Eurovision Song Contest 1973

Sendingen

Etter å ha vunnet konkurransen året før med «Après toi», la den luxembourgske kringkasteren CLT konkurransen til Luxembourg by og teaterarenaen Nouveau Théâtre. Teateret åpnet dørene i 1964 under navnet Théâtre Municipal de la Ville de Luxembourg. Som programleder valgte tv-kanalen Helga Guitton, kjent som programleder og plateprater på Radio Luxembourg. Finalen ble arrangert lørdag 7. april 1973 og varte i 1 time og 40 minutter. Opptil 400 millioner mennesker kunne se sendingen. Den anerkjente spanske klovnen Charlie Rivel underholdt i pausen før avstemningen.
17 land stilte i konkurransen. Østerrike trakk seg av ukjente grunner, mens Malta trakk seg like før den endelige fristen. Malta var trukket til å delta som nummer seks, mellom Norge og Monaco. Til gjengjeld debuterte Israel. Landets kringkaster IBA var medlem av EBU, og Israel ligger innenfor det europeiske kringkastingsområdet, noe som er de to hovedkravene for å delta i Eurovision Song Contest.

Stort sikkerhetsoppbud

Israels deltakelse stilte store krav til sikkerheten, særlig etter terrorangrepet mot israelske OL-deltakere under Sommer-OL i München året før. Derfor var sikkerhetsopplegget rundt finalen det største og mest omfattende til da. Avisen VG kunne melde om «en dyster skygge» over arrangementet, blant annet var det en jernring av politi- og sikkerhetsfolk i byen. Den israelske delegasjonen ble også kontinuerlig fulgt av vakter med maskinpistoler. VGs journalist Espen Eriksen beklaget seg også over å måtte vise legitimasjon til enhver tid og la sarkastisk til: «det neste er formodentlig at det skal pass til for å bestille drosje». Også britenes legendariske kommentator Terry Wogan noterte seg det omfattende sikkerhetsregimet, og han var opphavsmannen til anekdoten om at publikum i salen risikerte å bli skutt av sikkerhetsstyrker om de reiste seg for å applaudere.
En annen anekdote gikk ut på at Israels deltaker, Ilanit, opptrådte med en skuddsikker vest under kjolen, noe Ilanit har tilbakevist i ettertid.

Hendelser

EBU opphevet dette året kravet om at alle land måtte synge på et av sine offisielle språk, og Finland, Sverige og Norge utnyttet dette ved å synge på engelsk.
Irlands artist, Maxi, truet med å trekke seg like før finalen. Årsaken var at hun ikke likte det nye arrangementet til «Do I Dream». Det gikk så langt at den irske kringkasteren RTÉ sendte over sangeren Tina Reynolds, slik at hun kunne ta over om Maxi trakk seg. Til slutt valgte Maxi å synge, og i stedet representerte Tina Reynolds Irland året etter.
Den svenske duoen Malta, bestående av Claes af Geijerstam og Göran Fristorp, måtte bytte navn til Nova før finalen. Årsaken var for å unngå forveksling med landet Malta som egentlig skulle ha deltatt. Svenskene brukte også tekstfrasen «your breasts are like swallows-a-nesting» (brystene dine er som svaler som hekker), uten at det fikk konsekvenser for deltakelsen.
For første gang i Eurovision Song Contest dirigerte en kvinne orkesteret. Blant dirigentene dette året var det nemlig to kvinner: Svenske Monica Dominique var den første, og israelske Nurit Hirsh fulgte noen minutter senere.

Vinner og hiter

Under en svært tett avstemning vant Luxembourg sin andre seier på rad med «Tu te reconnaîtras», fremført av franske Anne-Marie David. Vinnersangen fikk kommersiell suksess i flere europeiske land, og i Norge nådde sangen en andreplass på VG-lista. 

Men det var tredjeplassen, Storbritannias Cliff Richard og «Power to All Our Friends», som toppet VG-lista samtidig. Cliff Richard hadde hatt stor suksess med «Congratulations» i konkurransen i 1968, og fikk en ny storslager med «Power to All Our Friends». I tillegg til Norge, toppet også sangen singellistene i Danmark, Sverige og Nederland, og den nådde en fjerdeplass hjemme i Storbritannia. Richard skal ha vært så nervøs før sendingen at han tok valium for å overvinne nervene – så mye at manageren hans nesten ikke fikk vekket Richard før opptredenen.
Utdypende artikler: Power to All Our Friends og Tu te reconnaîtras
Størst kommersiell suksess fikk imidlertid andreplassen, Spanias «Eres tú» med gruppen Mocedades. Før finalen ble sangen anklaget for å være et plagiat av Jugoslavias bidrag fra 1966, «Brez besed». Det spanske bidraget ble imidlertid ikke diskvalifisert og fikk delta i finalen. Etter finalen fikk «Eres tú» en omfattende kommersiell suksess verden over, ikke minst ble sangen en klassiker i spansktalende land i Sør- og Mellom-Amerika. Den gikk inn på hitlister over hele Europa, også i Norge. I USA nådde den engelske versjonen, «Touch the Wind», en niendeplass på Billboard Hot 100 i mars 1974. Dette er et av få Eurovision-bidrag som har tatt seg inn på den offisielle amerikanske hitlisten, og et av enda færre som nådde topp 10 i USA. 

