Drømmen om det røde kammeret

Drømmen om det røde kammeret (kinesisk: 红楼梦; pinyin: Hóng Lóu Mèng, Wade–Giles: Hung Lou Meng) er en klassisk kinesisk roman fra Qing-dynastiet. Den kalles også «Steinens historie» (石头记, Shítóu Jì). Den skal være delvis selvbiografisk og skildrer forfatteren Cao Xueqins egen slekts vekst og fall. Romanen består av 120 kapitler. Det anses at kun de 80 første ble forfattet av Cao Xueqin, mens de siste 40 ble skrevet av Gao E.
Drømmen om det røde kammeret regnes som en av de fire store klassiske romaner.

Språket

Romanens fortellerstemme er skrevet på talespråkskinesisk i stedet for klassisk kinesisk (wenyan). Cao Xueqin var godt innsatt i kinesisk poesi og i klassisk kinesisk, og hadde skrevet traktater i semi-wenyan-stil.
Romanens dialoger er skrevet på beijingdialekt, den som senere skulle danne basis for moderne kinesisk talespråk. Tidlig på 1900-tallet benyttet leksikografer seg av dialogdelene i Drømmen om det røde kammeret for å definere vokabularet til den nye standardkinesisk, og språkreformatorene benyttet seg av romenen for å fremme dette nye talespråksbaserte skriftlige kinesisk.

Beskrivelse

Romanen gir et detaljert innblikk i sosiale forhold i Qianlong-keiserens epoke (1735–1796), og er kanskje sin tids mest vellykkede skildring av Beijing og Kina under Qing-dynastiet. Alle de viktigste filosofiske strømninger som gjorde seg gjeldende i landet innen daoismen, konfucianismen og buddhismen lar seg gjenkjenne i verket.
Romanen har et persongalleri på over 350 skikkelser – noen av dem svært detaljert beskrevet – og man får et skarpt innblikk en kinesisk aristokratisk families vekst og fall. Sentralt står den bortskjemte og verdensfjerne adelssønnen Jia Boayu (賈寶玉 / 贾宝玉), som ytre sett lever et sorgløst og dekadent liv, selv når han i virkeligheten er deprimert, og som til syvende og sist trekker seg tilbake fra denne verden og blir munk. Hovedhandlingen grupperer seg om protagonisten og hans to nieser Lin Daiyu (林黛玉 Blå juvel) og Xue Baochai (薛寶釵 / 薛宝钗).
To hovedtråder som løper gjennom romanen er hva som er «realitet» og «sannhet». Navnet på den familien det meste dreier seg om, Jia (賈, uttaltd jiǎ), er likelydende med uttalen av det kinesiske tegn 假 jiǎ, som betyr «galt» eller «fiktivt». Denne dobbeltheten gjentar seg i en annen av romanens familier, nemlig Zhen (甄, uttalt zhēn). Uttalen er den samme som for ordet «ekte»/ «reell» (真).
Verket gjenspeiler de fortredelser som rammet forfatteren Cao Xueqins egen familie. Som forfatteren går inn på i første kapittel skal verket være til ihukommelse av de kvinner han kjente i sin ungdom: Venner, slektninger og tjenerinner. Romanen er bemerkelsesverdig ikke bare for sin store personkrets og brede psykologiske spennvidde, men også for sin presise og detaljerte skildring av levnet og sosiale strukturer typisk for 1700-tallets kinesiske overklasse.
Noen sinologer antar at Gao E har tilpasset slutten av romanen noe for å unnslippe den keiserlige sensurs inngripen, og at dermed en del av den sosialkritiske bakgrunnen er gått tapt. Av noen overleverte originalhåndskrifter fremgår det at allerede Cao Xueqin ønsket å skjerme enkelte eksisterende personer.
Romanen er oversatt til mange språk, bl.a. til tysk av Franz Kuhn.