Etruskere

Innledning

Folkegruppen, som bragte med seg sitt eget språk, bygde opp en kultur som fra forhistorisk tid, og inntil romernes overtakelse, skulle omfatte store deler av Midt- og Nord-Italia. Rikets utbredelse var på det største i løpet av Romas første tid og i løpet av det romerske kongedømmet. 
Etruskerne blomstret i tre byforbund: av Etruria, av Podalen med østlige Alpene, og av Latium og Campania.
Roma lå på og ved etruskisk område. Det er betydelige bevis for at Roma i begynnelsen var dominert av etruskerne inntil romerne herjet Veii i år 396 f.Kr.
Kultur som er mulig å identifisere og er unektelig etruskisk ble utviklet i Italia etter omtrent år 800 f.Kr. Denne tiden dekker omtrentlig rekkevidden av den foregående jernalderkulturen som kalles for Villanovakulturen. Denne kulturen gikk på 600-tallet f.Kr. over til en kultur som var påvirket av greske handelsmenn og greske naboer i Magna Græcia, den greske sivilisasjonen i sørlige Italia.
Genetiske studier de senere årene synes å støtte Herodots versjon om at etruskerne kom fra Lydia i Lilleasia.
Det er blitt avdekket at befolkningen på steder i Toscana som er kjent for sin etruskiske historie har en høy forekomst av et bestemt gen som ellers bare finnes hos befolkningen i Anatolia i det nåværende Tyrkia. Videre støttes teorien av tilsvarende genetiske funn på krøtter fra Toscana, som viser seg å ha et mitokondrielt DNA som bare finnes på krøtter i Midtøsten.
Viktige etruskerbyer: Tarquinia, Arezzo, Perugia, Vetulonia, Populonia,  Pisa, Fiesole, Volterra. 12 etruskerbyer gikk sammen i De tolv staters forbund.

Etymologi

Det navn som etruskerne selv benyttet om seg selv er Rasenna. Det var en avledning av Rasna eller Raśna. Det eksisterer ingen etymologi for Rasna.
Etymologi for Tusci er basert på en frase i den tredje (av syv) Iguvine-tavler fra 200-tallet f.Kr. og som er en betydelig kilde for umbrisk språk. Frasen turskum ... nomen, «det tuskiske navn», fra hvor roten *Tursci kan bli rekonstruert. En metatese og epentese (innskudd av en lyd i et ord) produserer E-trus-ci. En hypotese er at *Turs- sammen med latinske turris, «tårn», kommer fra greske τύρσις, «tårn». Tusci i flertall var derfor «folket som bygget tårn». eller «tårnbyggerne» Denne ærverdige etymologien er minst like gammel som Dionysios fra Halikarnassos som sa «Og der er ingen grunn til hvorfor grekerne ikke skulle ha kalt dem ved navn, både fra deres liv i tårn og fra navnet til en av deres herskere».
Forfatterne Bonfante har spekulert i om etruskiske hus så ut som tårn for enkle latinere. Det er riktig at etruskere foretrakk å bygge byer på høyder forsterket med murer. På den annen side, om navnet i Tyrrenhavet kommer fra angrepende sjøfolk eller av senere innvandrere (se nedenfor) kan det like gjerne var knyttet til navnet Troja, i dette tilfellet byen med tårnene.

Teater

Drama og teater er det kun latinske referanser som er igjen for dette området av etruskisk kultur. Et ord som kanskje er symbolsk for etruskisk teater er φersu (latin persona, norsk person, individ eller skikkelse i litterært verk). Dette ordet, blant andre, har blitt videreført i latin.

Musikk

De instrumenter som kan bli sett i etruskiske freskoer og basrelieffer (relieff hvor figurene er svakt opphøyde) er hovedsakelig ulike typer av fløyter, som det antikke treblåseinstrumentet plagiaulos, tilsvarende fløytene til Pan eller Syrinx, alabastfløyte og den berømte dobbelfløyte, akkompagnert av perkusjonsinstrumenter som tintinnabulum, pauke og crotaler (antikke cymbaler) og senere av strengeinstrumenter som lyre og kithara.