I Norge nådde den en åttendeplass på VG-lista. Sangen har også blitt spilt inn i en rekke ulike versjoner, og i Norge spilte Inger Lise Rypdal inn en norsk versjon, kalt «I mitt liv». Den norske versjonen nådde en sjetteplass på VG-lista i 1973.
Utdypende artikkel: Eres tú

Norges bidrag

Norge var for første gang representert av en gruppe: kvartetten Bendik Singers, bestående av Anne-Karine Strøm, Ellen Nikolaysen og brødrene Bjørn Kruse og Philip Kruse. De vant den norske finalen i Oslo 17. februar 1973 med sangen «Å, for et spill» skrevet av Arne Bendiksen. Dette var Bendiksens fjerde og siste bidrag til en internasjonal finale, de tre andre var «Intet er nytt under solen» (1966), «Oj, oj, oj, så glad jeg skal bli» (1969) og «Lykken er» (1971).

Siden EBU hadde opphevet språkkravet, ble sangen oversatt med tittelen «It's Just a Game» til den internasjonale finalen. Den nye teksten var hovedsakelig på engelsk og fransk, men inneholdt tekstfragmenter på spansk, italiensk, nederlandsk, tysk, irsk, hebraisk, serbokroatisk, finsk, svensk og norsk. Det var NRKs amerikanske tv-produsent Robert «Bob» Williams som oversatte teksten.
Utdypende artikkel: Melodi Grand Prix 1973
Med til Luxembourg var Carsten Klouman som Norges dirigent, mens John Andreassen for første gang kommenterte sendingen for NRK Fjernsynet og NRK Radio. Norges to jurymedlemmer var Inger Ann Folkvord (under 25 år) og Johs. Bergh (over 25 år). Orkesteret i Luxembourg hadde utfordringer med å mestre det uvanlige norske arrangementet til «It's Just a Game»: «Det tok Carsten Klouman lang tid å få det elefanttunge orkesteret med seg i den lette og uvante fem fjerdedels melodien vi stiller med. Det er åpenbart at orkesteret hadde gruet seg til Norges sang», skrev avisen VG etter prøvene. Norge var heller ikke blant favorittene: «Jeg har inntrykk av at mange mennesker ikke skjønner sangen vår. Veldig mange stiller seg helt uforstående til hva vi har å fremføre», sa Anne-Karine Strøm til VG på finaledagen. Likevel ble det norske bidraget nummer syv – Norges beste plassering siden 1966. Det skulle også gå tolv år før plasseringen ble slått, da Bobbysocks vant med «La det swinge».

Avstemningen

EBU brukte det samme avstemningssystemet som de to årene i forveien. Hvert deltakerland stilte med to dommere som var på plass i Luxembourg. Den ene dommeren måtte være under 25 år, og den andre måtte være over 25. I tillegg måtte det være minst ti år mellom dem. Dommerne bedømte de andre landenes sanger med poeng fra 1 til 5. Hvert land ga dermed mellom 2 til 10 poeng til hvert av de andre landene. En sang kunne få minimum 32 poeng, og maksimalt 160 poeng. 
Under avstemningen stemte tre og tre land om gangen, direkte fra studio i CLTs hovedkvarter Villa Louvigny. Hvert jurymedlem avga poengene sine etter hvert lands fremføring. Stemmene ble samlet inn av sekretariatet og deretter regnet sammen. Under avstemningen bekreftet jurymedlemmene stemmene sine for åpen skjerm ved å vippe opp små tavler påført den respektive poengsummen. Poengene ble deretter summert og plottet inn i den mekaniske poengtavlen. Clifford Brown var EBUs overoppsynsmann for avstemningen. For første gang satt artistene ute blant publikum i salen under avstemningen – unntaket var Cliff Richard som hadde slitt med nervøsitet under sendingen.
Avstemningen ble svært jevn, og for første gang på mange år var Norge blant de øverste landene – i alle fall i begynnelsen av avstemningen. Etter første stemmerunde ledet Storbritannia med 21 poeng, Spania og Luxembourg hadde 20 hver, og Norge var nummer fire med 18 poeng. Etter andre stemmerunde var topp tre uforandret: Storbritannia ledet med 43, mens Spania og Luxembourg lå like bak med 42 poeng. Norge hadde falt ned til sjetteplass.
Etter fjerde runde lå Storbritannia fremdeles i føringen med 87 poeng, og Spania og Luxembourg delte fremdeles andreplassen med 84 poeng. Før de siste poengene skulle leses opp, lå Luxembourg i tet med 111 poeng, Spania hadde 108 og Storbritannia 106. De siste to juryene ga høye poeng til Luxembourg som vant med 129 poeng. Spania ble nummer to med 125 poeng og Storbritannia ble nummer tre med 123 poeng. Israel ble nummer fire. De nordiske landene gjorde det også bra: Sverige kom på femteplass, Finland på sjetteplass og Norge ble nummer syv.
Luxembourgs poengsum er også den prosentvis høyeste poengsummen som noen gang er oppnådd i konkurransen. Med 129 poeng av 160 mulige fikk «Tu te reconnaîtras» 80,6 prosent av hva som var mulig. Til sammenligning fikk Alexander Rybaks «Fairytale» 78,7 prosent av hva som var mulig i 2009. Men med poengsystemet i årene 1971–1973 var samtidig alle sanger garantert minst 2 poeng fra hvert av de andre deltakerlandene, derfor kan ikke poengsummene sammenlignes direkte.