google/wiki40b huggingface dataset:
Bookerprisen

Bookerprisen (engelsk navn: «Booker Prize for Fiction» og «Man Booker Prize») blir årlig utdelt til  den beste romanen skrevet på engelsk og utgitt i Storbritannia (tidligere begrenset til innbyggere i Samveldet, Irland og Zimbabwe). Prisen ble innstiftet av bokhandlerkjeden Booker plc i 1968. For å bevare prisens eksklusivitet velger man ut jurymedlemmer blant kritikere, forfattere og akademikere. Siden 2002 har prisen også blitt omtalt som «Man Booker Prize» for å reflektere at prisen blir sponset av et investeringsselskap, Man Group plc.
Karl Aagaard Østvig jr.

Idrettsmann

Aagaard Østvig jr. var norgesmester i håndball i 1941 og 1942. Han deltok også i de nasjonalsosialistiske «Sommerleikene». Han var også en lovende slalåmkjører og turner.

Som skuespiller

Han huskes særlig for å ha spilt den mannlige hovedrollen i den eneste norske nazistiske spillefilmen som er laget; Unge viljer med manus og regi av Walter Fyrst.

Frontkjemper

Han meldte seg 10. mars 1943 til Det Norske Skikompani og fikk utdannelse i Sennheim i Alsace og Dresden. Han ble her plukket ut til offisersutdannelse, men det ble bestemt at han trengte fronterfaring først og han ble sendt til Den norske legion som da var trukket tilbake til Mitau i Latvia.
Han ble deretter sendt til SS-Junkerschule i Bad Tölz. hvor han gikk på 11. Kriegs-Junker-Lerhgang i perioden 6. september 1943 til 11. mars 1944. Her ble han uteksaminert sammen med 23 andre nordmenn. 1. april 1944 kom han til SS-Panzergrenadier Regiment 23 Norge, en enhet i 11. SS Pansergrenaderdivisjon «Nordland» som troppsjef og ble forfremmet til SS-Untersturmführer 21. juni 1944.
Etter en tid ved Narva-fronten ble han sendt til Hammerstein i Rheinland-Pfalz for å utdanne soldater og deretter en kort permisjon i Norge. Da han vendte tilbake som troppsjef ved fronten, ble han tildelt Jernkorset av andre klasse dagen før han ble drept. Han ble funnet truffet av flere skudd bak bunkeren 25. desember 1944 ved landsbyen Modlin utenfor Warszawa i Polen og ble gravlagt der.
Serafimerordenen

Heraldiske tradisjoner

Til Serafimerordenen er knyttet noen heraldiske tradisjoner. Den som tildeles ordenen får sitt våpenskjold malt av den kongelige våpenmaleren. Hvis vedkommende ikke har noe våpen fra før, foreslår våpenmaleren et nytt våpen, eller det utvikles for anledningen av andre. Dette var tilfellet for blant andre president Lech Wałęsa. I andre tilfeller benyttes riksvåpenet, eller flagget for landet presidenten kommer fra, som grunnlag for «serafimervåpenet». 
President Nelson Mandela fikk Sør-Afrikas flagg som motiv for våpenet, mens Tanzanias riksvåpen er utgangspunktet for våpenet som er malt for president Julius Nyerere. Våpenskjoldene for nålevende riddere henges opp i Serafimersalen på Stockholms slott. Når en ridder av Serafimerorden dør, henges en metallplate med vedkommendes navn og våpenskjold opp i Riddarholmskyrkan i Stockholm. På begravelsesdagen ringes det uavbrutt fra samme kirke mellom klokken 12 og 13.
Metallplatene med våpenskjoldene har ofte også vedkommendes valgspråk  og rundt skjoldene er malt serafimerordenens kjede og ordenstegn. De fleste eldre platene har bare våpnenes skjold med rangkrone på øvre skjoldkant. Flere nyere våpen har også hjelm, hjelmtegn og hjelmklede. Våpenet til norsk statsminister Frederik Due har en murkrone på skjoldet, statsråd Jørgen Herman Vogts skjold har bare en vulst med hjelmtegn, og statsminister Otto Richard Kierulfs våpen har hjelm uten hjelmtegn.
Unionstidens mest framstående nordmenn har fått serafimerordenen, og våpenskjoldene deres finnes fortsatt malt på plater i Riddarholmskyrkan, bl.a. Peder Anker, Peter Motzfeldt, Peter Motzfeldt,  Wilhelm Stabell og Herman Wedel-Jarlsberg. Siste nordmann som fikk ordenen utenom de kongelige, var Gregers Winther Wulfsberg Gram i 1898.
Universität Trier

