reagan i USA, som begge på første halvdel av 1980-tallet kuttet kraftig i både skatter og i offentlige reguleringer. FrP liberalistiske ideologi bidro til å tiltrekke politisk skolert ungdom til partiet, og ved valgkampen i 1983 bidro FpU med Peter N. Myhre og Pål Atle Skjervengen i spissen til et godt valgresultat. Fremskrittspartiet endte med 6,3 prosent av stemmene på landsbasis, noe som gav 63 fylkestingsrepresentanter og 377 kommunestyrerepresentanter.
Våren 1985 hadde Hagen et mål om å få 15 stortingsrepresentanter, men store økonomiske problemer la en klar demper på valgkampsatsingen. FrP endte med kun to mandater, og Hagen selv var bare 2 000 stemmer unna å miste sitt mandat. Valget var imidlertid gått mye dårligere for Høyre, og regjeringen var nå avhengig av FrPs støtte for å få flertall. Dette gjorde at Hagen trodde han skulle få betydelig innflytelse. Hagen hadde imidlertid lovet i valgkampen å ikke felle en borgerlig regjering, og Willoch gav derfor lite i bytte for støtte i Stortinget.

1985–87: Regjeringskriser og Willochs avgang

Den første prøvelsen for regjeringen kom i budsjettbehandlingen samme høst. Arbeiderpartiet og Gro Harlem Brundtland var ikke villige til å hjelpe regjeringen, og i behandlingen i stortingskomiteene gikk FrP sammen med Ap og SV i mange påplussinger i budsjettet. Samtidig foreslo Hagen kutt i u-hjelpen og landbruksstøtten, noe som var uspiselig for KrF og Senterpartiet. Kjell Magne Bondevik advarte Willoch om at han etterhvert måtte velge mellom KrF og FrP, og i en pressekonferanse den 7. desember kom Hagen med kraftige angrep mot Willoch. «Både Jo Benkow og Rolf Presthus ville være en langt bedre statsminister enn Kåre Willoch», uttalte Hagen.
Tre dager senere stilte Willoch kabinettsspørsmål om fordelingen av tippemidler. Regjeringen ønsket en fordeling 50/50 mellom idrett og kultur, mens Ap, SV og FrP ønsket en større andel til idretten. Dette var en mindre viktig sak for landet, og Willochs kabinettsspørsmål må anses som en maktdemonstrasjon. Hagen var svært bitter over Willochs linje og følte at han ble hovert over. Likevel valgte Hagen å redde regjeringen for denne gang.
Mot jul inngikk regjeringen og Frp et forlik om den endelige salderingen av statsbudsjettet, mye på grunn av det gode forholdet mellom Hagen og Høyres parlamentariske leder Jan P. Syse. FrP fikk igjennom 201 millioner ekstra til veier, politi og rettsvesen, og på tross av at dette egentlig var mindre beløp var Hagen godt fornøyd over å være inne i varmen. Brundtland kommenterte forliket med at «Kristelig Folkeparti og Senterpartiet har måttet akseptere at Fremskrittspartiet og Carl I. Hagen har fått politisk innflytelse», mens Willoch fastholdt at han var «opptatt av å se praktisk på tingene og ikke la sympatier og antipatier overfor andre skape vansker».
