Hieronymus

Liv og virke

Hieronymus ble født i Stridon, på grensen mellom Pannonia og Dalmatia (i dag: Sdrin i Kroatia), en gang rundt 347. Han kom fra en illyrisk adelsfamilie og hans morsmål var illyrisk. Han ble ikke døpt for en gang rundt 360–366, da han hadde dratt til Roma sammen med sin venn Bonosus for å studere retorikk og filosofi. Han studerte under grammatikeren Aelius Donatus og lærte seg latin og i det minste en del gresk, men antagelig oppnådde antagelig ikke den kjentskap til gresk litteratur som han senere hevdet.
Som student i Roma henga han seg også til det glade liv med ulike utskeielser, inkludert homofile forhold som han senere fikk store følelser av skyld for. For å sone bot for sin skyld besøkte ham på søndagene martyrenes gravkamre i Romas katakomber. Disse erfaringene ga ham en opplevelse av helvetes redsler og siterte den romerske poeten Vergil med «Horror ubique animos, simul ipsa silentia terrent».
Hieronymus benyttet et sitat fra Vergil, «På alle sider rundt spredte redslene seg; den veldige stillhet pustet en skrekk på min sjel» og han benyttet i begynnelse klassiske forfattere for å beskrive kristne konsepter som helvete, noe som indikerer både hans klassiske utdannelse og kanskje indirekte også hans dype skam for å være tiltrukket til deres assosierte praksis som homofili som fantes i Roma. Selv om han i begynnelsen var skeptisk til kristendom ble han til sist konvertert.
Etter flere år i Roma reiste han med Bonosus til Gallia og bosatte seg i Trier der han synes å ha tatt opp teologiske studier, og hvor han kopierte kommenterer til Salmenes bok av Hilarius av Poitiers og avhandlingen De synodis for sin venn Tyrannius Rufinus. Deretter reiste han til Aquileia i nordlige Italia, noen km fra Adriaterkysten sammen med Rufinus, og oppholdt seg der i flere år, kanskje år, og innledet vennskap med mange kristne. 
En del av disse vennene fulgte ham på reise en gang rundt 373 gjennom Trakia og Anatolia og inn i nordlige Syria. I byen Antiokia, hvor han oppholdt seg lengst, døde to i hans følge, og han ble selv flere ganger syk. I løpet av en av disse sykdomsperiodene i løpet av vinteren 373–374 fikk han en febervisjon som fikk ham til legge til side sine sekulære studier og hengi seg helt til Gud. Han synes å ha avholdt seg en betydelig tid fra klassiske studier og isteden lest omfattende i Bibelen under innflytelse av Apollinaris av Latakia. Han ble grepet av et behov og tiltrekning for et liv av asketisk botsøving og dro for en tid ut i ørkenen ved Kalkis, sørøst for Antiokia, kjent som «Syriske Thebais» etter de mange eremitter som oppholdt seg der (betegnelsen var inspirert fra det lignende ørkenområdet Thebais i Egypt som også preget av askese og eremitter). I løpet av denne perioden synes han funnet tid for både studier og skriveaktivitet. Han gjorde de første forsøkene på å lære seg hebraisk under rettledning av en konvertert jøde og synes å han brevvekslet med jødiske kristne i Antiokia. Han kopierte deler av evangeliene på hebraisk, fragmenter av disse er bevart i hans notater, og er i dag kjent som det tapte Hebreerevangeliet og som nasareerne betraktet som det sanne Evangeliet etter Matteus. Hieronymus oversatte deler av dette evangeliet til gresk.
Etter at han dro tilbake til Antiokia i 378 eller 379 ble Hieronymus presteviet av biskop Paulinus, tilsynelatende var han tvilende og gikk med på det under vilkåret at han kunne fortsette som asket. Kort tid etterpå reiste han til Konstantinopel for å kunne studere Bibelen under rettledning av Gregor av Nazianz. Det synes som om han tilbrakte to år her, deretter tilbrakte han de neste tre årene, 382–385, i Roma igjen, da som sekretær for pave Damasus I. Han ble invitert til å delta i kirkemøtet i 382 som ble samlet for å få avsluttet skisma (uenigheten) med Antiokia. Hieronymus hadde fulgt en av dem, Paulinus, tilbake til Roma for å få mer støtte for ham og utmerket seg selv for paven og fikk en framtredende plass i hans råd. Mens han hadde plikter i Roma påtok han seg en revisjon av den latinske Bibelen for å tilpasse den greske manuskripter av Det nye testamente. Han oppdaterte Salmenes bok som var i bruk i Roma basert på Septuaginta, en førkristen jødisk oversettelse til gresk fra Den hebraiske Bibelen (Det gamle testamente). Selv om han ikke visste det ennå, oversatte han mye av det som kom til å bli den nye latinske bibeloversettelsen, kjent som Vulgata, noe som tok mange år og som ble hans fremste prestasjon.
