Labarna I

Labarna I var en hettittisk konge som regjerte i første halvdel av det 17. århundre f.Kr., muligens i perioden mellom 1670 og 1640 f.Kr. Ifølge senere kilder var Labarna den som først etablerte det hettittiske kongedømmet som et storrike, noe han oppnådde ved å erobre den gamle stormakten Purushanda og flere andre byer sørvest for de hettittiske kjerneområdene i det sentrale Anatolia. Labarnas navn ble senere brukt som en offisiell tittel av hans etterfølgere, mens navnet til hans hustru Tawananna likeledes ble brukt som tittel av senere hettittiske dronninger.
Kunnskapen man har om Labarna er begrenset og meget usikker, i det man verken har dokumenter eller inskripsjoner fra hans egen regjeringstid, og bare kjenner til et fåtall senere kilder som nevner ham ved navn. De tilgjengelige kildene tillater derfor bare en delvis rekonstruksjon av hans liv og virke.

Bakgrunn

Det hettittiske riket ble dannet på en historisk bakgrunn som går langt tilbake i tid. Klassifiseringen av hettittisk som et indo-europeisk språk er en viktig faktor i dette bildet; den gjør at man kan spore hettittenes forfedre til den første indo-europeiske innvandringen til Anatolia, som trolig fant sted en gang i løpet av det tredje årtusen f.Kr. De indo-europeiske innvandrerne etablerte seg blant den opprinnelige anatoliske befolkningen, som blant annet inkluderte de ikke-indo-europeiske hattianerne, og dannet etter hvert distinkte grupper med separate språk, slik som hettittisk, luvisk og palaisk. Hverken de nyankomne indo-europeerne eller de innfødte hattianerne ser imidlertid ut til å ha brukt noen form for skriftspråk før assyriske handelsmenn begynte å etablere seg i egne handelskolonier i det sentrale Anatolia rundt 1900 f.Kr. Assyrernes handelsaktiviteter medførte en stadig økende produksjon av skriftlig materiale i regionen, og selv om disse tekstene stort sett omhandler interne assyriske anliggender, finner man også referanser til et betydelig antall lokale anatoliere med både indo-europeiske og ikke-indo-europeiske navn. Dette kan tyde på at lokalbefolkningen var flerkulturell, og at flere kulturtradisjoner eksisterte side ved side i bystatene som dominerte det anatoliske platået på denne tiden.
Den desidert viktigste assyriske handelskolonien var lokalisert i Kanesj, en av regionens mektigste bystater. Denne byen, hvis hettittiske navn var Nesa, var også et viktig senter for hettittisk språk, noe som går fram av det faktum at hettittene selv kalte språket sitt «nesittisk». En viktig politisk utvikling fant sted på midten av 1700-tallet f.Kr., da Kanesj ble erobret av et dynasti fra byen Kussara under ledelse av Pithana og sønnen Anitta. Anitta gjorde etter hvert Kanesj til sin nye hovedstad, hvorfra han gjennomførte en serie erobringer som samlet en stor del av det sentrale Anatolia i et storrike som strakk seg helt opp til byen Zalpa ved Kizilirmak-elvens utløp i Svartehavet, og som på mange måter kan betraktes som en forløper for det senere hettittiske riket. Allerede få år etter Anittas død på 1720-tallet f.Kr. begynte imidlertid riket hans å gå i oppløsning. Den endelige slutten kom da hovedstaden Kanesj ble ødelagt av en ukjent fiende en gang mellom 1710 og 1705 f.Kr. Med denne kollapsen opphørte også assyrernes handelsaktivitet og produksjonen av skriftlige kilder som denne bragte med seg, noe som medførte en historisk mørketid uten noen form for skriftlig informasjon om den politiske og sosiale situasjonen i Anatolia. Kildemangelen vedvarte fram til hettittene begynte å produsere egne tekster under Hattusili I en gang etter 1650 f.Kr., og gjør at det ligger en tett historisk tåke over perioden da Labarna og hans samtidige la grunnlaget for det hettittiske kongedømmet.
Til tross for dette fraværet av skriftlige kilder har det likevel vært mulig å påvise en tydelig kulturell og religiøs kontinuitet mellom Kanesj og det senere hettittiske kongedømmet. Det anses derfor som sannsynlig at i alle fall deler av den hettittiske kongefamilien kan ha hatt sin opprinnelse i Kanesj. Ifølge dette scenariet skal medlemmer av Kanesjs gamle elite ha søkt tilflukt i omkringliggende byer etter hjembyens fall, hvor de etablerte nye maktbaser som etter hvert dannet utgangspunktet for det blivende hettittiske riket. Byene Kussara og Hurma peker seg i denne sammenheng ut som sannsynlige destinasjoner for den fordrevne eliten fra Kanesj; deres framtredne rolle i den tidligste gammelhettittiske litteraturen indikerer at de spilte en viktig rolle i den hettittiske riksdannelsen, samtidig som Kussaras status som Anittas opprinnelige hjemsted må ha gjort denne byen til et attraktivt tilfluktssted for den gamle storkongens arvtakere. Det finnes imidlertid klare spor av at det tidlige hettittiske riket også ble utsatt for påvirkning fra Zalpa på svartehavskysten, hvor hattisk kultur ser ut til å ha stått sterke enn i områdene rundt Kanesj lenger sør. Den kulturelle og politiske innflytelsen fra dette nordlige maktsenteret gjør at enkelte hettittologer tror det tidlige hettittiske kongedømmet kan ha hatt opphav i en allianse mellom representanter fra den gamle, sørlige eliten i Kanesj og et nordlig dynasti med røtter i regionen rundt Zalpa.