Romas arv

De forskere som hevder at det var en italisk grunnleggelse av Roma, deretter fulgt av en etruskisk invasjon, de snakker typisk nok om en etruskisk «påvirkning» av den romerske kultur, hvilket betyr at kulturelle objekter ble overtatt av Roma fra det nærliggende naboskapet Etruria. Det rådende synet på denne vurderingen i dag er at Roma ble grunnlagt av italikere og de to folkene gikk senere opp i og ble blandet med hverandre.
Det viktigste kriteriet for å avgjøre om et objekt har sin opprinnelse i Roma og kom ved etruskisk innflytelse, eller var blitt overlevert og overtatt av romerne fra etruskerne, er dato. Mange, om ikke alle, de etruskiske byene er eldre enn Roma. Et andre kriterium er de antikke kildenes egne meninger. De forteller oss rett ut at bestemte institusjoner og skikker kom fra etruskerne.

Spørsmålet om grunnleggerne

I år 390 f.Kr. ble byen Roma angrepet av gallere, og som et resultat mistet byen mange, skjønt ikke alle, av sine tidligere opptegnelser. Av den grunn er kunnskapen om Romas forhistorie mindre sikker enn kunnskapen om den senere historie, men likevel er det nok gjenværende materiale til å gi ettertiden et godt bilde av byens utvikling og dens institusjoner.
Senere historie forteller at noen etruskere levde i Tuscus vicus — «det etruskiske kvartalet» — og at det var en etruskisk kongerekke (skjønt to av dem nedstammet fra en greker, Demaratus korinteren) som etterfulgte konger av latinsk og sabinisk opprinnelse. Historikere med etruskere som spesiale vil argumentere at dette, sammen med bevis for institusjoner, religiøse elementer og andre kulturelle elementer, beviser at Roma ble grunnlagt av italikere. Det riktige bildet er langt mer komplisert, ikke minst på grunn av at de etruskiske byene var atskilte enheter som aldri kom sammen for å danne en enhetlig etruskisk stat. Videre var det sterke latinske og italiske elementer i den romerske kultur, og senere feiret romerne med stolthet disse tallrike «flerkulturelle» påvirkningene av byen.

Romas grunnleggelse

Roma lå i utkanten av hva som var etruskisk område. Da etruskiske bosetninger dukket opp sør for grensen var det antatt at etruskerne spredde seg der etter at Roma var blitt grunnlagt, men det er nå blitt fastslått at disse bosetningene var før Roma.
Etruskiske bosetninger bosatte seg ofte på toppen av en ås eller et berg — jo brattere jo bedre — og omgitt av tykke murer. Da Romulus og Remus grunnla Roma i henhold til romersk mytologi gjorde de så i henhold til etruskisk ritual; det vil si at de begynte med en pomoerium eller en hellig vollgrav. Deretter gikk de videre til murene. Det var krevd av Romulus å drepe Remus når denne hoppet over muren og brøt dens magiske forhekselse (se også Pons Sublicius).
Navnet på byen, «Roma», er antatt av enkelte forskere å være av etruskisk opprinnelse, og forekommer i standard form som uttrykket «stedet fra hvor»: Velzna-χ, «fra Velzna», Sveama-χ, «fra Sveama», Ruma-χ, «fra Ruma». Vi kan dog ikke vite hva dette betyr. Om Tiberius (Tiber) er fra θefarie, da kan Ruma ha vært plassert ved elven Thefar.

Populus Romanus

Det var sagt at under Romulus og Numa Pompilius var folket blitt delt inn i tretti curiæ og tre stammer. Svært få etruskiske ord har gått inn i latin, men navnet på minst tre av stammene — Ramnes og Luceres — synes å ha vært etruskiske. De siste kongene som kan ha vært født til den etruskiske tittelen lucumo mens regaliene (de kongelige verdighetssymboler) har tradisjonelt vært betraktet å ha vært av etruskisk opprinnelse: den gylne kronen, septeret, toga palmata (en egen lang kappe), sella curulis (kongestol), og over alt det viktigste symbolet på statens makt eller makten generelt, fasces. Det siste var en bunt med pinner eller kjepper rundt en dobbeltøks som opprinnelig ble båret under opptog og seremonier av kongens liktor (latin lictor, rettstjeneren som ledsaget kongen). Tilfeldighet har kastet et eksempel på fasces i vårt eie: levninger av en bronsestav og øks som er avdekket i en grav i etruskiske Vetulonia. En avbildning av en tilsvarende har blitt identifisert på gravstelen til Avele Feluske som er vist som en kriger som fører fasces.
Den mest treffende etruskiske egenskap er ordet populus som også opptrer som en etruskisk guddom i Fufluns. Populus synes å bety at folk kom sammen i en militær samling, i motsetningen til dagens italienske ord popolaccio (engelsk populace, norsk almue).

