Philippe Pétain

Bakgrunn

Philippe Pétain var det fjerde av fem barn til bonden Omer-Venant Pétain og hans hustru Clotilde. På grunn av morens tidlige død i 1858 og at han ble stemoderlig behandlet (av stemoren), ble han så oppdratt av sin bestemor. Hans grandonkel var en katolsk geistlig som hadde tjenestegjort under Napoléon Bonaparte i  Grande Armée. Inspirert av ham ble han i ung alder ansporet til å velge en militær karriere.
Pétain fikk i det katolske privatkollegiet Saint-Bertin i Saint-Omer en utdannelse preget av disiplin og religion.
Pétain ble offiser ved infanteriet i 1878, oberst og regimentssjef i 1912.

Første verdenskrig

I august 1914 var Pétain en oberst som stod foran sin pensjonering, men etter krigsutbruddet, og etter sin ledelse av sine avdelinger ved slaget ved St Quentin, ble han forfremmet til brigadegeneral (général de brigade) 30. august ved tiden for Artois-offensiven og til generalmajor (général de division à titre temporaire) 14. september etter det første slaget ved Marne.
I juli 1915 fikk han kommandoen over 2e Armée og førte den ved begynnelsen av slaget ved Verdun. Det berømte sitat «Ils ne passeront pas!» (De kommer ikke forbi!) tilskrives ofte Pétain, men ble uttalt av hans assistent Robert Nivelle som ble forfremmet forbi ham for å erstatte Joseph Joffre som øverstkommanderende. Etter slaget ved Verdun ble imidlertid Pétain utropt til slagets seierherre i Frankrike. Tyskernes første storoffensiv i vest var definitivt slått tilbake.
At tyskerne var misfornøyd ved slagets utgang vises også ved at Erich von Falkenhayn måtte fratre som tysk generalstabssjef til fordel for Paul von Hindenburg. Keiserdømmet Tyskland hadde imidlertid ikke tapt noe terreng sammenlignet med før slaget.
Pétain erstattet i 1917 Nivelle som øverstkommanderende etter den mislykkede Nivelleoffensiven som førte til mytteri i den franske armé. De senere operasjoner presset tyskerne til å innse at en seier for dem ikke var i sikte. Før våpenstillstanden i Compiègneskogen ble undertegnet 11. november 1918 var Pètain i ferd med å forberede en stor amerikansk-fransk offensiv mot Lothringen med Metz som mål; dette ble dermed avverget.

Mellomkrigstiden

Han ble utnevnt til marskalk av Frankrike den 21. november 1918. Etter første verdenskrig ble Pétain hyllet som nasjonalhelt og ble ofte kalt «helten fra Verdun».
Pétain ble i november 1918 medlem av Det høyeste krigsråd, i 1919 dets visepresident og var 1919-31 generalinspektør för arméen. I denne perioden var han øverstkommanderende i felttoget mot Marokko i 1925. I 1931 ble Pétain generalinspektør for luftforsvaret med vidstrakte fullmakter. Han ble innvalgt i 1929 i Det franske akademi, og utgav i 1929 La bataille de Verdun.
Pétain ble ambassadør i Spania 1. mars 1939.

Andre verdenskrig

Da Tyskland angrep Frankrike ble han 18. mai 1940 statsminister. Da Tyskland lå an til å okkupere hele Frankrike i juni 1940, inngikk han en våpenhvileavtale med Tyskland og Italia.
To tredeler av Frankrike ble i henhold til denne avtalen okkupert av Tyskland, mens Pétain fikk tittelen statssjef i den uokkuperte delen av landet, som ble styrt fra Vichy. Han var samtidig øverstkommanderende for de franske styrkene (de tyskvennlige) 11. juli 1940-20. august 1944. Pétains regjering forsøkte å bevare en større grad av selvstyre i det uokkuperte Frankrike enn i den tyskokkuperte delen av landet. Han bar imidlertid det øverste ansvaret for samarbeidspolitikken.
Da tyskerne oppgav Frankrike på høsten 1944, tok de Pétain og andre Vichy-franske regjeringsmedlemmer med seg til Tyskland, til Sigmaringen-enklaven, der de ble som eksilregjering. Pétain, som hadde forlatt hjemlandet mot sin vilje, nektet likevel å samarbeide i denne regjeringen, og Fernand de Brinon ble leder for «regeringskommisjonen». I en note datert 29. oktober 1944 forbød Pétain de Brinon å gjøre bruk av marskalkens navn i noen sammenhengg med den nye regjering, og den 5. april 1945 skrev Pétain til Hitler og uttrykte sitt ønske om å vende tilbake til Frankrike. Han fikk ikke noe svar. På sin fødselsdag nesten tre uker etter, ble han bragt til den sveitsiske grensen. To dager etter krysset han så den franske grensen.

Etter annen verdenskrig

Grunnet hans og Vichyregimets tette samarbeid med Tyskland ble han i 1945 stilt for retten for landsforræderi. Han ble dømt til døden, men president Charles de Gaulle omgjorde dommen til livsvarig fengsel, på grunn av hans alder og innsatser under første verdenskrig.
Pétain ble holdt i fangenskap på den avsidesliggende øya Île d'Yeu, utenfor Frankrikes vestkyst frem til sin død seks år senere, 95 år gammel.