Kilder

Labarna blir bare omtalt i et fåtall kilder, og disse er ofte svært vanskelige å tolke. I noen tilfeller er det vanskelig å vite sikkert om den aktuelle kilden referer til riktig person, enten fordi hovedpersonene ikke blir navngitt, eller fordi det kan være snakk om andre individer som også het Labarna. Det faktum at ingen av kildene stammer fra Labarnas egen samtid, i tillegg til at flere av dem bærer preg av å være litterære komposisjoner, gjør også at det hersker uenighet om deres historiske pålitelighet.

Korsseglet

Det såkalte korsseglet er kjent fra en serie avtrykk funnet i Hattusa på 1980-tallet og publisert i 1993. Seglet tilhørte kong Mursili II (r. 1321–1295 f.Kr.), og var tosidig med fire korsarmer festet til et sentralt midtfelt. Midtfeltet på seglets forside viser Mursilis eget navnetrekk, omgitt av navnene til flere generasjoner av hans forfedre på de respektive korsarmene. På baksiden preges midtfeltet av navnene til Mursilis foreldre, kong  Suppiluliuma I og dronning Henti, mens korsarmene bærer navnene til fire gammelhettittiske herskere og deres respektive dronninger. Disse kongene er henholdsvis Mursili I, Hattusili I, Labarna I, og en ellers ukjent hersker kalt Huzziya, som alle regjerte et sted mellom 300 og 400 år før Mursili IIs egen regjeringstid. Årsaken til at han inkluderte disse gammelhettittiske kongene i sitt personlige segl lå sannsynligvis i et ønske om å underbygge sin egen legitimitet. Ved å understreke forbindelsen mellom seg selv og de herskerne som i sin tid hadde lagt grunnlaget for det hettittiske kongedømmet, kunne Mursili vise at han oppfylte et kongeideal som gikk helt tilbake til fordums mektige storkonger.
Labarna står oppført i den øverste korsarmen sammen med dronning Tawananna. Korsseglet bekrefter dermed at senere hettittisk tradisjon anså Labarna og Tawananna som historiske figurer som spilte en sentral rolle i kongedømmets tidlige historie, og at disse var distinkt fra Hattusili I og hans dronning Kaddusi. Labarnas tydelige plass i en så veletablert og klart formulert kongerekke gjør at den ovennevnte hypotesen om hans ikke-eksistens mer eller mindre faller sammen. Seglet viser imidlertid at Labarna ikke ble ansett som rikets egentlige grunnlegger, slik det gis inntrykk av i Telipinu-proklamasjonen. Den æren ser i stedet ut til å tilfalle den hittil ukjente Huzziya, som står oppført på venstre korsarm; sannnsynligvis er det her snakk om den navnløse kongen omtalt i andre kilder som «Hattusilis bestefar», som også var Tawanannas far og Labarnas svigerfar.