Etruskernes opprinnelse

Etruskernes opprinnelse er tapt i forhistorien. Flere hypoteser eksisterer, noen av disse er listet nedenfor. Teoriene utelukker ikke nødvendigvis hverandre gjensidig.
Både Grimberg og Aschehougs Verdenshistorie viser til Tacitus, som siterer en hellensk tradisjon om at etruskerne kom fra Lydia. Sagnet går ut på at landet var så lenge rammet av uår og for stor befolkningsvekst, at kongen sendte en av sønnene sammen med halvparten av innbyggerne ut i verden for å finne bedre vilkår. De endte så opp i Umbria, hvor de etterhvert ble kjent som etrurere.
Etter romerske forfattere ble diskusjonen om etruskernes opprinnelse gjenoppvekket på 1600-tallet. Det være seg antikke eller moderne teorier, de er alle framsatt ved hovedsakelig å se på treff i ulike kulturmønstre. Teoretikere ser etter grupper med felles elementer og trekker en hypotetisk forbindelse mellom de sammenfallende kulurer. Elementene kan være fra et hvilket som helst kulturelt aspekt, fra uttale til keramikkmerker.
Det er ikke funnet et eneste fullstendig sammenfall, men mange delvise.

Hypotesen om etnisk tilblivelse

I sin egen historie om den etruskiske debatt har Massimo Pallottino, en dominerende forsker på etruskerne i sin tid, skilt mellom «opprinnelse» og «etnisk tilblivelse». Teoriene til det første søker en opprinnelse. Han deler disse inn i «orientalsk», «nordlig» og «stedegen».
Ved å formulere en annen synsvinkel på det samme bevis sier Pallottino: «...vi må betrakte konseptet «etruskisk» som... knyttet til... en nasjon som blomstret i Etruria mellom det 8. og det 1. århundre f.Kr. ...Vi må diskutere opphavet til hvert eneste av disse elementene, men et mer formålstjenlig konsept... ville være det om tilblivelse... den tilblivelsesprosess til nasjonen kan kun ha skjedd på områdene til etruskernes eget land; og vi er i stand til å være vitne til de siste stadiene av denne prosessen.»

Hypotesen om stedegen

Dionysios fra Halikarnassos hevdet: «Faktisk, de som kom nærmest sannheten er de som erklærte at nasjonen innvandret fra intet, men var innfødte i landet ettersom det er blitt sett på som en meget gammel nasjon og å være enig med ingen annen hverken i dets språk eller i dets levemåte.»
Med dette avsnittet fremmet Dionysios den stedegne teorien hvor kjerneelementet til etruskerne, som snakket det etruskiske språket, var av «jorden selv»; hvilket menes at de hadde vært på stedet så lenge at de synes å være de opprinnelige eller de innfødte beboerne. De er derfor identisk med villanovanske kulturen .
Ved å ta opp dette emnet skrev forfatterne Bonfante (2002) at: «...historien til det etruskiske folket strekker seg... fra ca. 1200 til ca. 100 f.Kr. Mange steder i de viktigste etruskiske byene i historisk tid var uavbrutt okkupert fra jernalderens villanovanske periode av. Mye forvirring ville ha blitt unngått om arkeologer hadde benyttet begrepet «før-etruskere»... For folket dukket faktisk ikke opp plutselig. Heller ikke begynte de brått å snakke etruskisk.»
En utdypende tillegg antar at etruskerne var: «...en etnisk øy av et svært gammel folk som var isolert fra strømmen av folk som snakket indoeuropeisk.»

Hypotesen om innvandring fra Lydia

Herodot har nedtegnet legenden om at etruskerne kom fra Lydia i Lilleasia (dagens Tyrkia): «Dette er deres fortelling: [...] deres konge delte folket opp i to grupper, og lot dem trekke lodd slik at den ene gruppen skulle bli og den andre forlate landet; han var selv leder av de som drakk loddet om å bli der, og hans sønn, hvis navn var Tyrrhenus, var blant de som dro. [...] de kom til ombriciene hvor de grunnla byer og har levd siden. De kaller seg ikke lenger for lydere, men tyrrhenianere etter navnet på kongens sønn som hadde ledet dem dit.»
Som svar uttaler Dionysios fra Halikarnassos, som hadde lest Herodot: «Av denne grunn er jeg derfor overbevist om at pelasgianerne er et annet folk enn tyrrhenianere. Og jeg tror heller ikke at tyrrhenianerne var en lydisk koloni for de snakker ikke det samme språket til de sistnevnte, heller ikke kan det bli påstått at ikke lenger snakker en lignende tunge for de har fortsatt en del andre kjennetegn på deres morsland. For de hverken dyrker de samme guder som lyderne eller gjør bruk av de samme lover eller institusjoner, men i dette atskiller de seg mer fra lyderne enn fra pelasgianerne.»