Våren 1986 hadde oljeprisen falt fra 29 til 15 dollar fatet, og i mars la Willoch frem en «påskepakke» med 16 innstramningsforslag. Et av punktene var å øke bensinavgiften med 42 øre literen, og regjeringen gikk først til Arbeiderpartiet for støtte. Arbeiderpartiet ville imidlertid kun gå med på innstrammingene dersom man også hevet skattene for de rikeste, noe som var politisk umulig for Willoch. Dette skapte et dilemma for Hagen. Regjeringen var nå avhengig av FrPs støtte for å overleve, men Hagen hadde i valgkampen lovet å bekjempe alle skatte- og avgiftsøkninger, bensinavgiften spesielt. Samtidig hadde han også lovet å ikke felle en borgerlig regjering. Dagen før Willoch stilte kabinettsspørsmål om påskepakken sendte FrP ut en pressemelding om at «velgerne kunne stole på Hagen i spørsmålet om bensinprisene», og regjeringens skjebne var dermed beseglet. Willoch kalte avgjørelsen et «løftebrudd», mens Hagen mente kabinettsspørsmålet på bensinavgiften var et «politisk selvmord» av Høyre-lederen. Dette banet vei for Gro Harlem Brundtlands gjeninntreden som statsminister, og Hagens avgjørelse fikk langsiktige konsekvenser for norsk politikk. Fellingen av Willoch kom til å prege forholdet til Høyre i resten av Hagens tid som politiker og bidro til å ødelegge FrPs forsøk på å komme i regjering i lang tid fremover.
Året etter Willoch-regjeringens fall forsøkte Rolf Presthus å innlede et nytt borgerlig samarbeid. I pinsen 1987 bestemte Høyre, Sp og KrF seg for å fremme mistillitsforslag mot Regjeringen Brundtland under behandlingen av jordbruksoppgjøret. Partiene var avhengig av FrPs støtte for å få flertall, selv om økte overføringer til bøndene ville gå midt imot Fremskrittspartiets politiske plattform. Hagen sendte saken ut til høring i partiorganisasjonen, men utfallet var i praksis gitt på forhånd: FrP stod fast på det programfestede standpunktet med å ikke øke subsidiene til landbruket. Hagen holdt imidlertid kortene tett til brystet, og avgjørelsen ble holdt strengt hemmelig frem til en pressekonferanse dagen før spørsmålet skulle opp i Stortinget. Samtidig sendte han blandede signaler til Høyre, slik at Presthus kort tid før pressekonferansen faktisk var sikker på at Hagen ville bidra til å felle Brundtland. Det var kun få minutter før han slapp nyheten offentlig at Hagen gav Presthus beskjed om at FrP ikke ville stemme for mistillitsforslaget. Direkte på Dagsrevyen forklarte Hagen at Norge var inne i en «alvorlig økonomisk krise» samtidig som «behovet for innstramminger og måtehold er akseptert». «Et nytt oppgjør for landbruket vil ødelegge denne positive samfunnsholdning om moderasjon», mente Hagen. Hagen har i etterkant beskrevet samtalen med Presthus som «en av sine vanskeligste samtaler», og han skal ha hatt tårer i øynene og gråten i halsen da han knuste Presthus' drøm å bli statsminister. Hagen har likevel forsvart avgjørelsen om å ikke felle Brundtland, da han blant annet var redd for å miste hele troverdigheten i landbrukspolitikken om han stemte for å øke subsidiene.