Zalpa-teksten

En mer usikker, men likevel potensielt viktig kilde for kunnskap om Labarnas regjeringstid er den såkalte «Zalpa-teksten». Dette er en gammelhettittisk narrativ tekst hvis hovedtema er en serie konflikter mellom hettittene og den nordlige byen Zalpa ved Kizilirmark-elvens utløp i Svartehavet. Den innledes med en legende om dronningen av Kanesj som føder 30 sønner på en gang, og deretter kvitter seg med dem ved å sette dem ut på elven. De små guttebarna blir imidlertid berget i det de flyter ut i sjøen ved Zalpa, og vokser opp uten å være klar over sitt sanne opphav. I voksen alder begir de seg tilbake til Kanesj, hvor de møter sine 30 søstre uten å gjenkjenne dem. Teksten brytes av i det brødrene er i ferd med å gifte seg med sine egne søstre, slik at det ikke er klart hvordan denne innledningen ender, eller hvilken rolle den spiller i forhold til fortsettelsen, som tilsynelatende dreier seg om hendelser av historisk karakter.
I den påfølgende delen av teksten refereres det til fire sentrale hettittiske skikkelser som ikke omtales ved navn, men bare blir kalt «kongen», «kongens bestefar», «den gamle kongen» og «den gamle kongens far». «Kongens bestefar» inngikk en pakt med kong Perwa av Zalpa, og gav ham sin datter til ekte. Både Perwa og hans hettittiske prinsesse ble imidlertid myrdet av kammerherren Aluwa, som deretter tok makten i Zalpa. Dette fikk «kongens bestefar» til å gå til krig; etter å ha drept Aluwa og beseiret hæren hans, inngikk han en ny pakt med byens innbyggere, som ba ham sette en ny hersker over dem. «Kongens bestefar» svarte med å sette sønnen Hakkarpili til å styre Zalpa, mens han på samme tid også utnevnte «den gamle kongens far» til herre over den sørlige byen Hurma. Hakkarpili gjorde senere opprør, men på dette punktet brytes teksten av igjen, og man vet ikke hva som skjedde videre. Når teksten på ny blir leselig, har historien hoppet frem i tid; den dreier seg nå om en konflikt mellom «kongen» og «den gamle kongen» på den ene siden, og en hettittiske prins kalt Happi på den andre. Happi hadde startet et nytt opprør i Zalpa, noe som førte til at han ble konfrontert av både «kongen» og «den gamle kongen». Etter å ha lidd nederlag mot «kongen» på slagmarken, søkte Happi og hans opprørere tilflukt bak Zalpas murer. Dette førte til en langvarig beleiring under ledelse av «den gamle kongen», som til slutt inntok og ødela byen.
Zalpa-tekstens historiske troverdighet, så vel som identiteten til de navnløse hovedpersonene, er et et omdiskutert tema. Noen hettittologer ser på den som en litterær komposisjon uten håndfast historisk verdi, mens andre legger til grunn at den forteller om reelle historiske hendelser. De som tror på tekstens grunnleggende historisitet har kommet med ulike forslag for å identifisere de hettittiske herskerne som blir nevnt. Et av disse forslagene kommer fra Beal, som er av den oppfatning at «kongen» er identisk med Hattusili I; dette gjør i såfall at «kongens bestefar» nødvendigvis må være Hattusilis bestefar fra Hattusilis testamente. Beal argumenterer videre for at benevnelsen «den gamle kongen» refererer til Labarna, og at det dermed er dennes far som Hattusilis bestefar setter til å styre over Hurma. Hvis denne teorien er riktig, så gjør den Zalpa-teksten til en uvurderlig kilde om Labarnas eget opphav, så vel som viktige hendelser mot slutten av hans regjeringstid, både når det gjelder hans senere militærkampanjer og hans forhold til nevøen og tronfølgeren Hattusili.

