Rødegardistene

Den spede begynnelse

Den første gruppen mennesker som begynte å kalle seg rødegardister i Kina var elever fra den videregående skole tilknyttet Tsinghuauniversitetet i Beijing. De var ledet av Zhang Chengzhi (som senere skulle bli Kinas ledende muslimske forfatter).
Han ble uteksaminert fra Tsinghuauniversitetets middelskole i  1967, under Kulturrevolusjonen. Ifølge Folkets Dagblad var Zhang den første som omtalte seg selv som rødegardist, han brukte betegnelsen som pseudonym som skoleelev.
Den 29. mai 1966 overbeviste Zhang om lag ti andre avgangselever fra samme videregående skole om å danne en gruppe som skulle kalle seg Mao Zedongs rødegardister i tillegg til å undertegne med egne navn den storskriftsplakaten som de slo opp med fordømmelser av skoleadministratorer. Tre dager etter skrev de nok en slik veggavis med samme kollektive underskrift, med overskriften Vi må resolutt gjennomføre den store proletære kulturrevolusjon til sin avslutning, med over hundre underskrifter.
Ifølge Zhang var meningen å utøve konstruktiv kritikk mot universitetsadministrasjonen, som de anklaget for «intellektuell elitisme» og for å være «borgerlige». Men skolens administrasjon og andre studenter svarte med å kalle forfatterne av veggavisene for «kontrarevolusjonære» og «radikalere».

Mao støtter bak kulissene

Deretter møttes gruppen i all hemmelighet blant ruinene til det gamle sommerpalasset i Beijing. De tok rødegardister som deres faste navn, og de tok dette navnet i et forsøk på å fremstå som en massebevegelse. Kort tid etter spredte nyheten seg om «rødegardistgruppene» til Mao Zedong og andre ledende kommunister, og de organiserte arbeidsgrupper som skulle ut på studiestedene og etterforske slike anklager som fremkom mot administratorene. Zhangs gruppe var ikke sen med å henge opp flere veggaviser, og der gikk de inn for en radikal revolusjon. Deres opprop begynte snart å bli gjengitt i partiavisen Folkets Dagblad. Særlig én veggavis, skrevet den 25. mai 1966 av den kvinnelige filosofilæreren Nie Yuanzi ved Pekinguniversitetet, som var blitt inspirert til dette av det hemmelige politis leder Kang Sheng og hans hustru, skulle få stor betydning.
Snart etter begynte studentgrupper over hele byen å dukke opp og de kalte seg alle rødegardister. Men dette var ikke en organisasjon med organisert fellesledelse; mange grupper oppstod helt uavhengig av hverandre.

Åpen støtte fra Mao

Den 1. juni 1966 fastslo Folkets Dagblad at alle «imperialister», «folk med bånd til imperialistene», «imperialistiske intellektuelle» med videre måtte utrenskes. Den 28. juli 1966 rettet representanter for rødegardistene et formelt brev til Mao som fastslo at masseutrenskninger og lignende var rettmessige. Mao svarte med å gi dem full støtte i en artikkel med tittelen «Bombarder hovedkvarteret», og med dette begynte Kulturrevolusjonen

Jiang Qing og Lin Biao benytter seg av rødegardistene

I februar 1967 krevde Jiang Qing og Lin Biao, med Maos tillatelse, at «klassekampen» også måtte utvides til å omfatte hæren. Mange ledende generaler som hadde vært med på grunnleggelsen av Folkerepublikken gav uttrykk for stor bekymring over og motstand mot Kulturrevolusjonen, som de kalte et feilgrep. Tidligere utenriksminister Chen Yi sa i sinne under et møte i Politbyrået at de nye fraksjonene kom til å ødelegge det militære, og deretter Partiet. Andre generaler som Nie Rongzhen, He Long og Xu Xiangqian gav uttrykk for sin sterkeste misbilligelse. De ble etterpå fordømt i de nasjonale massemedier, som ble kontrollert av Zhang Chunqiao og Yao Wenyuan, som «februar-motstrømskreftene». Alle ble de til slutt utrensket av rødegardistene.
Samtidig begynte mange store rødegardistgrupperinger å reise seg i protest mot andre rødegardistgrupperinger som hadde avvikende revolusjonære budskap, noe som ytterligere rotet til situasjonen og bidro til mer kaos. Dette fikk Jiang Qing til å fordre av rødegardistene å innstille all usunn virksomhet. Den 6. april ble Liu Shaoqi åpent fordømt av en fraksjon av Zhongnanhai hvori inngikk Jiang Qing og Kang Sheng og til slutt Mao selv. Dette ble fulgt opp med en protest og massedemonstrasjoner, som i Wuhan den 20. juli, der Jiang åpent fordømte enhver «kontrarevolusjonær virksomhet». Senere fløy hun personlig til Wuhan for å kritisere Chen Zaidao, generalen med ansvar for Wuhan militærdistrikt.
Den 22. juli bad Jiang Qing rødegardistene om å – om nødvendig – ta Folkets frigjøringshærs plass, og dermed gjøre de eksisterende militære styrker maktesløse. Rødegardistene, til å begynne med ros fra Jiang Qing, begynte snart å stjele og plyndre fra barakkene og andre av hærens bygninger. Dette klarte ikke generalene å stanse, og det pågikk til høsten 1968.