Innvandringspolitikk, lønnslov og rekordvalgene i 1987 og 1989

Innvandringsspørsmålet ble sentralt i FrPs politikk før valget i 1987. Antallet asylsøkere hadde økt fra under 1 000 i året til 8 600 i 1987, samtidig som den fallende oljeprisen hadde skapt problemer i norsk økonomi. Den 31. august foreslo biskop Andreas Aarflot en egen flyktningeskatt. Hagen grep straks sjansen og betegnet regjeringens politikk som «naiv» og «kostbar for skattebetalerne». Den 7. september leste Hagen høyt fra et brev han hadde mottatt i juli. Brevet var undertegnet en viss «Mohammed Mustafa» og fremholdt at «Islam, den eneste sanne tro, vil seire her i Norge», at «en dag vil moskeer være like vanlig i Norge som kirker er det i dag», og at «en dag skal også det vantro korset i flagget bort!».
Hagen fikk langvarig applaus fra publikum på valgmøtet i Rørvik da han leste brevet høyt, men allerede dagen etter kunne VG avsløre at brevet ikke var autentisk. Hagen ble deretter uthengt som rasist i mediene og kom raskt på defensiven. Etter at den virkelige Muhammed Mustafa kort tid etterpå anmeldte Hagen for ærekrenkelser, kom Hagen tilbake på offensiven, og innvandringspolitikk ble hovedfokus i valgkampinnspurten. I valget gjorde FrP sitt beste valg noensinne med 12,3 prosent av stemmene, og i Oslo fikk Høyre og FrP flertall alene. I ettervalgsmålingene oppgav hele 35 prosent av Hagens nye velgere at innvandrings- og flyktningepolitikken var utslagsgivende – langt flere enn de som oppgav de tradisjonelle FrP-sakene skatt og helse.
Hagen fikk med fokuset på innvandring innpass i helt nye velgergrupper, og sommeren 1988 ville hvert femte LO-medlem stemme FrP. Samtidig førte den nye linjen til flere konfrontasjoner med Blitz og andre radikale miljøer, og ved Hagens 1. mai-tale i Spikersuppa haglet flaskene og skjellsordene fra sortkledde ungdommer. Kort tid etterpå ble det sirkulert en «dødsliste» der ekteparet Hagen var nevnt, og Hagen med familie opplevde en lang rekke telefontrusler.
Regjeringen Brundtland la i 1988 frem et nytt forslag til lønnslov. Denne gjorde det ulovlig å gi større tillegg enn hva som ble fastslått i sentrale forhandlinger mellom de store sammenslutningene i arbeidslivet, i praksis LO og N.A.F. Hagen hadde i flere år omgitt seg med liberalistiske rådgivere som Skjervengen og Tor Mikkel Wara, og nå satte han liberalistene i arbeid med å angripe den nye loven. Liberalistene la frem et dokument der det ble trukket linjer fra regjeringens politikk til Mussolini og det italienske fascistpartiets politikk i mellomkrigstiden, noe Hagen forsøkte å få inn i finanskomiteens merknader til loven.
Dokumentet skapte rabalder på Stortinget, og etter at den vanlige forretningsorden ble tilsidesatt i behandlingen av Hagens forslag omtalte Hagen dette som «statskuppfart» fra Stortingets talerstol. Dette førte til at Stortingspresident Jo Benkow, som mistet flere nære familiemedlemmer i Holocaust, klubbet ham ned og påtalte ordbruken og sammenligningen med fascismen. Ordvekslingen som fulgte, ble uvanlig skarp til det norske Stortinget å være, og NTB mente at «den alminnelige oppfatningen i Stortinget er at Hagen har brutt en grense for hva representantene kan tåle seg i mellom».
Etter Fremskrittspartiets landsmøte 1989 var Hagen igjen i vinden, og meningsmålingene viste seks prosentpoeng fremgang for partiet. I valgkampen ble det alle mot Hagen, og statsminister Brundtland stilte for første gang opp til duell mot FrP-formannen på NRK. På spørsmål om hvorfor  kriminelle på rømmen hadde krav på sosialhjelp rotet Brundtland seg inn i et komplisert juridisk resonnement, mens Hagen helt enkelt svarte «dette er meningsløst» og gikk til angrep på de han kalte «døgenikter». Hagen ble med klar margin kåret til debattens vinner på Kveldsnytt, og i tiden som fulgte, kapret han velgere både fra arbeiderklassen og kristenkonservative miljøer. To uker før valget lå FrP på 20 prosent på meningsmålingene, men da valgkampfokuset i innspurten kom inn på miljø og andre saker som ikke var viktige for FrP, falt partiet som en stein. Hagen var redd for å falle under 10 prosent, men på valgnatten ble resultatet 13 prosent. Dette var Fremskrittspartiets beste valg noensinne, og partiet fikk hele 22 stortingsmandater og ble landets tredje største.