I Roma vanket Hieronymus i et miljø av velstående og godt utdannede kvinner, inkludert en del fra adelige patrisierfamilier, blant annet enkene Lea, Marcella og Paula, sammen med Paulas døtre Blaesilla og Eustochium (alle ble senere erklært som helgener). Under Hieronymus’ innflytelse gikk de inn i et klosterliv, bort fra det dårlige livet i Roma. Hans forhold til disse kvinnene, sammen med Hieronymus’ kritikk av det sekulære presteskapet (som ikke tilhørte en klosterorden), førte til at ble voksende motsetning mellom ham og det sekulære presteskapet. Etter at hans beskytter Damasus døde i desember 384 ble Hieronymus tvunget til å forlate sin posisjon i Roma etter at han ble anklaget for å ha hatt et «upassende» forhold til enken Paula. Hans skrifter var meget verdsatt av kvinner som vurderte å ta løfte om å bli en viet jomfru. Hans brev ble omfattende lest og distribuert over hele den daværende kristne verden og det er åpenbart at han viste at disse jomfruelige kvinnene var ikke hans eneste lesende publikum.
I tillegg hadde Hieronymus anklaget Blaesilla for å føre et hedonistisk luksusliv i Roma og således skremt henne til å bli asket, men hennes fysiske konstitusjon og helse var ikke rustet for de instruksjoner om ekstrem faste han påla henne og ble alvorlig svekket i den grad at hun død kun fire måneder senere. Store deler av overklassen i Roma var rystet og opprørt over at han hadde vært årsak for en altfor tidlig død av slik ung kvinne, og samtidig med at han insisterte at Paula, hennes mor, ikke skulle sørge over sin datter, men isteden glede seg over at hennes død hadde ført henne til Jesus. At han insisterte at Paulas sorg var utilbørlig, ble oppfattet som hjerteløst og økte overklassens fiendskap mot ham.
I august 385 forlot Hieronymus for godt og reiste tilbake til Antiokia, fulgt av sin bror og flere venner, og litt senere også av Paula og Eustochium som under hans innflytelse hadde besluttet å avslutte sine liv i Det hellige land. Sammen med biskop Paulinus av Antiokia besøkte de Jerusalem, Betlehem og de hellige stedene i Galilea, og dro deretter videre til Egypt hvor de mest kjente asketiske kristne oppholdt seg. Ved katekismeskolen i Alexandria lyttet Hieronymus på Didymos Didymos (den blinde) fortelle om den gammeltestamentlige profeten Hosea og om hans minner om Antonius av Egypt, som hadde dødd 30 år tidligere. Hieronymus tilbrakte en del tid i Nitria, en av av de første kristne klosterstedene i Egypt, og uttrykte beundring for det disiplinerte, asketiske livet som ble ført der, men detekterte at selv i «Herrens by» var det «skjulte slanger», det vil si innflytelsen til Origenes av Alexandria. 
Sent på sommeren 388 var han tilbake i Det hellige land og tilbrakte resten av sitt liv ved å bo i et kloster i nærheten av Betlehem, etter sigende nær det samme stedet som Jesus ble født i, omgitt av noen få venner, både menn og kvinner (inkludert Paula og Eustochium), som han fungerte som rådgiver og leder for. Han ble rikelig forsørget av Paula, og med sin økende samling av bøker hadde han et liv preget av aktiv litterær produksjon. I de siste 34 årene av livet frambrakte hans sin versjon av Det gamle testamente fra den opprinnelige hebraiske teksten, skrev sine bibelkommentarer, samlet en katalog over kristne forfattere, og skrev en polemikk mot pelagianisme som ikke aksepterte arvesynden. Til denne perioden tilhørte også de fleste av hans polemikker, noe som utmerket ham blant kirkefedrene, inkludert avhandlingene mot Origenes fra Alexandria. Han hadde «et kverulantisk temperament, som ikke ble noe bedre av tallrike sykdommer og et strengt asketisk liv. Beryktet var hans sarkastiske vidd, ubeherskethet i kontroverser, hans forakt for motstandere, hans ondskapsfulle tunge og penn, hans brutale og fornærmende skjellsord.» Senere, som et resultat av hans kamp mot pelagianere, var det gruppe forviste tilhengere som i 416 brøt seg inn klosterbygningene, satt dem i brann, angrep innbyggerne, drepte en diakon, og tvang Hieronymus til å søke tilflukt i en nærliggende festning.
Det er nedtegnet at Hieronymus døde i nærheten av Betlehem den 30. september 420. Datoen for hans død er oppgitt i Chronicon, av Prosper av Aquitaine (den første som fortsatte Hieronymus’ Chronicon). Hans levninger ble først gravlagt i Fødselskirken i Betlehem, ved siden av Paula og Eustochium, nær det tradisjonelle stedet for Kristi fødsel, men det ble sagt at han senere ble flyttet til den store Mariakirken i Roma, Santa Maria Maggiore, men det er også andre steder i vest som hevdet å ha deler av hans relikvier; katedralen i Nepi, sør for Roma, skrøt av å ha hans hode, men som i henhold til andre tradisjoner er i El Escorial i Spania.

