Jakob Michael Reinhold Lenz

Liv

Lenz var sønn av en pietistisk predikant. Familien flyttet til Dorpat (Torpat) i 1759, der Lenz vokste opp. Han studerte i Universitetet i Dorpat, senere teologi ved Albertus-universitetet i Königsberg.
Allerede i ung alder vakte Lenz oppsikt med religiøse dikt og to teaterstykker, alt etter av mønstre av Klopstock, salmedikting og farens flammende prekner. Under tida i Königsberg ble Lenz fanget inn av tidens litterære strømninger, og var spesielt påvirket av Herder og Kant.
Til farens fortvilelse avbrøt Lenz teologistudiet i 1771 for å bli Hofmeister for brødrene Friedrich Georg og Ernst Nikolaus von Kleist. Oppdraget var å eskortere dem til den franske armé i Elsass. I Straßburg ble Lenz kjent med Goethe. Lenz eskorterte Kleist-brødrene videre til Fort-Louis i 1772, og forelsket seg der i prestedatteren Friederike Brio, som Goethe nettopp hadde hatt et kort og intenst forhold til. Lenz hadde derimot ikke hellet med seg.
I 1774 sa han opp tjenesten hos brødrene Kleist for å leve som fri forfatter. Han tjente til livets opphold som privatlærer, men dypt forgjeldet forlot han Strasbourg to år etter og reiste med Goethe til Weimar. Selv om hoffet i Weimar først tok vennlig mot Lenz, ble han på Goethes anmodning utvist et halvt års tid seinere. Goethe brøt all personlig kontakt med ham, og skrev i dagboka at det hele skyldtes «Lenz' dåraktighet» (Lenzens Eseley). Den egentlige årsaken er ikke klarlagt, sannsynligvis hadde den ubeherskede Lenz brutt hoffetiketten.
Lenz levde deretter et omflakkende liv og fikk tiltakende psykiske problemer. En yngre bror hentet ham tilbake til Riga, der han forsøkte å komme på fote igjen. Han reiste til Moskva for å lære seg russisk, og oversatte bøker om russisk historie til tysk, men den psykiske helsen ble stadig dårligere. Tidlig om morgenen 24. mai/ 4. juni 1792 ble han funnet død i en gate i Moskva.
Lenz' liv er blitt brukt som littererært forbilde i flere verk, eksempelvis Georg Büchners fortelling Lenz, basert på en beretning av den kjente sjelesørgeren og «psykologen» Johann Friedrich Oberlin som Lenz oppsøkte på anbefaling av Christoph Kaufmann. Wolfgang Rihm har brukt denne beretningen som grunnlag for kammeroperaen Jakob Lenz. I Der rote Domino fra 2002 bruker Marc Buhl vennskapet og bruddet mellom Goethe og Lenz etter «Lenz' dåraktighet» som et utgangspunkt for en kriminalhistorie.

Virke

Lenz' første store dikt og selvstendige utgivelse var Die Landplagen (1769), på heksameterform og tydelig influert av Klopstock, Thomson og andre. Lenz er en av «Sturm und Drang»-periodens mest djerve reprepresentanter, med Anmerkungen über Theater nebst angehängtem übersetzten Stücke Shakespeares (1774) som et av retningens mest karakteristiske programskrift. Komediene Der Hofmeister (1774), Der neue Menoza (1774) og Die Soldaten (1776) regnes som banebrytende, ved siden av Goethes tidlige verk. Noen flere teaterstykker og utkast fulgte før Lenz skrev brevromanen Der Waldbruder (1797) etter modell av Den unge Werthers lidelser, samt noen beretninger, avhandlinger og dikt (Gedichte, publisert 1891).
Lenz' verk kjennetegnes av en original og kraftfull karakteriseringskunst, et genialt dramatisk blikk og lyrisk dypsindighet. Friederike Brions samling, Die Sessenheimer Lieder, inneholder dikt av både Goethe og Lenz, og det har ikke vært mulig å sikkert fordele diktene mellom dem. Komediene til Lenz preges av en pussig blanding sanseinntrykk, forskrudde karakterskildringer og ubehersket språk. Den kunstneriske verdien til mange av Lenz' verk ødelegges av en overspenthet som kanskje avspeiler hans urolige og tildels ustyrlige personlighet.
Flere av Lenz' dikt ble gitt ut etter hans død i Dramatischer Nachlass, utgitt av Karl Weinhold i 1884. Gesammelte Schriften i tre bind ble gitt ut av Tieck i 1828, et utvalg i Kürschners Nationallitteratur (80. bind) og en ny fire-binds kritisk utgave ved Franz Blei i 1910.