Rødegardistbevegelsens undergang

Den 27. juli 1968 ble rødegardistenes myndighet over hæren offisielt opphevet og sentralregjeringen satte inn troppestyrker for å beskytte en rekke områder som fortsatt var blant rødegardistenes målområder. Dette omskifte kan, dersom man holder seg til den snevrere forståelse av Kulturrevolusjonen, betraktes som begynnelsen på Kulturrevolusjonens avslutning; nå ble motkrefter satt inn mot kaoskreftene som var blitt satt fri i 1966.
Konkret begynte tiltakene mot rødegardistene at grupper nyorganiserte arbeidere (om lag 30.000 ansatte ved 60 fabrikker i Beijing var blitt organisert i «Hovedstadens Mao Zedongs Tanker arbeiderpropagandagrupper») ble sendt til byens universiteter for å stanse urolighetene rødegardistene der anstilte. Den gruppen som kom til Tsinghuauniversitetet den 27. juli ble møtt med steinkasting og skuddsalver på ordre fra rødegardistlederen Kuai Dafu. Fem medlemmer av arbeidergruppen ble drept, mange ble såret. Gruppen trakk seg tilbake.
Men dagen etter innkalte Mao Zedong personlig hovedstadens viktigste rødegardistledere til et møte i Folkets store hall. Rødegardistlederne var de to kvinnene Nie Yuanzi fra Pekinguniversitetet og Tan Houlan fra Beijings pedagogiske universitet, og de mannlige ledere Han Aijing (Beijings aeronautiske institutt), Kuai Dafu, og Wang Dabin (Beijings geologiske institutt). Mao tok fra sin side med seg Lin Biao, Zhou Enlai, Chen Boda, Kang Sheng, Jiang Qing, Lin Biaos kone Ye Qun, Xie Fuzhi, Wu De og Folkets frigjøringshærs nye stabssjef Huang Yongsheng. Trass i denne storslåtte mottagelsen var dette et møte da studentene fikk høre dødsdommen over sin bevegelse. Mao sendte troppestyrker inn på mange læresteder for å skape ro, og samtidig ble sentrale rødegardister sendt «upp i fjellene og ned til landsbyene» (shang shan, xia xiang).
Mao lot sin støtte og sitt fremme av den nye linje bli alminnelig kjent ved å la en av hans «høyeste anvisninger» om dette bli kjent blant massene. Ett år etter var alle rødegardistenes grupperinger blitt oppløst; Mao fryktet at det kaos de hadde skapt, og fremdeles var i stand til å skape, kunne skade selve kommunistpartiets fundamenter. Uansett hadde de allerede gjort sin nytte for Mao, som nå hadde konsolidert i sin makt.
I desember 1968 utropte offisielt Mao kampanjen «Ut på landet-bevegelsen». Denne kampanjen, som varte i ti år, innebar at unge intellektuelle i byene ble beordret ut på landsbygda. Ordet «intellektuell» ble benyttet i meget vid forstand, ettersom denne politikken også ble gjort gjeldende for ungdom etterhvert som de ble uteksaminert fra de videregående skoler. Det var ikke før mot slutten av 1970-årene at disse «unge intellektuelle» kunne vende tilbake til sine hjembyer. Tiltaket var et av flere for å flytte rødegardistene fra byene og ut på landet, der de ville forvolde mindre sosial uro.
I løpet av de neste syv årene ble 12 millioner byungdommer, det vil si om lag 10 prosent av bybefolkningen, sendt ut av byene. Under hele perioden fra 1967 til 1979 kom tallet opp i 16.470.000. De fleste ble sendt til steder i deres egen hjemprovins, de heldigste til rike landfylker i utkanten av hjembyene. Men åtte byer – Shanghai, Beijing, Tianjin, Hangzhou, Nanjing, Wuhan, Chengdu og Chongqing – sendte store antall til grenseprovinser som Indre Mongolia, Xinjiang, Yunnan og Heilongjiang.
Fra høsten 1968 nå av var ikke lenger rødegardistene noen faktor i kinesisk samfunnsliv. Men begrepet var ikke helt strøket: I kinesiske middelskoler fikk Den kommunistiske ungdomsliga nå betegnelsen rødegardister, og på grunnskolene fikk ungpionerene et nytt navn, «Små rødegardister». Det var først den 19. august 1978 at disse navnene offisielt ble strøket.

