Wencke Mühleisen

Bakgrunn

Mühleisen ble født i Dale utenfor Bergen, der faren da jobbet som tekstilingeniør. Moren var opprinnelig fra Stavanger og faren var opprinnelig fra Maribor (Marburg), som hadde vært en del av Østerrike-Ungarn før første verdenskrig, som deretter havnet i Kongeriket Jugoslavia og som siden ble en del av dagens Slovenia. Hennes farfar Lothar Mühleisen var advokat og notar i Maribor, og ble innvalgt i regionalparlamentet i Maribor oblast i Jugoslavia i 1927 som representant for den tyskspråklige minoritetens parti. Familien var tyskspråklig, men hadde også slovenske røtter. Oldefaren Ernest Julius Michael Mühleisen var statsadvokat i Ljubljana. Faren meldte seg frivillig til tysk militærtjeneste i 1941 og tjenestegjorde på finsk–tysk side i Den finske fortsettelseskrigen mot Sovjetunionen. Foreldrene møttes på Kongsvinger like etter krigen mens faren var på vei fra Finland til Østerrike gjennom Norge. Farens familie, som hadde eid en vingård i nærheten av Maribor, kom etter andre verdenskrig som flyktninger til dagens Østerrike som resultat av fordrivelsen av tyske, italienske og ungarske minoriteter fra Jugoslavia. Da Wencke Mühleisen var to år flyttet familien til besteforeldrene i Østerrike, og siden flyttet familien en rekke ganger. Mühleisen har skrevet om sin familie og oppvekst i boken Kanskje det ennå finnes en åpen plass i verden.

Friedrichshof-kollektivet og performance

Hun var mellom 1976 og 1985 knyttet til det østerrikske Friedrichshof-kollektivet, en venstreradikal kollektivbevegelse som ofte ble omtalt som en sekt. Hun gikk ut av kollektivet i 1985 på grunn av dets autoritære sider, blant annet krav om at alle skulle ha samleie med alle og at barna i kollektivet ikke skulle ha noe spesielt forhold til sine foreldre. I tiden etterpå ble hun kjent med anklagene om seksuelle overgrep mot barn som ble rettet mot Friedrichshof-lederen Otto Muehl, og hun og andre avhoppere bidro til å varsle om hans totalitære lederstil og forholdene i kollektivet. Denne kritikken bidro til at kollektivet gikk i oppløsning og til at Muehl ble dømt til fengsel. Fra 1978 til 1989 var hun aktiv som performance-kunstner. Hun behandlet temaer som kjønn, kropp, seksualitet, feminisme og politikk. Avisen Blikk beskriver henne som landskjent som «råtøff performanceartist som sjokkerte ved å kle seg naken på scenen, male musa si rød og illudere samleier».

Senere karriere

Mühleisen ble cand.philol. i medier og kommunikasjon i 1994 med hovedoppgaven Tre kortfilmer av kvinnelige filmskapere og det feministiske prosjekt og jobbet som markedskonsulent i Norsk filminstitutt 1996–1997. Hun var fra 1997 til 2002 stipendiat ved Senter for kvinne- og kjønnsforskning ved Universitetet i Oslo og ble dr.art. i medier og kommunikasjon i 2003 med avhandlingen Kjønn i uorden; iscenesettelser av kjønn og seksualitet i eksperimentell talkshowunderholdning på NRK fjernsynet. Fra 2003 til 2008 var hun postdoktor ved samme institutt. Hun var fra 2008 til 2014 ansatt ved Universitetet i Stavanger. Fra 2014 har hun vært frilans prosjektforsker.

Faglig og skjønnlitterært arbeid

Hun har særlig jobbet med queerteori («skeiv teori»), feministisk/queer medieteori, og forståelser av kjønn og (særlig skeiv) seksualitet, i film, fjernsyn, populærkultur og samtidskunst.
Fra 2010-årene har Mühleisens arbeid tatt en selvbiografisk og skjønnlitterær vending og i økende grad tematisert hennes egen biografi og familie, fortid i Friedrichshof-kollektivet i 1970- og 1980-årene og tidligere virksomhet som performancekunstner. I 2011 utgav hun boken Jeg skulle ha løftet deg varsomt over, som handler om hennes mors død og reflekterer over morens liv og hvordan hun tar vare på moren under morens dødsleie. I 2015 kom boken Kanskje det ennå finnes en åpen plass i verden som tematiserer hennes tid i Friedrichshof-kollektivet og også undersøker farens bakgrunn og livsløp. Mühleisen skriver blant annet om farens bakgrunn i Jugoslavia, hans tjeneste i Den finske fortsettelseskrigen på finsk–tysk side, og hans senere erklært rasistiske meninger overfor en afrikansk svigersønn. Utgangspunktet for boken var et brev faren skrev til henne i 1980-årene , der han antydet at det var likhetstrekk mellom dem i avvisningen av det vanlige samfunnet. I 2017 utgav hun brevromanen All gjeldende fornuft.