Navn

Den eldste attesterte bruken av navnet «Labarna» stammer fra en kontrakt skrevet i Kanesj rett før byens fall mot slutten av 1700-tallet f.Kr., hvor en viss Labarna, sønn av Masiet, blir oppgitt som vitne for salget av en slave.  Dermed levnes det ingen tvil om at «Labarna» var i bruk som egennavn i Anatolia allerede i den assyriske koloniperioden. Senere gikk imidlertid «Labarna» fra å være et egennavn til å bli de hettittiske kongenes mest sentrale verdighetstittel, en utvikling som kan sammenlignes med de romerske keisernes bruk av egennavnet Cæsar som symbol på sin opphøyde posisjon.
Opphavet til navnet og den senere kongetittelen «Labarna» er omdiskutert, og vanskeliggjøres ytterligere av at hettittene brukte to ulike varianter om hverandre: både «Labarna» og den alternative formen «Tabarna» var gangbare i hettittisk tradisjon, tilsynelatende uten at det lå noe grunnleggende prinsipp bak bruken av den ene eller den andre formen. Det finnes i dag to alternative teorier når det gjelder ordets etymologi; den ene ser på «Labarna» som en hattiansk konstruksjon med betydningen «herre over de tusen», mens den andre tar utgangspunkt i den alternative varianten «Tabarna», som på luvisk kan oversettes som «den mektige». Siden ingen av disse forklaringene har oppnådd noen form for konsensus, så må dette foreløpig anses som en uavklart problemstilling.

Familiebakgrunn og tidlig liv

Kunnskapen man har om Labarnas bakgrunn er svært usikker, da den utelukkende stammer fra den omdiskuterte Zalpa-teksten og er avhengig av Beals identifisering av «den gamle kongen» og «kongens bestefar» som henholdsvis Labarna og Hattusilis bestefar. Zalpa-teksten forteller at «kongens bestefar» utnevnte «den gamle kongens far» til herre over Hurma, noe som ifølge Beal betyr at Labarnas far mottok denne byen i len av Hattusilis bestefar. Hvis dette er riktig, så vil det si at maktbasen til Labarna og hans familie kan lokaliseres til regionen rundt Hurma, som lå øst for Kanesj og trolig var et viktig senter for den delen av Kanesjs gamle elite som hadde dratt i eksil etter hjembyens fall.

Labarna og Tawananna

Det første relativt sikre holdepunktet i Labarnas liv er hans giftermål med Tawananna, datter av Hattusilis bestefar. Mens kildene ikke sier noe om bakgrunnen for giftermålet, er det liten tvil om at Labarna må ha representert en betydningsfull familie for å kunne ekte den regjerende kongens datter.  Forlanini har i denne sammenheng lansert en hypotese som gir et mulig bilde av dynamikken som lå bak denne unionen. Den går ut på at ekteskapet mellom Labarna og Tawananna sementerte en strategisk allianse mellom to mektige anatoliske adelsfamilier som i fellesskap utgjorde opphavet til det hettittiske kongehuset: én familie som stammet fra det hettittiske kjerneområdet rundt Kanesj i sør, og en annen som stammet fra Zalpa i nord, hvor den ikke-indo-europeiske, hattianske kulturpåvirkningen stod sterkere. Grunnlaget for denne teorien ligger i mytologiske historier som antyder sterke bånd mellom Kanesj og Zalpa, samt navnetradisjonene innen forskjellige grener av den hettittiske kongefamilien, der noen ser ut til å utvise en preferanse for rent hettittiske navn med opphav i Kanesj, mens andre tilsynelatende foretrekker hatti-inspirerte navn med røtter i den nordlige regionen rundt Zalpa. Labarna oppfattes her som en representant for den sørlig familien, hovedsakelig på grunn av farens mulige tilhørighet i Hurma og det faktum at den tidligste kjente bruken av navnet Labarna stammer fra koloniperiodens Kanesj, mens Hattusilis bestefar og Tawananna på sin side tilskrives en nordlig tilknytning. Dersom dette scenariet skulle stemme, gir det i så fall en mulig forklaring på hvorfor Labarna og Tawananna senere ble sett på som arketypen av det ideelle hettittiske kongeparet, og fikk navnene sine omgjort til å bli den offisielle verdighetstittelen for herskende konger og dronninger.

