Vår- og høstannalenes tid

Zhous makt svekkes

Vår- og høstannalenes tid ble innledet av at det vestlige Zhou-dynastis hovedstad Hao (i dag Zongzhou) falt. Byen ble deretter plyndret av vestlige barbariske stammer, og kronprins Ji Yijiu måtte flykte østover. Under flukten var han avhengig av at herskerne i nærliggende vennligsinnede vasallstater gav ham beskyttelse mot barbarene og de føydalherrene som hadde gjort opprør mot ham. Dermed satte han seg i takknemlighetsgjeld til Qi, Chang og Jin-statene. Han etablerte Chengzhou (i dag Loyang).
Zhou-eliten hadde ikke særlig godt fotfeste i disse mer østlige delene av Zhang-veldet; selv kronprinsens kongekroning var avhengig av de nevnte staters godvilje for å lykkes. Nå som det område som var direkte underlagt  Zhou-riket (i motsetning til føydalherrene) var vesentlig mindre og kun omfattet Loyang og områdene i byens umiddelbare nærhet, klarte ikke hoffet lenger å underholde seks grupper stående tropper. De etterfølgende Zhou-kongene måtte søke hjelp fra de omliggende eller eller mektigere vennligsinnede stater for beskyttelse mot angripere og militærhjelp for å få slutt på indre maktkamper.  Zhouhoffet gjenvant aldri sin fordums myndighet, Zhou-kongen ble slik redusert til en ren gallionsfigur for føydalstatene. Selv om Zhou fremdeles ble ansett å nyte godt av det himmelske mandat, innebar denne verdigheten ingen egentlig overgripende myndighet lenger.

Hegemonene vokser frem

Den første adelsmannen som hjalp Zhoukongene var Hertug Zhuang av Chang (regjeringstid fra 743 til 701 f.Kr.). Han var den første som opprettet et hegemonisk system, som var ment å bibeholde det gamle protoføydalistiske system. Tradisjonelle historikere har fremhevet det nye systemet som velegnet for å beskytte svakere siviliserte stater og Zhou-kongene mot aggressive «barbariske» stammer. Disse stammene var i nord Yi, i øst Rong, i sør Man og i vest Di.
Alle disse såkalt «siviliserte» stater hadde etnisk blandede befolkninger, og det var ingen skarp linje mellom «siviliserte» og «barbariske» stater. Disse etnisk og kulturelt forskjellige statene hadde ofte helt distinkte sivilisasjoner. Noen etniske grupper var så gjennomgående siviliserte og mektige, f.eks. Wu og Yue at de er medregnet i noen versjoner av «de fem overherrer» (se nedenfor).
Disse nylig mektige statene var mer opptatt av å bevare artistokratiets privilegier fremfor å videreføre den tradisjonelle ideologi som gitt ut på å støtte en svak sentralmakt i urolige tider. 
Hertugene Huan av Qi (regj. 685-643 f.Kr.) og Wen av Jin (regj. 636-628 f.Kr.) tok ytterligere skritt for å opprette «overherresystemet» som bragte med seg en relativ stabilitet, skjønt over kortere tidsrom enn tidligere. Annekteringer av fremmed land tiltok, og slik ble de allerede mektigste statene ytterligere styrket, som f.eks. Qin, Jin, Qi og Chu. Overherrerollen gled gradvis bort fra sin uttrykte hensikt å beskytte de svakere stater, og utviklet seg til et system der de sterkere statene utøvde hegemoni over de svakere, enten de var av kinesisk eller "barbarisk" opphav.
De større statene påberopte seg å komme til å komme de svakere til unnsetning når de bestemte seg for å intervenere for å utvide sin egen makt. Det skjedde helst i tider da de svakere statene var plaget av indre feider. Senere overherrer var for det meste utgått fra disse statene. De utropte seg selv til herskere over sine innflytelsesfærer, stadig ofte uten å bry seg om å erklære seg selv som undersåtter til den maktesløse Zhou-kongen. Utviklingen av lokale administrasjonssystemer gav statene bedre kontroll over sine nyvunne områder. Stattlegging fremmet handel og landbruk bedre enn proto-føydalisme.
De tre statene Qin, Jin og Qi styrket ikke bare deres egne posisjoner, men slo også tilbake staten Chu, hvis herskere var begynt å kalle seg konger. Chu-hærene trengte gradvis nærmere Huang He-området. De erklærte Chu-staten for å være "barbarer i sør", for å advare Chu om å holde seg unna og slutte å trenge inn på deres respektive områder. Inntrengerne fra Chu ble slått tilbake ved tre store og stadig blodigere slag, – slaget ved Chengpu, slaget ved Bi og slaget ved  Yanling. Dette førte til gjenopprettelsen av statene Chen og Cai.

Lengre tid mellom krigene

Etter en tid med stadig mer oppslitende krigføring møttes Qi, Qin, Jin og Chu til slutt til en fredskonferanse i 579 f.Kr., som i praksis gjorde de øvrige statene til satellittstater. I 546 inngikk Jin og Chu nok en våpenhvileavtale.
På det relativt fredelige 400-tallet vokste de to kyststatene i dagens Zhejiang, Wu og Yue, og ble vesentlig mektigere. Etter å ha nedkjempet og fordrevet kong Fu Chai av Wu, ble kong Gou Jian av Yue (regj. 496-465 f.Kr.) den siste anerkjente overherre.
Denne fredsperioden var bare en forberedelse på det blodbadet som skulle følge i de stridende staters tid. De fire mektigste statene var alle sammen plaget av indre maktkamper. Seks ledende landbesittende familier førte krig mot hverandre i staten Jin. Chenfamilien drev på og utryddet politiske fiender i Qi. Herskernes legitimitet ble ofte utfordret i Qin og Chu av andre medlemmer av kongefamilien, og det raste dermed borgerkriger der. Alle statene ble infisert av slike maktkamper, og blodbadet skulle bare fortsette i den påfølgende tid. De stridende staters tid brøt ut i 403 f.Kr. da de gjenværende tre ledende familier i Jin – Zhao, Wei og Han – delte staten mellom selv; det maktesløse Zhou-hoffet måtte bare anerkjenne deres myndighet.