Universität Trier er et universitet i den tyske byen Trier, i delstaten Rheinland-Pfalz. Det har 13 982 studenter (2007–2008) og 923 ansatte (2006).

Historie

Universitetet ble åpnet 16. mars 1473, etter at Triers fyrsterkebiskop Jacob I von Sierck i 1455 hadde fått tillatelse av pave Nikolas V til å grunnlegge et universitet. De opprinnelige fagene det ble undervist i var teologi, filosofi, medisin og jus.
Universitetet led imidlertid fra begynnelsen av dårlig økonomi og en nedgang i byens folketall, bl.a. som følge av pestutbrudd. Da dekanen Ambrosius Pelargus døde i 1554 ble han ikke erstattet, fordi de ikke fantes andre dosenter enn ham.
Etter et tilbud fra kurfyrst Johann VI von der Leyen overtok i 1560 jesuittene ledelsen av universitet. De bygget ut det teologiske og filosofiske fakultet, men behandlet de andre fagene stemoderlig. Et forsøk på å sekularisere det juridiske fakultet i 1667 mislyktes på grunn av pengemangel. Først i 1722 ble det gjennomført en gjennomgripende reform av de verdslige fagene, og kurfyrsten sikret universitetslærerne en statlig betaling.
I andre halvdel av 1700-tallet økte kritikken mot jesuittene, og i 1764 ble det opprettet et nytt, uavhengig teologisk fakultet i Trier, drevet av benediktinerne.
I 1773 ble Jesuittordenen opphevet av paven. Det jesuittiske teologiske og filosofiske fakultetet ble skilt ut fra universitetet og fortsatte å eksistere i noen år som Seminarium Clementinum. Det benediktinske teologiske fakultetet fikk ansvar for undervisningen.
I 1794 ble fyrsterkebispedømmet Trier okkupert av franske revolusjonære tropper. Etter den franske okkupasjonen av Trier ble universitetet stengt 6. april 1798.
Etter beslutning fra delstatsregjeringen i Rheinland-Pfalz ble universitetet gjenåpnet i 1970 som del av dobbeltuniversitetet Trier-Kaiserslautern. Som planlagt fra begynnelsen ble de to universitetene skilt fra hverandre i 1975.

Segl

Universitetets segl fra 1473 har det latinske mottoet Treveris ex urbe deus complet dona sophiae («i byen Trier fører Gud vishetens gaver til fullendelse»). Det viser apostelen Paulus, patron for mange universiteter, mellom kirkelærerne Ambrosius og Augustin. Til venstre og høyre står våpnene for byen Trier og erkebiskop Johann II av Baden, som var erkebiskop ved grunnleggelsen.
International School of Ulaanbaatar

The International School of Ulaanbaatar (ISU) er en privat, internasjonal skole i Ulaanbaatar, hovedstaden i Mongolia. Den har mer enn 200 elever (2008) fra flere ulike land med forskjellige språk og kulturer. Skolen har Pre-School (3-4-åringer) Kindergarden (5-åringer) Primary school (1. klasse til 5. klasse) og Secondary school som består av Middle School (6-8 kl.) og High School (9-12 kl). Skolen har et bra utdanningsprogramm, blant annet IB.
Linux.conf.au

linux.conf.au, forkortet lca, er Australasias regionale konferanse for Linux og åpen kildekode. Konferansen holdes i en forskjellig by hvert år, og er koordinert av Linux Australia og organisert av lokale frivillige. Konferansen er en ikke-komersiell hendelse, og et eventuelt overskudd blir brukt til å støtte neste års konferanse og Autralias Linux- og open source-fellesskap. Navnet er konferansens URL, og dens domene er .conf.au.
Konsert for pauker og orkester (Marcus Paus)