Analyse

De forskjellige grupperingers engasjement i den kaotiske perioden 1966-68 er bare delvis blitt gjenstand for forskning. Kildesituasjonen er så langt utilfredsstillende, og øyenvitneintervjuer i Kina om denne perioden er fremdeles en delikat affære (2007). Sentrale aktører er nå gamle, og hukommelser blir mindre presise. Det er illustrerende at det pr. 2007 kun var ett museum i Folkerepublikken som beskjeftiget seg med tildragelsene; det er i Shantou, og kulturmyndighetene – som tolererer museet – tillater ikke at det blir opplyst om det for eksempel i brosjyrer.
Det er flere gruppers engasjement som bare til dels er blitt underkastet historisk analyse. Om Rødegardistene lar det seg imidlertid si:

Rødegardistene fra de videregående skoler

Rødegardistene som var selve spydspissen i Kulturrevolusjonen, strømmet ut fra skoler og universiteter. Hva gjelder studentene ved de videregående skoler, der det var mange studenter som kjempet om få studieopptak for de alt for få plasser som stod til rådighet ved universitetene, hadde frustrasjonen vedrørende egne fremtidsutsikter ført til frustrasjoner som gav opphav til fraksjoner blant studentene. På denne tiden hadde kommunistene avskaffet det gamle systemet at de akademiske prestasjoner skulle veie tungt ved opptak på universitetene. Man tenkte klassebevisst, og det innebar at man skulle gi ungdom med rett klassebakgrunn preferanse. Dermed kom mange barn fra arbeiderklassen og den alminnelige bondeklasse videre, selv uten særlige akademiske prestasjoner å vise for seg. Dette systemet var blitt ytterligere uthulet ved at barn av partikadre også ble sikret opptak ved universitetene, gjerne uten å ha gjort det særlig godt.
Systemet for å vurdere om studentene hadde nådd de akademiske læremål hadde forsåvidt brutt sammen/delvis blitt avskaffet, men studentene selv hadde evne til å vurdere hva som måtte til for å komme seg videre. Den store mengde studenter som verken hadde perfekt klassebakgrunn eller kom fra kommunistfamilier, men kom fra småborgerskapet eller funksjonærbakgrunn, innså at politisk aktivisme var en meget bedre billett til videre studier enn skolearbeidet var det. Ved aktivisme kunne man bli opptatt i den kommunistiske ungdomsliga, noe som ble tatt hensyn til ved opptak til høyere utdannelse.
Dermed var det duket for stor deltagelse i politisk aktivisme, ikke bare på grunn av tidens persondyrkelse av Mao som særlig var innpodet de unge, men også av forskjellige egennyttige grunner. Det oppstod fraksjoner blant rødegardistene. Småborgerbarna kunne ved sin aktivisme både score poenger, og være med på å sjalte ut de kaderbarna hvis foreldre i øyeblikket var blant de som ble kritisert og utrenset. Kaderbarna kunne også fremme egne interesser både ved å vise lojalitet når andre kadre ble utrenset, eller ved sin aktivisme kanskje skape seg et selvstendig fremtidsgrunnlag til tross for foreldrenes assosiasjon med de «gale» grupperinger i Partiet.

Rødegardistene fra universitetene

På universitetene var naturligvis ikke konkurransen om opptak til universitetene noen medvirkende faktor. Men særlig i Beijing var det vokst frem at de enkelte universiteter var blitt knyttet til forskjellige av de ledende personligheter i parti- og regjeringsapparat. (Dette gjaldt ikke minst Tsinghua-universitetet som var det første der rødegardistene ble engasjert i den politiske kamp).
Dette forhold begrunner meget av fraksjonsdannelsene og aktivismen ved hovedstadsuniversitetene. Ved de øvrige av landets universiteter, som ikke var geografisk regimenære, spilte dette en mindre rolle. Det er ikke blitt forsket særlig på dem, men det var klart at overalt var en posisjonering med hensyn til fremtidig jobb en faktor – aktivisme hjalp.

Sprikende interesser

Et talende eksempel på hvordan forskjellige grupper rødegardister hadde hver sine interesser å ta vare på, gir hva som skjedde i byen Qufu i Shandong. Her, i Konfucius' fødeby, var det et stort tempel- og minneområde med vel ivaretatte minner som gikk hundrevis av år tilbake. De lokale rødegardistene var ikke snauere enn i andre byer med å gå løs på «klassefiender» og ramponere eiendom. Men Konfucius-anlegget lot de stå i fred – etter rettere sagt, de malte store slagord og hengte opp plakater slik at fremmede rødegardister skulle få inntrykk av at anlegget var «ferdigplyndret». Til slutt ble det likevel herjet – av 200 rødegardister fra Beijings pedagogiske universitet som var på rundreise. De ødela mer enn 6000 gjenstander i november 1966.

Rødegardistgenerasjonen i det senere Kina

Rødegardistene utgjorde en meget stor andel av det unge Kina under sin tid. Det er vanlig å beregne at minst 27 millioner av unge kineserne var på ett eller annet vis involvert som rødegardister, og enda flere, nemlig storparten av alle født mellom 1949 og 1959 fikk sin oppvekst og skolegang særlig sterkt preget av kulturrevolusjonen. Det gjaldt mennesker fra hele landet, men særlig dem fra byene. I år 2008 kan man anslå at ti prosent av alle byboere i  50- og 60-årsalderen mistet ti år av sine formative år, og er preget av det. Det kan gi seg utslag i alt fra nostalgi til bitterhet, og   ettersom det er denne generasjon som gjerne innehar tyngdepunktet av de tyngste lederverv i samfunnet, er det av stor betydning for det kinesiske samfunn hvordan denne generasjonen klarer å bearbeide sin fortid.