Det europeiske grønne partiet

Historie

Før etableringen av Det europeiske grønne partiet i 2004 var Europas grønne partier organisert på ulike måter,  i en løs koordinering mellom 1979 og 1993 og i en føderasjon mellom 1993 og 2004.

1979 til 1993

I 1979 ble Coordination of European Green and Radical Parties (CEGRP) etablert for å koordinere deltakelsen av grønne og radikale partier ved valget til Europaparlamentet. Siden forskjellene mellom de grønne og de radikale partiene var så store, ble det umulig å formalisere en felles all-europeisk valgplattform. Selv om noen av partiene fikk gode valgresultater, ble ingen grønne valgt inn i parlamentet.
Før valget til Europaparlamentet i 1984 gjennomførte man en kongress  i Liège i Belgia og etablerte en restrukturert European Green Coordination (EGC), med et sekretariat hos det nederlandske Politieke Partij Radikalen. De utga også en felleserklæring for de europeiske grønne partiene . Videre hadde medlemspartiene generelt vokst seg sterkere, og 11 representanter (MEP) ble valgt inn. Partiene etablerte Green Alternative/ European Links (GRAEL) i  parlamentet. Gruppa var   for liten til å oppnå finansiering og komite-utnevnelse og slo seg derfor sammen med Rainbow Group, som også  hadde regionalister som den danske Folkebevegelsen mod EF og noen radikale og sosialistiske partier/lister. 
De europeiske grønne partiene fikk dermed en løs trekantstruktur med GRAEL i parlamentet, den svake EGC som  overnasjonal koordinator og medlemspartiene. Posisjonen til de europeiske grønne ble også svekket gjennom prinsippet om rotasjon, hvor MEP-er ble byttet ut etter halv periode, som noen medlemspartier praktiserte (Tyskland og Nederland). Rotasjonsteknikken kom opprinnelig fra de tyske grønne og deres nasjonale parlament (Bundestag), men  fungerte dårlig i Europaparlamentet. For de nederlandske partiene var  rotasjon et kompromiss mellom tre partier som bare hadde to seter i parlamentet: et fast sete for listetoppen og det siste roterte mellom andre- og tredjekandidaten. På denne måten kunne hvert av de tre partiene ha en representant i parlamentet. 
Det var dessuten store uenigheter blant de grønne partiene, spesielt mellom tilhengere av   europeisk integrasjon og de euroskeptiske. 
Disse faktorene svekket de grønnes rolle i Europaparlamentet.
I 1989 vant de grønne partiene 26 seter i Europaparlamentet. De grønne i Tyskland fikk 7 seter, 8 gikk til det franske Les Verts og nederlandske GroenLinks vant 2. Fra Belgia fikk Ecolo 2 og Agalev 1, det spanske IP 1, mens italienske Verdi Arcobaleno og Federatione Verdi begge fikk 2. 
På grunn av politiske konflikter med Regnbuegruppa etablerte de europeiske grønne en egen partigruppe; Den grønne gruppe i Europaparlamentet.

1993 til 2004

I juni 1993 ble Den europeiske føderasjonen av grønne partier formelt etablert i Kyrkslätt i Finland av mer enn tretti partier hvoriblant Miljøpartiet De Grønne. Organisasjonen ble mer strukturert, holdt kongresser hvert tredje år og valgte  styre og arbeidsutvalg. Føderasjonen styrket sine bånd til den grønne partigruppa i det europeiske parlamentet.
I 1994 vant de grønne partiene 20 mandater i Europaparlamentet. De grønne i Tyskland fikk 12,  nederlandske GroenLinks fikk 2, de belgiske Ecolo og Agalev fikk ett hver, liksom Dei Greng fra Luxemburg og til spanske IP, den italienske grønne føderasjonen fikk 2 til de irske grønne ytterligere 2.
Representanten fra det danske Socialistisk Folkeparti sluttet seg  også til den grønne gruppa, det samme gjorde to medlemmer fra de italienske partiene Sør-Tyrols folkeparti og La Rete. De grønne etablerte seg nå som European Radical Alliance.
I 1999 gjorde de grønne et spesielt godt valg og oppnådde 38 mandater. 7 til De grønne i Tyskland, 4 til GroenLinks, 3 til Ecolo og 2 til Agalev, 1 til Dei Greng, 2  til de  italienske grønne , 2 til de irske grønne, 9 til  franske Les Verts, 2 til  østerrikske Die Grünen, 2 til de finske grønne, 2 til Miljöpartiet de Gröna i Sverige  og samt 2 til  Green Party of England and Wales. De etablerte ei felles partigruppe med European Free Alliance, som representerer regionale partier og uavhengige bevegelser, som tidligere deltok i European Radical Alliance. Forholdet mellom de grønne og disse partiene var annerledes enn før, siden de grønne var betydelig styrket.

Siden 2004

Det europeiske grønne parti ble  etablert ved den fjerde kongressen til Den europeiske føderasjonen av grønne partier den 20.-22. februar 2004 i Roma i Italia, der 1.000 partidelegater var samlet. 32 grønne partier fra hele Europa ble med i dette nye all-europeiske partiet, herunder det norske Miljøpartiet De Grønne. Etableringen av det nye partiet ble avsluttet med signering  av stiftelsesavtalen i Campidogliopalasset. Dermed var de grønne partiene de første til å etablere et politisk parti på et europeisk nivå, de andre partiføderasjonene fulgte etter i perioden 2004-2006. 
Ved europavalget i 2004 vant de grønne medlemspartiene tilsammen 35 seter. I 2009 vant partiet tilsammen 46 seter, selv om antallet plasser parlamentet  ble redusert. Dette er det beste resultatet for partiet på 30 år.

Tilknyttede organisasjoner

De viktigste organisasjonene som er tilknytt til EGP er Federation of Young European Greens, som er den paneuropeiske organisasjonen til Grønn Ungdom, ungdomsorganisasjonen til Miljøpartiet De grønne i Norge.
Det europeiske grønne partiet har etablert European Network of Green Seniors og et "Europeisk grønnes kjønns Observatorium" (Eggo).
Formelt sett er European Greens–European Free Alliance i Europaparlamentet en selvstendig organisasjon med offisielle bånd til Det europeiske grønne partiet (EGP).