Fraksjonsdannelser i FrP

Stortingsvalget 1989 hadde sørget for en ny borgerlig regjering under Jan P. Syses ledelse. Regjeringen hadde imidlertid et svakt fundament i Stortinget, og motsetningene mellom Høyre, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet var store i mange viktige saker. Regjeringen var avhengig av Fremskrittspartiet for å få flertall, men da KrFs Kjell Magne Bondevik og Sps Johan J. Jakobsen ikke engang ville forhandle direkte med Hagen om saker i Stortinget var samarbeidsklimaet iskaldt.
På slutten av 1980-tallet var FrP drevet i mer liberalistisk retning enn tidligere, men motsetningene innad i partiet var store. Liberalistene var kun fire av totalt 22 i stortingsgruppen i perioden 1989–1993, men de fire – Pål Atle Skjervengen, Tor Mikkel Wara, Jan Erik Fåne og Petter Bjørheim – fikk alle sentrale verv som fraksjonsledere. Wara ble FrPs finanspolitiske talsmann. Mot denne gruppen stod en gruppe stortingsrepresentanter med et mer populistisk tilsnitt, ledet av Jan Simonsen og Vidar Kleppe. Partiet hadde også en mer konservativ fløy, med John Alvheim og tildels Hans J. Røsjorde.
Etter at Syse-regjeringen gikk av kom Brundtland tilbake som statsminister, og FrP mistet dermed innflytelsen på Stortinget. Da Rune Gerhardsen i 1991 gikk ut og kritiserte en «snillistisk» politikk overfor innvandrere, trygdemisbrukere og kriminelle tok også Arbeiderpartiet tilbake mange av velgerne som var gått til FrP årene i forveien. Kommunestyre- og fylkestingsvalget 1991 ble en skuffelse for Fremskrittspartiet med syv prosent av stemmene, og Hagen var for første gang siden 1987 i forsvarsposisjon. Hagen var på denne tiden åpen med planer om å trekke seg som formann, men da Wara og Skjervengen var på vei ut av politikken var det ingen åpenbar kronprins i partiet. Han bestemte seg derfor for å fortsette, men krevde nå at partiet samlet seg bak ham. Hagen uttalte til Dagens Næringsliv i 1991 at
Skal jeg likevel fortsette forlanger jeg at partiet stiller opp når jeg ber om det. Jeg kommer til å gjøre en del feil. Jeg varsler at mine utspill både blir mislikt og satt pris på. Men partiet må støtte meg også når jeg gjør ukloke ting.

[…]

Jeg har vært vingeklippet. Fra ulikt hold i partiet har jeg vært utsatt for et sterkt press. I to år nå har jeg selv valgt å ikke ta parti med noen. Dette blir det slutt på hvis jeg skal fortsette. Og da må pressgruppene bøye seg for min oppfatning.

Oppgjøret med populistene

Populistene og de mer innvandringsfiendtlige delene av partiet hadde rykket inn i mange av liberalistenes gamle posisjoner, og Hagen hadde store problemer med å håndtere dem da han frem mot årtusenskiftet ville gjøre Fremskrittspartiet mer ansvarlig. I Oslo Fremskrittsparti var Einar Lonstad og hans allierte kommet i maktposisjon, og i nominasjonsstriden før kommunestyrevalget 1999 var Lonstad og Oslo-nestformann Dag Danielsen klare for å kaste gruppeleder Svenn Kristiansen. Hagen advarte partifellene i Oslo mot en ensidig innvandringsmotstand og støttet Kristiansen, men maktet ikke å hindre Lonstad i å ta førsteplassen. På Fremskrittspartiets landsstyremøte i februar 1999 advarte Hagen mot at FrP måtte bli et «én-saks-parti» og formanet medlemmene om å gå etter innvandringspolitikken, ikke menneskene.
På tross av at Hagen hadde vært innvandringspolitisk talsmann etter Godlia-møtet i 1995 greide han ikke å stoppe Kleppe, Hedstrøm og Fridtjof Frank Gundersen fra å komme med en lang rekke soloutspill. I 1999 kjørte Kleppe og Hedstrøm egne torg-møter der de kom med krasse uttalelser mot innvandrere, og hverken Hagen eller Siv Jensen maktet å glatte over uttalelsene. Etter at Oddbjørn Jonstad krevde egne leire for flyktninger og asylsøkere gikk Hagen skarpt ut mot innvandringsmotstanderne i partiet og fikk partiets sentralstyre til å stoppe møtene til Kleppe og Hedstrøm.
Etter et noe skuffende valg i 1999 ble Jonstad ekskludert fra partiet, samtidig som Hagen kraftig kritiserte Hedstrøm og Kleppe internt. I Oslo begynte Lonstad-fløyen å legge planer for hvordan de skulle bli kvitt Svenn Kristiansen, og etter at Lonstad nektet å høre på Hagen i spørsmålet om fordeling av vervene som heltidspolitikere i Oslo, snakket aldri Lonstad og Hagen sammen igjen. Urolighetene i Oslo nådde snart stortingsgruppen, der Dag Danielsen ble Hagens hovedmotstander. I løpet av det neste året nådde også forholdet mellom Hagen og Gundersen frysepunktet, og etter at Gundersen gikk ut i Dagbladet og sammenlignet Hagen med Jörg Haider oppfordret Hagen åpent Akershus Fremskrittsparti til å kaste  Gundersen.
Videre var det strid rundt nominasjonsprosessen i Oslo, der Hagen ville ha nestformann Siv Jensen på den sikre andreplassen. Etter at Danielsen nektet dette vedtok FrPs landsstyre nesten enstemmig at partiets ledertrio skulle prioriteres på stortingslistene, og selv om Danielsen til slutt gav etter ble det høsten 2000 satt i gang en eksklusjonsprosess. Lonstad valgte til samme tid å melde seg ut av partiet, mens Jan Simonsen, Vidar Kleppe og Fridtjof Frank Gundersen alle ble utsatt for harde angrep fra Hagen. I løpet av 2001 forsvant trioen fra partiet, mens Øystein Hedstrøm fikk en heller anonym tilværelse helt til han trakk seg ut av politikken etter neste stortingsperiode.