Konsert for pauker og orkester (Concerto for Timpani and Orchestra), kort omtalt som Paukekonsert, er et konsertverk skrevet av Marcus Paus til 250-årsjubileet til Bergen filharmoniske orkester. Verket ble urfremført av Bergen filharmoniske orkester 19. februar 2015 med Håkon Karveit som solist og dirigert av Andrew Litton. Premieren ble også overført i NRK.
Konsert for pauker og orkester utløste en kraftig estetisk og idémessig debatt i musikktidsskiftet Ballade etter at tidligere professor i komposisjon Olav Anton Thommessen skrev at han «ble kraftig provosert av denne komposisjonen» og kalte verket «perverst» og en «en frekk forfalskning» fordi Paus ikke skrev atonalt og modernistisk, og mente at Paus «avviser fagets historiske utvikling» og at «annen gang er annenrangs». I etterkant av dette ble Thommessen identifisert som librettisten bak Paus' operamonolog «Læreren som ikke ble» fra 2013. Ragnar Søderlind mente at debatten om Marcus Paus' Paukekonsert «vitner om at den musikalske modernismen er blitt gammel» og at «modernismen, som tidlig var en tilsynelatende frihetlig bevegelse, har gjennom årene utviklet seg til å bli selvgod og kontrollerende». Han konkluderer: «Marcus Paus har provosert. Det er en god begynnelse for dette århundres musikk og debatten om den». Musikkfilosofen Arild Pedersen mente at «det finnes overveldende materiale i musikkhistorien som motsier Thommessens tese om at 'annen gang er annenrangs'».
Austlia

Austlia er en vei på Øvsttun og Ulsmåg i Fana bydel i Bergen kommune. Veien går i en bue østover fra Stemmelia og tilbake litt lenger nord. Veien er om lag 600 meter lag.
Navnet ble vedtatt i 1960.
Tony Sheehan

Instrumenter

Sheehan hadde en særegen kraftig og klangfull sangstemme. Han spilte også flere instrumenter, like karakteristiske for ham; som det lille sekskantede engelske trekkspillet concertina, banjo-ukulele og sin mer sjeldne bouzouki med fem strengpar; quindola. Han behersket også virtuost folketradisjonen med å akkompagnere med et par spiseskjeer som perkusjonsinstrument, «rhytm spoons».

Grupper

Både som soloartist og medlem av grupper hadde Sheehan en aktiv konsertvirksomhet i inn- og utland. Sammen med bl.a Kari Svendsen dannet han i 1971 gruppa British Folk. Han var også aktiv i gruppene Stein og Jord og Uforskyldt Skilte Menns Forening sammen med trekkspiller Geir Otnæs og bassist Thorkild Thorkildsen, som satte opp sin kabaret på Det Norske Teater.
Kadıköy

Kadıköy er en bydel og kommune i den asiatiske delen av Istanbul. Kommunen strekker seg ca. 8 km langs kysten av Marmarahavet og 4-6 km innover fra kysten.

Bybeskrivelse

Bydelen har i dag en overveiende moderne bebyggelse, men er også rik på historiske byggverk. Her ligger en rekke kirker tilhørende forskjellige konfesjoner, som gresk-ortodokse, armenske, serbiske og protestantiske. Kadıköy har også Istanbuls eldste moské, bygd før erobringa av det den gang egentlige Konstantinopel (vest for Bosporos).
Befolkninga tilhører øvre middelklasse. I Moda, Fenerbahçe, Göztepe og rundt den kjente Bagdat Caddesi er befolkninga til dels meget velstående. Sentrum, med sin eldre bebyggelse, domineres av arbeiderklassen, foruten en del studenter og vesteuropeere. Kommunen er den mest folkerike i Istanbul, med 700 000 innbyggere på 35,9 km².