Bibeloversettelse

Hieronymus var en lærd på en tid da det innebar å kunne gresk flytende. Han hadde en del kunnskap i hebraisk da han begynte med sitt oversettelseprosjekt, men flyttet til Jerusalem for å bedre sin kunnskap i hebraisk. En rik aristokrat, Paula, finansierte hans opphold i klosteret ved Betlehem, inkludert i å skaffe ham de manuskripter han ønsket, og han fullførte sine oversettelser der. Han begynte i 382 ved å korrigere den eksisterende latinske oversettelsen av Det nye testamente, vanligvis referert til som Vetus Latina («gammel latin»). Ved 390 begynte han å oversette Den hebraiske Bibelen fra hebraisk til latin, etter at han tidligere hadde oversatt deler av greske Septuaginta. Han mente at rabbanittisk jødedom hadde avvist Septuaginta som en ugyldig jødisk bibeltekst grunnet hva som var fastlagt som feiloversettelser foruten dens hellenistiske, kjetterske elementer.
Han fullførte sitt verk ved 405. Før Hieronymus’ Vulgata hadde alle latinske oversettelser av Det gamle testamente ikke vært basert på hebraisk, men på Septuaginta (som dog hadde vært oversatt til gresk av jøder i Alexandria fra hebraisk). Hieronymus’ beslutning oversette direkte fra hebraisk framfor fra Septuaginta gikk imot råd fra de fleste andre kristne, inkludert Augustin av Hippo, som mente at Septuaginta var guddommelig inspirert. Graden av Hieronymus’ kunnskap i hebraisk har imidlertid blitt betvilt, og en del moderne forskere mener at den gresk Hexapla var egentlig Hieronymus’ fremste kilde, iuxta Hebraeos, for oversettelsen. Andre studier mener derimot å vise at Hieronymus hadde en betydelig hebraisk kunnskap. Jødiske forskere, hvor kunnskap i hebraisk er vesentlig, har et annet syn: «Hieronymus’ kunnskap i hebraisk er betydelig kun sammenlignet med andre kirkefedre og den generelle kristne offentligheten i hans tid. Hans kunnskap var virkeligheten svært mangelfull...»

I kunsten

Senere historier forteller om hvordan Hieronymus ble fristet i ørkenen, på omtrent samme måte som Jesus, hvordan han temmet en løve der ved å ta en torn ut av foten dens, og at han hadde flere visjoner som eneboer.
I kunst blir han ofte vist sammen med en løve, en populær folkelig tradisjon at han skal temmet en løve i ørkenen ved lege dens pote, i tillegg til den selvsagte Bibelen. Ettersom han var prest i den tidlige kirken, en tid hvor kardinaler ennå ikke eksisterte, ble han fra renessansen og barokken framstilt som en kardinal, for eksempel med røde klær eller kardinalhatt. Han ble gjerne presentert som den ene av fire av kirkelærere sammen med Augustin av Hippo, Ambrosius av Milano og pave Gregor I den store. Han ble også framstilt som halvkledt eremitt med kors, kranium og Bibelen som den eneste utstyr i sin celle, en røde hatt eller andre indikasjoner på sin rang som kardinal ble også introdusert et sted i bildet.
Fra senmiddelalderen ble bilder av ham i en bredere setting populære. Han er enten vist i sin skrivestue, omgitt av bøker og utstyret til en lærd, eller i berglendt ørken, eller i en setting som kombinerte begge temaer hvor han leser en bok under ly av et berg eller munningen av en grotte. Hans attributt av en løve er ofte vist i mindre skala, kunne ligge ved siden av. Tidvis er han også vist med en ugle, et symbol på visdom og lærdom. Skrivemateriell og trompeten fra Dommens dag er også en del av hans ikonografi.