Opprøret i Sanahuitta

Labarnas inntreden i den hettittisk kongefamilien ser ut til å ha markert begynnelsen en periode med splid og konflikt. Ifølge Hattusilis testamente startet stridighetene da Hattusilis bestefar utnevnte Labarna som sin arving og tronfølger i Sanahuitta,  en by øst for Hattusa som må ha hatt en viktig politisk eller religiøs stilling i det hettittiske riket på denne tiden. Årsaken til at Hattusilis bestefar gjorde dette er ukjent; kanskje hadde hans egne sønner hadde falt i unåde, eller kanskje bestemte han seg ganske enkelt for at Labarna og Tawananna var best egnet til å ta over riket etter sin død. Utnevnelsen førte i alle tilfeller til en kraftig motreaksjon fra en gruppe hettittiske stormenn som høyst sannsynlig inkluderte prominente medlemmer av kongefamilien. Disse avviste Labarna som tronarving og gjorde opprør mot kongemakten ved å sette sin egen kandidat på tronen: en viss Papahdilmah, som trolig var en av Hattusilis bestefars tilsidesatte sønner. Hvordan den påfølgende konflikten utspilte seg er ukjent; alt man vet med sikkerhet er at Labarna til slutt likevel kunne bestige tronen som hettittenes legitime hersker.
Hva gjelder skjebnen til Papahdilmah og hans opprørere, så gir Hattusilis testamente tydelig uttrykk for at de opprørske stormennene ble straffet og deres hus knust som en følge av det de hadde gjort. På hvilken måte og på hvilket tidspunkt de til slutt fikk sin straff er imidlertid et åpent spørsmål. Det mest nærliggende scenariet er at Labarna selv beseiret opprørerne, noe som ville vært i tråd med hans ry som krigersk erobrerkonge. Gammelhettittiske tekster som beskriver bedriftene til Hattusili I, Labarnas nevø og etterfølger, antyder imidlertid at virkeligheten kan ha vært en annen. Disse forteller at Hattusili førte to kampanjer mot Sanahuitta tidlig i sin regjeringstid, og at han først klarte å innta og ødelegge byen etter en langvarig beleiring i løpet av den andre av disse kampanjene. Alt tyder dermed på at Sanahuitta var en sterkt befestet by som ikke var under den hettittiske kongemaktens kontroll da Hattusili overtok tronen etter Labarna. Dette åpner for et alternativt scenario der Labarna aldri klarte å ta tilbake Sanahuitta i løpet av sin regjeringstid, men i stedet måtte se at Papahdilmah og hans opprørere dannet en selvstendig utbryterstat i opposisjon til hoveddelen av det hettittiske kongedømmet. Hvis dette skulle være riktig, betyr det i så fall at det var Hattusili som var ansvarlig for å gjøre ende på opprørsregimet og rette opp uretten begått mot bestefaren – noe som også gir en forklaring på hvorfor han la så stor vekt på nettopp disse begivenhetene da han dikterte sitt testamente.

Rikets omfang

Omfanget av riket som Labarna overtok etter Hattusilis bestefar er uvisst, og kan bare forsøksvis anslås ut fra de tilgjengelige kildene. Det virker imidlertid sannsynlig at det omfattet byene Hurma, Kussara og Hattusa, samtidig som Zalpa-teksten antyder at også Zalpa på svartehavskysten tidvis kan ha vært underlagt hettittisk overhøyhet. Som nevnt ovenfor er det usikkert om Labarna lyktes i å gjenvinne kontroll over Sanahuitta etter opprøret som fant sted der, men dette endrer ikke det overordnede bildet av et rike sentrert rundt Kizilirmak-elvens sørlige bøyg, med en innflytelsessfære som strakte seg nordover mot Kizilirmaks utløp i Svartehavet.