Historie

Områdets historie går tilbake til det 7. århundre f.Kr., da grekerne grunnla byen Kalsedon her kort før grunnleggelsen av Bysants på andre sida av Bosporos. Området tilhører således den aller eldste delen av dagens Istanbul. I den bysantinske perioden ble byen en forstad til Konstantinopel. Sjøl om det finnes mange minner fra områdets lange historie, er det mindre kulturminner her enn i de sentrale bydelene. En årsak til det er at området flere ganger ble besatt av armeer som trengte inn i Det bysantinske riket, mens befolkninga i Konstantinopel søkte tilflukt bak byens murer og unngikk ødeleggelser. Kadıköy har også gjennom århundrene vært utsatt for mange jordskjelv.
Kalsedon ble erobra av tyrkerne midt på 1300-tallet, over hundre år før Konstantinopel falt. Tyrkerne gav byen navnet Kadiköy, som betyr «Dommerens by», ettersom byen var sete for overdommeren for de asiatiske delene av Det osmanske riket.

Kultur

Det kjente fotballaget Fenerbahçe SK hører hjemme i Kadıköy.

Transport

Kadıköy er et knutepunkt for forbindelser østover i Lilleasia. Her ligger Haydarpasastasjonen, som er endestasjon for tog fra den asiatiske delen av Tyrkia. I Harem ligger den tilsvarende busstasjonen.
Johan Storjohann

Bakgrunn

Johan Storjohann ble født i Bergen i 1832, tok teologisk embetseksamen i 1860 og ble skoleleder.

Prest

Han reiste i 1863 til Skottland for å studere skole- og kirkeforholdene og begynte der virksomhet som sjømannsprest. 
Sjømannskirken: Den 31. august 1864 etablerte han i Bergen «Foreningen til evangeliets forkyndelse for skandinaviske sjømænd i fremmede havne», senere kjent som Sjømannskirken.
En rekke år var Storjohann redaktør for organisasjonens blad Bud & Hilsen. 
I år 1866 fikk Sjømannskirken en avlegger også i Sverige, den såkalte Sjömansmissionen. Storjohann hadde også en stor andel i grunnleggensen av Finska sjömansmissionskyrkan.
I årene 1868-1872 var han norsk sjømannsprest i London deretter i årene 1873-1880 sekretær for indremisjonen i Kristiania, hvor han i 1880 opprettet en skole til minne om Hans Nielsen Hauge kalt Hauges Minde. I Kristiania gjorde han seg også bemerket ved å holde sine møter i ulike danselokaler i mangel av kirkerom i den sterkt voksende hovedstaden, noe som ble ansett både utradisjonelt og som ledet til sterke innvendinger fra flere. 
Under en reise i England mottok han også et større misjonstelt med plass til mange hundre tilhørere i gave fra engelske kvinner, som ble benyttet til møter i Kristiania i flere år, og som blant annet var plassert på Sagene. Fra 1882 til 1890 var han fengselsprest. Pastor Storjohann var vel bereist i sitt virke, og fra 1890 foretok han også en hel reise rundt jorden og besøkte blant annet Lars Skrefsrud i India. I årene 1894-1899 var han sogneprest i Ås i Akershus.
Johan Storjohann hadde et omfattende religiøst forfatterskap og var energisk motstander av moderne bibelkritikk.
I Bergen ble det i 1926 etter en nasjonal innsamling avduket en bronsebyste av Storjohann lagd av kunstneren Ambrosia Tønnesen.
Tchoukball

Tchoukball er en innendørs ballsport for lag. Hvert lag har sju spillere, og man skårer når ballen treffer gulvet i retur fra en ramme. Idretten ble utviklet i 1970 av den sveitsiske biologen Hermann Brandt (1897–1972), som ønsket å utvikle en skadefri sport. Fysisk kontakt er ikke tillatt.
Idretten kan sammenlignes med håndball – fordi den spilles med hendene og fordi ballen er den samme, med volleyball – fordi man skal hindre ballen i å falle i gulvet, og med squash – siden ballen kommer i retur fra veggen/ramma.