Bondevik-regjeringene

Regjeringen Jagland gikk av etter stortingsvalget 1997 etter 36,9-ultimatumet og ble erstattet av en sentrumsregjering under Kjell Magne Bondeviks ledelse. FrP var blitt Stortingets nest største parti, og regjeringsskiftet gav Hagen nye muligheter til politisk makt. I budsjettforhandlingene samme år måtte sentrumsregjeringen til Hagen for å få flertall, og FrP sørget sammen med Høyre for økt minstepensjon og to milliarder mindre i skatter og avgifter enn i Arbeiderpartiets forslag. Det var i disse forhandlingene at Siv Jensen for første gang utmerket seg i rikspolitikken, og i etterkant ble hun lansert som en fremtidig lederkandidat både i pressen og i partiorganisasjonen.
Også året etter måtte Bondevik til Høyre og FrP med statsbudsjettet, da Arbeiderpartiet nektet å samarbeide så lenge kontantstøtten stod fast. I 1998 ble det nye skattelettelser samtidig som budsjettbalansen forble uforandret. Det var imidlertid Høyre og Jan Petersen som stod hardt på disse kravene, og regjeringen anså Hagen som mer medgjørlig enn Petersen i forhandlingene. Hagen var i denne perioden opptatt av å legge til rette for en fremtidig regjeringsdeltagelse, og KrFs parlamentariske leder Einar Steensnæs satte pris på Hagens forutsigbarhet. Likevel kom Hagen med offentlig kritikk av statsminister Bondevik da han tok permisjon på grunn av «en depressiv reaksjon», og da Hagen bad regjeringen om en nærmere redegjørelse om statsministerens mentale helse vakte det store reaksjoner i de andre partiene på Stortinget.
Etter et kort mellomspill med Jens Stoltenberg som statsminister kom Bondevik tilbake etter stortingsvalget 2001. FrP hadde fått 14,6 prosent av stemmene og 26 mandater, og Hagen mente han hadde fått signaler fra de tre regjeringspartiene Høyre, KrF og Venstre om at han var aktuell som stortingspresident. Vervet gikk imidlertid til Aps Jørgen Kosmo, og fra Stortingets talerstol gjorde Hagen sin skuffelse offentlig kjent:
Så hører det selvsagt med til historien at alle vi politikere av og til kanskje har noen drømmer om vår egen fremtid. Noen er kanskje veldig sterkt opptatt av å være statsminister. Noen er kanskje veldig sterkt opptatt av å være utenriksminister og ha en karriere i den retning. Overfor de fleste som kjenner meg gjennom 20 år i denne sal, er det ikke noe å legge skjul på at min dagdrøm har vært å bli stortingspresident.