Genetisk bevis

En gruppe forskere på genetikk (arvelighetslære) fra Spania og Italia gjorde den første genetiske studiene av oldtidens etruskere basert på mitokondrielt DNA (mtDNA) fra 80 beinprøver tatt fra graver som er datert fra 7. århundre til det 3. århundre f.Kr. i Etruria. Denne studien fant ut at etruskerne synes å være mer i slekt med hverandre enn med den generelle befolkningen i dagens moderne Italia. Eller sagt på en annen måte: DNA-prøvene viste liten genetisk variasjon, hvilket tyder på at de var en enkeltpopulasjon, nedstammet fra felles opphav, snarere enn folk fra flere opphav som delte kultur. Nyere studier antyder en opprinnelse i Midtøsten.
En tidligere studie har beregnet at gruppen besto av 150 000 til 200 000 kvinner. Ved å fordele disse tallene på de 36 byene i de tre etruskiske forbundene får man et gjennomsnitt på 4 167 til 6 944 kvinner per samfunn. Ved å velge en antatt familiestørrelse på fire personer får man en tilnærmet etruskisk befolkning på mellom 600 000 til 800 000 personer i rundt 36 samfunn med et gjennomsnitt på mellom 16 668 og 27 776 personer hver. Disse befolkningene er tilstrekkelig kompakte og nok urbane til å ha kunne oppnå alt det som man antar at etruskerne oppnådde.
Studiene viste at de områdene som de historiske etruskerne okkuperte delte en relativ høy konsentrasjon av y-haplogruppe G med folk i Anatolia, og folk i Kaukasus hvor disse haplogruppene var mest utbredt, spesielt blant de fra Ossetia og Georgia. Dette beviset er ikke spesifisert for en bestemt periode eller kalenderdato, og kan reflektere nærliggende befolkninger eller betydelige folkevandringer langt tilbake til steinalderen.
En annen italiensk forskningsgruppe har vist at mtDNA fra krøtter (Bos taurus) i moderne Toscana er forskjellig fra krøtter som er funnet andre steder i Italia, og selv i Europa som helhet. Dette mtDNA er tilsvarende til det fra krøtter som er funnet i Midtøsten. Mange folkestammer som utvandret i fortiden har vanligvis tatt med seg sitt tamfe når de reiste. Denne studien av mtDNA til hornkveg antyder at minst noen folk hvis etterkommere var etruskere kom til Italia fra Anatolia eller fra andre steder i Midtøsten (Det nære østen). Imidlertid gir studien ingen holdepunktet til når de så gjorde. Det er også en mulighet for at den etruskiske sivilisasjon ble dannet lokalt med kontakter sjøvegen fra alle retninger i Middelhavet, og at genetisk tilstedeværelse kan ha vært der siden neolittisk tid - og at utbredelsen av de sjøfarende kardialkeramikk-kulturene, (etter deres vane med dekorere keramikken på en spesiell måte) hadde samme opprinnelse.
Arbeid med forhistorisk DNA er åpent for feilkilder. De fleste bein fra arkeologiske utgravninger har blitt skjødesløst behandlet, noe som fører til omfattende forurensning av moderne menneskelig DNA som kan dekke over signalene til hva som måtte finnes igjen av forhistorisk DNA. Hans-Jürgen Bandelt, en tysk genetiker fra Universitet i Hamburg, skrev at DNA som ble avdekket fra etruskiske bein viste klare signaler på slike problemer.
En annen studie av genetikeren Alberto Piazza fra Universitetet i Torino knyttet etruskerne til Tyrkia. Forskningsgruppen sammenlignet DNA-sekvenser med de fra menn i dagens Tyrkia, nordlige Italia, den greske øya Limnos, de italienske øyene Sicilia og Sardinia, og fra sørlige Balkan. De fant ut at de genetiske sekvensene fra menn i Toscana varierte betydelig fra de menn i naboregioner i Italia, og de menn fra de italienske byene Murlo og Volterra spesielt var mest nært beslektet med menn i Tyrkia. I Murlo spesielt var en genetisk variant delt med kun folk fra Tyrkia. Studien ble presentert ved Europeiske samfunn for menneskelig genetikk i Nice, Frankrike i 2008.