Regler

Banen måler 27 x 16 meter. I hver ende av banen er det en ramme på 1 m², tilsvarende en trampett, og en D-formet halvsirkel med 3 m radius. Spillerne skal ikke trå innenfor halvsirkelen. Begge lagene kan skåre i begge ender av banen. I strand-tchoukball spilles det med 5 spillere på laget, og banen er 11-13x21-23 meter. 
For å skåre poeng må ballen bli kastet av en angrepsspiller, treffe ramma og lande på gulvet utenfor halvsirkelen uten at det forsvarende laget klarer å fange ballen. Forsvarerne har ikke lov til å forsøke å ta ballen fra angriperne, og forsvarsspillet er konsentrert om å hindre returballene. 
Spillerne kan ta maksimalt tre skritt med ballen, og holde ballen i inntil tre sekunder. Hvert lag kan bare ha tre pasninger før de må prøve et skudd mot ramma. Hvis angriperne bommer på ramma eller returen lander utenfor banen, får forsvarerlaget poeng. Det kan forekommer skåringer hvert 20-30 sekund.
Det spilles i tre omganger á 15 minutter. I mesterskap spilles det i herreklasse, dameklasse, M18, M15 og M12. I treningskamper er det vanlig med blandede lag.
De sju spillerne er fordelt med 3 ved hvert mål, og en sentral ballfordeler. Ved hvert mål er det en høyreving, en venstreving og en ballfordeler. Man kan også spille uten sentral ballfordeler.

Utbredelse

Fédération internationale de tchoukball (FITB) ble stiftet i 1971, og har pr 2016 organisasjoner i 36 land.
Det arrangeres VM, EM og andre verdensdelsmesterskap. EM 2016 foregår i Jičín, Tsjekkia. Andre regionale mesterskap i 2016 holdes i Kina, Kenya og Mexico. VM skal arrangeres i 2019, og neste regionale mesterskap i 2021; deretter skal alle mesterskap arrangeres hvert fjerde år. 
Idretten er særlig utbredt i Taiwan. Taiwan har også vunnet alle VM unntatt herre-VM 2004, som blen vunnet av Sveits.
Idretten er lite utbredt i Norge. Den spilles ved Sunnfjord Folkehøgskule, som arrangerte det første norske kurset i tchoukball i 2014. Tre norske spillere deltok på det spanske kvinnelandslaget under EM i 2014. En norsk spiller deltar på den engelske kvinnelandslaget under EM i 2016.
James Clark Ross

Liv og virke

James Clarl Ross var sønn av en velstående forretningsmann.

Nordishavet

Allerede som tolvåring begynte Ross sin tjeneste i Royal Navy og i 1818 deltok han i en ekspedisjon under ledelse av sin onkel John Ross som lette etter Nordvestpassasjen. Mellom 1819 og 1825 deltok Ross i flere polarekspedisjoner under ledelse av William Edward Parry, også disse ekspedisjonene langs nordvestpassasjen. I 1827 gjorde Parry og Ross et forsøk på å nå den geografiske nordpolen. Parry trodde at Nordishavet bare inneholdt en mindre stripe av is og derfor ble mindre båter lastet på sleder som ble trukket over isen. Ved 82° nordlig bredde ble de tvunget til å gjøre vendereis. 
Mellom 1829 og 1831 deltok James Clark Ross i onkel John Ross sin andre arktiske ekspedisjon. Den 1. juni 1831  fant de, som den første ekspedisjon, den magnetiske nordpol, som på den tiden lå ved Cape Adelaide på Boothia Peninsula.