[…]

Jeg fikk en budbringer til mitt kontor kl. 17.00 som meddelte at disse ryktene [om stortingspresidentvervet] var feil, og at de tre [partilederne i den nye regjeringen] ikke ønsket å spørre om jeg ville være stortingspresident, men at de foretrakk Arbeiderpartiets kandidat. […] Han opplyste helt klart at han anså meg for å være den best kvalifiserte kandidaten, som de altså ikke ville ha fordi de ville ha Arbeiderpartiets.

[…]

Jeg må legge til at det var jo litt spesielt. Søndag fikk jeg min dagdrøm knust. Dagen etter kommer de to hovedpersoner som har ansvar for knusingen av min dagdrøm, til meg og ber om støtte til å gjøre dem til statsminister og utenriksminister. Noen ville bruke sterke uttrykk om dette. Jeg vil nøye meg med å si at jeg synes det er en litt selsom historie, en litt selsom måte å oppføre seg mot andre mennesker og andre partier på. […]
Også i 2001 måtte Bondevik til FrP for å få flertall for budsjettet. Bondevik måtte stille kabinettsspørsmål for å få FrPs støtte, selv om Hagen i forkant hadde lovet å støtte Bondevik hvis et kabinettsspørsmål ble nødvendig. Hagen spådde sommeren 2002 at KrF i løpet av perioden enten måtte ta FrP inn i regjeringen, eller alternativt måtte danne regjering med Ap og SV. Klimaet mellom Bondevik og Hagen ble imidlertid dårligere og dårligere, og senere på året gikk Bondevik offentlig ut og gjorde det klart at det var «helt uaktuelt» med et regjeringssamarbeid med FrP. Hagen var på sin side sikker på at det var Bondevik som året før hadde nektet ham presidentjobben.
Etter et nytt statsbudsjett vedtatt med FrPs støtte i 2002 skapte Irak-krigen i 2003 nye problemer i forholdet mellom Hagen og regjeringen. I forbindelse med den amerikanskledede invasjonen var regjeringen splittet i synet på militæroperasjonen, og der den USA-vennlige Petersen lojalt måtte følge regjeringens linje kunne Hagen offentlig støtte amerikanerne. Hagen erklærte at FrP nå hadde overtatt Høyres rolle i utenrikspolitikken, og da ambassadør John Doyle Ong kritiserte regjeringens krigsmotstand kunne Hagen kalle det en «betimelig påminnelse», til Petersens store irritasjon. Året etter gikk regjeringen til Arbeiderpartiet med statsbudsjettet, noe som ble historisk da de tradisjonelle hovedmotstanderne Høyre og Ap nå var blitt budsjettpartnere.
Vinteren 2005 var forholdet mellom Fremskrittspartiet og regjeringspartiene blitt enda dårligere. I februar kom et utvalg i Fremskrittspartiet frem til at partiet ikke kunne akseptere en Bondevik-regjering etter valget med mindre Bondevik endret kurs. Hagen mente han gang på gang hadde gjort det klart at han og FrP fortjente å bli tatt mer på alvor, uten at budskapet nådde frem i regjeringen. På en pressekonferanse i Folketeaterbygningen den 20. juni la Hagen frem vedtaket for et fulltallig pressekorps:
Fremskrittspartiet stortingsgruppe har, overfor begge de regjeringene Bondevik har ledet, opptrådd meget konstruktivt, ansvarlig og seriøst. Og vi har overholdt alle våre løfter og avtaler. Allikevel står Kjell Magne Bondevik fast på at det ikke kommer på tale å drøfte eller forhandle med oss om regjeringsspørsmålet etter valget 2005 uansett hva slags valgresultat vi får. Uansett hva velgerne gir Fremskrittspartiet i oppslutning, vil han ikke snakke med oss om regjeringsspørsmålet.