Ekspansjon

Labarnas bedrifter som konge er først og fremst kjent fra Telipinu-proklamasjonen, hvor det understrekes at han opprinnelig hersket over et rike av relativt begrenset utstrekning, men etter hvert gjennomførte en serie erobringer som gjorde det til en stormakt. Han oppgis å ha erobret byene Hupisna, Tuwanuwa, Nenassa, Landa, Zallara, Parsuhanda og Lusna, som alle ser ut til å ha vært lokalisert vest-sørvest for de hettittiske kjerneområdene. Hupisna og Tuwanuwa har blitt identifisert som de senere hellenistiske byene Cybistra og Tyana i Kappadokia, mens Nenassa må ha ligget nær Kizilirmaks sørlige bredd et stykke vest for Kanesj. Zallara lå på sin side sannsynligvis i Göksu-dalen lenger sør, mens Lusna trolig er identisk med det klassiske Lystra i Lykaonia.
Den store juvelen blant Labarnas erobringer må imidlertid ha vært Purushanda, som i flere århundrer hadde vært senteret for en av de mektigste statsdannelsene i Anatolia, og hvis herskere hadde vært alene om å bruke tittelen «storkonge» inntil de omsider ble overskygget av Anittas storrike. Lokaliseringen av Purushanda er fremdeles svært omdiskutert, og det finnes i dag to hovedkandidater for stedet der byen en gang lå: Acemhöyuk, som er ligger ved den sørøstlige bredden av saltvannsjøen Tuz, og Karahöyuk like utenfor dagens Konya. Uavhengig av hvilket alternativ som måtte vise seg å stemme, så er sannsynligheten stor for at Purushanda utgjorde den fremste hindringen for hettittenes ambisjon om å spre sin makt vestover. Byens fall var i så fall et avgjørende øyeblikk i den tidlige hettittiske ekspansjonsfasen, ettersom dette åpnet opp en hel region som hettittene tildligere ikke hadde hatt tilgang til.
Enkelte hettittologer tror at Labarnas erobringer kan ha vært av enda større omfang enn det som skisseres av Telipinu-proklamasjonen, og mener at det er sannsynlig at Labarna også erobret Kilikia. Bakgrunnen for denne hypotesen er at Labarnas etterfølger Hattusili I skal ha invadert Syria helt i begynnelsen av sitt styre, noe som knapt ville vært mulig dersom ikke De kilikiske portene gjennom Taurusfjellene og den kilikiske kystsletten ut mot Middelhavet allerede var i hettittiske hender. Hvorfor en slik erobring i så fall ble utelatt fra Telipinus tekst er uvisst, men formuleringen om at Labarna gjorde sine erobringer til «havets grensesteiner» kan være en indirekte referanse til Kilikia, som tross alt er det anatoliske platåets nærmeste og lettest tilgjengelige utløp mot Middelhavet.

Arvespørsmålet

Til tross for at Labarna hadde egne sønner som ble utnevnt til guvernører i byene han erobret, så overtok ingen av disse tronen etter faren. I stedet var det brorsønnen til Labarnas dronning Tawananna, Hattusili I, som etter hvert arvet den hettittiske kronen fra onkelen. Årsaken til dette er ikke kjent; én mulighet er at ingen av Labarnas sønner overlevde ham, men samtidig er det mulig å tolke senere kilder dithen at to fremstående stormenn fra Hattusilis regjeringstid, Pimpira av Nenassa og Ammuna av Sugziya, kan identifiseres som sønner av Labarna. Hvis dette er riktig, så betyr det at de overlevde sin kongelige far, men likevel ble tilsidesatt til fordel for Hattusili i arverekkefølgen.
En mulig forklaring på dette problemet er den tidligere nevnte hypotesen om et scenario der Labarna og opprørsregimet i Sanahuitta sluttet en overenkomst for å få slutt på borgerkrigen mellom de to faksjonene. Det er først og fremst forholdene rundt Hattusilis herkomst som har gitt liv til en denne teorien: det faktum at Hattusili konsekvent unngår å nevne sin biologiske far ved navn, tyder på at faren var blant kongssønnene som hadde tatt del i opprøret mot Labarna og derved hadde mistet sin legitimitet innad i kongefamilien. Når det i tillegg er sannsynlig at Hattusilis navnløse far er identisk med opprørslederen Papahdilmah, så fremtvinges spørsmålet om hvorfor Labarna utpekte sønnen til sin fremste fiende som sin egen etterfølger. Et politisk kompromiss der Labarna ble anerkjent som konge mot at Papahdilmahs sønn ble utnevnt som arving fremstår her som en plausibel forklaring på problemstillingen, selv om det må understrekes at dette er en hypotese som ikke kan understøttes av konkrete beviser.