Antarktis

Den 29. september 1839 påbegynte Ross en egen ekspedisjon med fartøyene HMS «Erebus» og HMS «Terror» til Antarktis. Som leder for skipet «Terror» valgte Ross sin nære venn Francis Crozier. I 1841 oppdaget han Rosshavet og de to vulkanene Mount Erebus og Mount Terror, oppkalt etter ekspedisjonens to fartøy. De seilte langs iskanten som inntil da ikke hadde vært kjent og navnga den Victoria Barrier, senere omdøpt Rossbarrieren til hans minne. Året etter utforsket de østsiden av det som nå kalles James Ross Island og oppdaget og navnga Snow Hill Island og Seymour Island. 
Ekspedisjonen returnerte til England 4. september 1843. Året etter ble han adlet og tildelt den franske Æreslegionen.

Nordishavet igjen

I 1848 ble han sendt på en av tre ekspedisjoner sendt ut for å finne Sir John Franklin. (De andre to var Rae–Richardson Arctic Expedition og HMS Plover-HMS Herald expedition gjennom Beringstredet.) Han fikk kommandoen over HMS Enterprise, som ble ledsaget av HMS Investigator, Grunnet isen i Baffin Bay kom han ikke lengre enn til nodøstre odde av  Somerset Island der han ble innfrosset ved Port Leopold. Om våren utforsket han og Francis McClintock vestkysten av øya på slede. Han kjente igjen Peel Sound men mente at det var for meget is der for at Franklin kunne ha brukt det (i virkeligheten hadde Franklin gjort så i 1846.). Neste sommer forsøkte han å nå frem til Wellington Channel men ble blokket av is, og vendte tilbake til England.
Mons

Geografi

Kommunen Mons inkluderer de tidligere kommunene Ciply, Cuesmes, Flénu, Ghlin, Harmignies, Harveng, Havré,  Hyon, Jemappes, Maisières, Mesvin, Nimy, Nouvelles, Obourg, Saint-Denis, Saint-Symphorien, Spiennes og Villers-Saint-Ghislain.
Det kinesiske folks politisk rådgivende konferanse

Det kinesiske folks politisk rådgivende konferanse (KFPRK, forenklet kinesisk: 中国人民政治协商会议, tradisjonell kinesisk: 中國人民政治協商會議) er et konsultativt politisk organ i Folkerepublikken Kina. Representantene i konferansen utpekes av Kinas kommunistiske parti, men både partimedlemmer og ikke-medlemmer finnes representerte i KFPRK, som møtes årlig, som regel samtidig med Den nasjonale folkekongressen. Konferansens formann er Jia Qinglin.

Historie

Konferansen har sitt utspring i de forhandlinger som fant sted mellom kommunistpartiet og Kuomintang etter seieren i den annen sino-japanske krig 1945, da det var et behov for å skape et bred folkelig samhold mellom forskjellige partier. Den første politisk rådgivende konferansen trådte sammen 11-31. januar 1946, men den kinesiske borgerkrig satte stopp for flere møter.
Mellom 1949 og 1954 var KFPRK i praksis Kinas lovgivende forsamling, men med konstitusjonen av 1954 ble denne funksjonen overført til Den nasjonale folkekongressen. Siden da har KFPRK mest hatt seremoniell betydning og primært tjent til å forankre regjeringens politikk i bredere lag av folket. Blant annet har den siste keiseren Puyi og Sun Yat-sens enke Song Qingling vært medlemmer av konferansen.
Phayoune Secure Linux

Phayoune Secure Linux er en tidligere Linuxdistribusjon fra Thailand som var basert på Linux from Scratch og Fedora. Distribusjonen hadde spesiell støtte for thai, inkluderte en brannmur og var optimalisert for USB.
Distribusjonen benyttet skrivebordsmiljøet KDE og støttet datamaskinarkitekturen 32-biter x86.
Versjon 6.3 ble lansert 3. januar 2008.
Cyclocephala amazona

Utseende

En nokså liten (ca. 15 millimeter), oval, blankt, brunrød hornbille.  Hodets bakre halvdel er mørk, og pronotum kan ha et par litt utydelige, mørke lengdestriper. Arten har ikke horn på hodet eller groper på pronotum, kjønnene kan skilles på at hannen er smalere enn hunnen og at føttene, og særlig kloleddet, på forbeina er fortykkede.