På denne bakgrunn vil jeg opplyse om at Fremskrittspartiets stortingsgruppe etter valget 2005 ikke under noen omstendighet vil støtte, forhandle med eller akseptere en regjering ledet av Kjell Magne Bondevik. Det betyr at uansett valgresultat vil det bli regjeringsskifte med mindre Jens Stoltenberg vil redde den sittende regjeringen. […]
Reaksjonene i det politiske Norge lot ikke vente på seg. Ved statsministerens kontor ble ikke utspillet tatt helt alvorlig, mens Høyre-leder Erna Solberg var redd Hagen dyttet KrF over til Arbeiderpartiet. Arne Strand i Dagsavisen omtalte Hagens utspill som «et politisk drap» og mente at «regjeringen er ferdig uansett valgresultat», mens politisk redaktør i Aftenposten, Harald Stanghelle, skrev at
[Hagens] langsiktige mål er å tegne et nytt politisk norgeskart der Fremskrittspartiet er en del av regjeringsmakten. Strategen Hagen ser at det sannsynligvis ikke vil være situasjonen dersom Bondevik-regjeringen fortsetter. Da er det fristende å ta et stort og dristig grep, og håpe at noe grunnleggende nytt vil utvikle seg i norsk politikk. 

Det grepet tok Carl I. Hagen i går. Men for å få det til, måtte han begå noe som nærmet seg et slags karakterdrap på statsministeren.

[…]

Hagen har også tidligere vist seg frem som en langsiktig strateg. Hvis han nå lykkes med å fjerne Kjell Magne Bondevik fra norsk politikk, kan det i løpet av kommende periode åpne for en helt annen type samarbeid mellom Fr.p. og resten av de såkalte borgerlige partiene enn det vi i dag ser. Det vil ikke skje med Carl I Hagen som leder, men så har da også Hagen i lang tid vært meget opptatt av hva som vil skje etter at hans egen politiske tid er over.
Stortingsvalget 2005 gav flertall for Ap, SV og Sp, og Bondevik-regjeringen ble erstattet av Jens Stoltenbergs rød-grønne regjering. Fremskrittspartiet ble Stortingets nest største med 38 mandater og 22,1 prosent av stemmene.

Hagens avgang

Hagen hadde etter valget i 2003 begynte å vurdere sin politiske fremtid. Han bestemte seg snart for å gå av som  parlamentarisk leder og partiformann i to omganger og offentliggjorde beslutningen i Tønsbergs Blad den 4. oktober 2003.
Etter Hagens 24 år som parlamentarisk leder for Fremskrittspartiet overtok nestformann Siv Jensen høsten 2005. Året etter gikk Hagen også av som formann ved Fremskrittspartiets landsmøte ved Gardermoen helgen 5.–7. mai. En enstemmig valgkomité hadde innstilt Jensen som ny formann, og med unntak av et fåtall blanke stemmer stilte landsmøtet seg helhjertet bak Jensen. «Du får nå gleden, æren og belastningen ved å være formann», sa Hagen da han overrakte Jensen formannsklubben han selv hadde fått av Arve Lønnum 28 år tidligere.
Hagen tok ikke gjenvalg til Stortinget etter perioden 2005–2009 da han hadde han vervet som Stortingets visepresident. Han begynte deretter som kommunikasjonsrådgiver i Burson-Marsteller.
Etter stortingskarrieren har Hagen i liten grad vært politisk aktiv, med unntak av et oppdrag som «eldre-general» for FrP og et ønske om å få vikariere som byråd for Sylvi Listhaug i Oslo. Den 6. september 2010 takket han ja til å bli Fremskrittspartiets ordførerkandidat i Oslo til valget i 2011. Den 9. september 2011 avblåste han ordførerduellen med Oslos ordfører Fabian Stang, fordi han fryktet dette kunne få Frp-velgere til å stemme Høyre. Ved valget i 2011 ble han innvalgt i Oslo bystyre. Den 18. oktober 2013 ble det klart at Carl I. Hagen blir nestleder i samferdsels- og miljøkomiteen i Oslo bystyre, etter Mazyar Keshvari.
I 2017 var Hagen kandidat til en av de faste plassene i Den norske Nobelkomite, et verv han offentlig ga uttrykk for at han ønsket seg. Ved avstemning i Stortinget 8. desember 2017 fikk Hagen 16 stemmer, mens Berit Reiss-Andersen fikk 86 stemmer og ble gjenvalgt.