Zalpa-kampanjen og tronskifte

Uavhengig av motivasjonen som lå bak utnevnelsen av Hattusili som tronarving, så kan det se ut som om Labarna lot nevøen få en medherskerrolle mens han selv fremdeles var i live. Dette er i alle fall bildet som tegnes av Zalpa-teksten, dersom man godtar denne som en historisk kilde og aksepterer tolkningen som identifiserer «den gamle kongen» med Labarna og «kongen» med Hattusili.
Zalpa-teksten forteller om hvordan «kongen» og «den gamle kongen» - henholdsvis Hattusili og Labarna - i fellesskap slo ned et opprør i området rundt Zalpa på Svartehavskysten. Opprøret ble ledet av Happi, en hettittisk adelsmann av ukjent opphav som formodentlig forsøkte å løsrive Zalpa fra den hettittiske sentralmakten. Hattusili beseiret opprørsstyrken på slagmarken, men Happi og hans menn flyktet fra nederlaget og klarte å søke tilflukt bake Zalpas bymurer. Hattusili startet da en beleiring av Zalpa, og krevde at innbyggerne måtte utlevere Happi og en mann kalt Labarna, som var hans medsammensvorne. De kringsatte opprørerne nektet imidlertid å overgi seg, og da beleiringen dro ut i tid, vendte Hattusili tilbake til Hattusa, mens Labarna ble igjen i nord for å fullføre kampanjen. Beleiringen endte til slutt med Zalpas fall, slik at Labarna kunne eliminere Happis opprørere og igjen sikre hettittenes herredømme i regionen rundt Kizilirmak-elvens utløp i Svartehavet.
Hattusilis aktive rolle i Zalpa-kampanjen tyder på at denne episoden utspilte seg relativt sent i Labarnas regjeringstid, slik at Labarnas død og Hattusilis offisielle tronovertagelse trolig fant sted bare få år senere. Selve tronskiftet ser ut til å ha skjedd uten større politiske forstyrrelser, til tross for den ukonvensjonelle ordningen der Labarna lot sin hustrus nevø gå foran sine egne sønner i arverekkefølgen; kanskje dette hadde sammenheng med at Hattusili ser ut til å ha etablert seg selv som en effektiv leder og hærfører i partnerskap med Labarna mens onkelen fremdeles var i live.

Ettermæle

Til tross for usikkerhet rundt store deler av Labarnas liv og karriere, så er det likevel klart at han spilte en sentral rolle i hettittenes tidlige historie, i det hans avgjørende seier over rivalen Purushanda og den påfølgende ekspansjonen vestover ser ut til å ha sikret hettittenes dominans over det anatoliske platået. Dermed la han også grunnlaget for storverkene som skulle utøves innen femti år etter hans død: nemlig hettittenes seier over den syriske stormakten Aleppo og den påfølgende marsjen over 800 km langs Eufrat for å innta og plyndre Babylon, en begivenhet som gjorde slutt på Hammurabis amorittiske dynasti og banet vei for kassittenes herredømme i Babylonia.
Senere generasjoners hettitter visste å hedre Labarna for hans bedrifter, noe som går klart frem av hans prominente plass på korsseglet og hans status i Telipinu-proklamasjonen som hettittenes første store erobrekonge. Enda mer påfallende er bruken av «Labarna» som en av hovedtitlene båret av senere hettittiske konger, en praksis som ble speilet av tittelen «Tawananna» for den regjerende kongens dronning. Man finner en konsekvent bruk av disse titlene gjennom størsteparten av senere hettittisk historie, helt ned til rikets endelige sammenbrudd rundt 1200 f.Kr., noe som vitner om at den originale Labarna og hans dronning Tawananna må ha hatt en helt spesiell status i hettittisk historiografi. Opprinnelsen til denne tittelbruken er ikke kjent, men kan være relatert til Hattusili I, som muligens tok navnet Labarna (II) etter onkelen da han besteg tronen etter den første Labarnas død.