Gulpesnipe

Taksonomi

Arten var tidligere (før 2005), på grunn av sitt utseende, inkludert i lofamilien (Charadriidae), av og til i en egen underfamilie, men morfologiske analyser indikerte at fuglen var nærmere beslektet med slirenebbfamilien (Chionidae), et slektskap som støttes av genetiske data. Denne studien støtter også at slekten Pluvianellus plasseres i sin egen en monotypiske familie (Pluvianellidae), en konklusjon som videre støttes av et nyere studium av fenotypen.
Det har lenge knyttet seg usikkerhet til den systematiske plasseringen av gulpesnipe. Arten ble i 2005 plassert i sin egen familie (Pluvianellidae) av South American Classification Committee (SACC). Et nytt forslag (#596) om å behandle gulpesnipefamilien (Pluvianellidae) som en underfamilie av slirenebbfamilien (Chionidae) fikk ikke flertall i SACC per 6. februar 2018, slik at Pluvianellidae består fortsatt som en monotypisk familie for denne arten.

Beskrivelse

Gulpesnipe blir cirka 19,5–21,5 cm lang. Hannen er størst og veier cirka 79–102 g, mens hunnen er mindre og veier cirka 69,5–87 g. Fjærdrakten er i hovedsak ringduegrå på oversiden og hvit på undersiden. Halsen og øvre del av brystet er ringduegrått. Nebbet er sort og rett, og fra basen av nebbet og bakover mot øyene renner det er mørk stripe. Øynene har rosarød iris. De undere ekstremitetene er rosarøde og kraftige, og føttene har lange tre tær. Kjønnene er nærmest identiske, bortsett fra størrelsen. Ungfugler er imidlertid spraglet på den grå overdelen.

Utbredelse

Gulpesnipa er endemisk for Sør-Amerika og hekker bare i det sørligste Patagonia, i Tierra del Fuego, Perito Moreno National Parks og Bosques Petrificados Natural Monument i det sørligste Argentina og i Magallanes y de la Antártica Chilena og Laguna de los Cisnes National Reserves i det ekstremt sørlige Chile. Den overvintrer lenger mot nord, fra Valdéshalvøya i sør og nordover langs østkysten av Argentina til provinsen Buenos Aires. Hekkeområdene utgjør cirka 194 000 km², mens den totale utbredelsen utgjør cirka 390 000 km².
Totalpopulasjonen har av BirdLife International blitt estimert til å bestå av omkring 1 500–7 000 voksne individer og regnes som stabil. Den største trusselen kommer fra ødeleggelser av naturlig gressland i Patagonia, som følge av overbeiting fra husdyr og introduserte planteetere.

Habitat

I hekkesesongen opptrer arten i høylandet, langs breddene på innsjøer av ferskvann eller brakkvann, herunder også ved grunne dammer i steppe-lignende regioner, og av og til ved elvebredder. Utenfor hekkesesongen finner man fuglene langs kysten, for det meste i beskyttede bukter og laguner og ved elvemunninger eller av og til også langs elvebredder. I Chile har man bare registrert arten opp til 300 moh., men i det sørlige Argentina har den blitt registrert opp til minst 1 200 moh.

Atferd

Gulpesnipa eter mest leddyr og insektlarver i hekketiden. Den plukker føden fra bakken, gjennom å vende på steiner, skjell og rek. Av og til kan de også grave litt med føttene for å komme til føden, noe som regnes som en unikt atferd blant vadere. Arten er svært aktiv og meget hurtig på bakken. Den drikker ved å stikke hele hodet ned i vannet, for deretter å legge det bakover for å svelge. Utenom hekkesesongen leter fuglene flokkvis etter mat.
Gulpesnipa regnes både som standfugl og trekkfugl, og noen steder noe midt i mellom. Noen fugler trekker ikke. Fugler som hekker i innlandet trekker gjerne ut mot kysten, men det trenger ikke å være et spesielt langt langt. Andre trekker imidlertid mye lenger, for eksempel de som havner opp mot provinsen Buenos Aires. De fuglene som trekker ankommer gjerne hekkeplassene sent i august eller tidlig i september, og forlater dem igjen som regel tidlig i april.
Hunnen legger eggene (som regel to) fra tidlig i september til i midten av november. Parene opptrer solitært og forsvarer territoriet heftig. Reirplassen ligger ofte nær mindre strømmer av vann. I denne tiden forsvarer parene også et eget territorium for ernæring. Dette kan ligge et godt stygge unna reirplassen. Selve redet bygges av rester og fôres med småstein. Det legges umiddelbart nær vann. Paret kan prøve å drive fram flere enn ett kull, som regel to (sjelden tre), selv om første legging er suksessfull. Inkubasjonstiden tar cirka 24 dager. De nyklekte ungene er svært svake og mates av begge foreldrene, til å begynne med gjennom oppgulp av kromelk fra en godt utviklet krås (noe som også er unikt blant vadere og opphavet til det norske navnet på arten). Voksen fjærdrakt utvikles i løpet av 28–35 dager, men foreldrene fortsetter å mate avkommet i opp mot ti dager til. Som regel overlever bare den sterkteste ungen, som oftest den som klekkes først. Den andre (svakeste) sulter som regel ihjel. Hver generasjon utgjør i snitt cirka 7,3 år.