Levevis

De voksne billene er nattaktive og kommer til lys. I alle fall noen arter besøker blomster (for eksempel på planter i myrkonglefamilien) og kan være viktige pollinatorer. Larvene er kjent bare for et fåtall av artene, disse lever i jorda og eter på gressrøtter.

Utbredelse

Arten er utbredt over det meste av Mellom- og Sør-Amerika, fra Mexico i nord til Chile i sør.
Fylkesvei 5932

Fylkesveg 5932 går mellom Uribrua og Holsbrua i Norddal kommune. Veien er 6,8 km lang og går gjennom grendene Heggen, Hjelme, Bjørstad og Døving.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen Fv95.
Museo de Jade y Arte Precolombino

Museo de Jade y Arte Precolmbino (spansk for «Museet for jade og førkolumbisk kunst») er et museum i San José i Costa Rica. Det eies av det nasjonale forsikringsinstituttet, Instituto Nacional de Seguros (INS). Museet befinner seg sentralt i byen, langs Avenida Central ved Plaza de la Democracia, like nedafor Costa Ricas nasjonalmuseum.
Museet inneholder 6881 indianske objekter av jade, stein og keramikk, 40 etnografiske samleobjekter 388 kunstobjekter som hovedsakelig stammer fra 500 f.Kr. til 1500 e.Kr. I tillegg forteller museet historien til folkegruppene som levde i det som i dag er Costa Rica før spanjolenes ankomst.
Museumsbygninga ble åpna 26. mai 2014, og er tegna av Diego van der Laat. Den består av fem etasjer, og har et totalt gulvareal på 6970 m². Den ble valgt ut blant 47 forslag i en arkitektkonkurranse, og skal forestille en jadestein. Fasaden er dekka av glatt, grå stein, og består av to deler som er adskilt av en stor sprekk av glass. Fra det ble oppretta i 1977 fram til 2014 holdt museet til i første etasje av INS' hovedkontor.
Museet består av fem saler, én i hver etasje. Første etasje har gratis adgang, og inneholder forskjellige smakebiter på hva som fins ellers i museet. I andre etasje befinner den såkalte «jadeteknologisalen» seg, hvor temaet er hvordan og i hvilken kontekst jaden ble formgitt. I tredje etasje er de såkalte «dag og natt-salene», som viser indianernes ulike skikker, samt utstillinger om det biologiske mangfoldet i Costa Rica. Utstillinga i fjerde etasje kalles «minnesalen», og tar for seg indianernes verdensbilde, som omfatter religion, dans, musikk, kjønns- og familieroller og sexualitet. I femte etasje er ikke utstillinga tematisk; den inneholder de nesten 4000 objektene som ikke befinner seg i de øvrige etasjene. Museumsbygninga har også en sal for midlertidige utstillinger, et auditorium, klasserom, kafé, butikk og garderobe.
Divisjon (botanikk)

Divisjon er en systematisk kategori brukt i botanikken, og tilsvarer Rekke i zoologi. Begrepet brukes også innenfor mykologien (sopp), på en del alger og har vært brukt om bakterier.
En divisjon omfatter flere klasser, og flere divisjoner sammenfattes som et rike. Den latinske betegnelse er divisio. Divisjon brukes for å gruppere planter og sopp på øverste taksonomisk nivå. Det vitenskapelige navnet for en divisjon får navn ved at roten på typusslektens navn får endelsen -phyta (for alger og landplanter) eller -mycota (for sopper). De tilsvarende endelsene for underrekker er -phytina og -mycotina.

Kritikk av kategoriske betegnelser

Som hos andre kategorier (med unntak av arten) er det et rent tradisjons- og skjønnsspørsmål hvilken gruppe man velger å kalle divisjon. I fylogenetikk er organismenes slektskap eller stamtre viktigere enn av kategorier, og i fylogenetisk nomenklatur brukes ikke kategorier som divisjon i det hele tatt.