google/wiki40b huggingface dataset:
Jora

Geografi

Elvestrengen omfatter Veslholbekken som møter Storholbekken og Nedre Lågvassbekken inn i et navnløst tjern 1270 moh der Jora starter. Elven munner ut i Gudbrandsdalslågen ca 2,5 – 3,3 km vest for Dombås sentrum hvor den deler seg i et 1,4 km langt og 800 meter bredt delta. Elven er grenseelv mellom Lesja og Dovre fra Lågen opp til samløpet med Grøna (6,7 km) som kommer fra Snøhettamassivet og drenerer et areal på 123 km². Derfra og ca 2,5 km er Grøna grenseelv. Vassdraget er 46,8 km langt hvorav Jora utgjør den lengste delen på 43,7 km mens Veslholbekken er 3,1 km. Nebørsfeltet er 496,7 km² og drenerer hovedsakelig tre områder: hoveddalføret opp til Sjongsvatnet, Grøndalen og Skamsdalen. Middelvannføringen er 10,1 m³/s.
Fra sine kilder i traktene rundt Storskrymten (1985 moh.) renner Jora i sørvestlig retning ned i den skogkledte Skamsdalen. Fra Skamsdalssætrin og ned til samløpet med Grøna renner Jora gjennom Jora landskapsvernområde. Ved samløp med elva fra Sjongsvatnet, feltets største innsjø (1,7 km²), dreier elva sørøstover til samløp med Grøna. Feltet har relativt mange mindre tjern, med et totalt areal på ca. 3 % av samlet nedbørsfelt. Foruten Sjongsvatnet ligger Langvatnet, Lågvatnet, Leirsjøen og Mjogsjøen i den vestlige grenen av vassdraget, mens Svånåvatnet og Storvatnet er de største tjernene i Grøna. Storvatnet er et av flere små og store tjern på grensen til Hjerkinn skytefelt som går under navnet Grisungvatni. Jora er viktig for opprettholdelse av vannføring i Lågen.

Geologi

Joravassdraget ligger på overgangen mellom tre ulike bergartskomplekser: Prekambriske gneiser i vest, eokambrisk sparagmitt (se arkose) i de høyereliggende delene, sedimentære og vulkanske bergarter i sør og øst. Overflaten er stort sett dekket av løsmasseavsetninger. Flere bresjønivåer har satt spor i avsetningene. Israndavsetninger danner viktige materialkilder for nåtidens elvetransport. Der hvor hovedelven skjærer gjennom løsavsetningene, er det gravet vekk betydelige materialmengder. Løsmassene og den aktive breerosjonen i de øvre deler av vassdraget gir stor materialetransport for deltautvikling. Det foregår stadig masseavleiringer i deltaet og endringer i elveløpene.

Vern

Utbygging av Jora til produksjon av elektrisk strøm ble foreslått i 1920, og lagt bort av hensyn til fiskevann, beiter og setring. I forbindelse med Verneplan I (1973) ble Jora satt på vent til senere. I 1980 (verneplan II) fikk Jora et midlertid vern på fem år. I Samlet plan fra 1982 ble muligheten for overføring av Jora til Aursjømagasinet vurdert. I Verneplan III (1986) var ikke Jora nevnt og i 1991 gikk kommunestyrene i Lesja og i Dovre inn for at Jora burde med vernes. I 1993 ble vern av Jora nedstemt i Stortinget med 73 mot 75 stemmer. Jora ble i 2005 vernet mot kraftutbygging gjennom Supplering av Verneplan for vassdrag, med begrunnelsen: Vassdraget er viktig del av et attraktivt og variert landskap. Stort naturmangfold knyttet til biologi og geologi. Store kulturminneverdier. Vassdragsvernet binder sammen vern etter Naturvernloven og bidrar med det å ivareta helheten i vassdraget. Friluftsliv er viktig bruk.
Margarethe Danzi

Liv og karrière

Margarethes far, Theobald Hilarius Marchand, var den første leder av Nationaltheater Mannheim. Moren, Magdalena Brochard, var teaterskuespiller, ballettdanser og engasjert som subrette i mannens teatergruppe.
Margarethe Danzi fikk undervisning i München av sin framtidige svigerinne, Franziska Lebrun, fra 1778 til 1782, og fra 1782 til 1784 av Leopold Mozart i Salzburg. Hun gjorde seg tidlig bemerket som sanger og klavervirtuos, først i biroller, senere med debut som hoffsanger ved Münchner Hoftheater (Cuvilliés-Theater) 26. april 1786. Året etter, bare tolv år gammel, debuterte hun ved Mannheimer Hoftheater i tittelrollen «Der Edelknabe» av Johann Jakob Engel.
I 1790 giftet hun seg med komponisten og kapellmesteren Franz Danzi, og foretok sammen med ham større turneer som primadonna ved Domenico Guardasonis teatertrupp. Fra 1796 ble hun en feiret primadonna ved Münchner Hoftheater.
Hun døde bare 32 år gammel som følge av en lungesykdom.
Som kontrast til den strålende karrièren som operasanger, vakte Danzis komposisjoner liten interesse i hennes egen levetid, hun fikk knapt noen forlegger til å utgi sine verk og det meste er gitt ut i ettertid. Denne skjebnen delte hun med svigerinnen Franziska Lebrun.
John Sevier

Bakgrunn

John Sevier ble født i 1745 i det som da var Augusta County i kolonien Virginia, nær det som nå er byen New Market (Seviers fødested er nå del av det moderne  Rockingham County). Han var den eldste av syv barn til Valentine «The Immigrant» Sevier og Joanna Goad.  Habs far hadde innvandret fra England til Baltimore i 1740 kom seg etterhvert til Shenandoah Valley.
Seviers far etterhvert tavernabestyrer, pelshandler og landspekulant. John inneldet først en lignende karriere selv.  Som omg man åpnet han sin egen taverna og var med på å legge ghrunnlaget for New Market, nær sitt fødested (New Town regner Sevier som sin grunnlegger).
I 1761, da han var 16 år, slo han seg ned som bonde.

Offiser

Noen kilder vil ha det til at han var kaptein i Virginia Colonial Militia, under George Washington, i Lord Dunmore's War i 1773 og 1774.
Sevier fungerte som oberst i slaget ved Kings Mountain i 1780, og han var kommandant i militsen ved grensen for koloniseringen i tallrike kamper mot cherokeefolket i 1780-årene og 1790-årene.
Sevier kom til koloniseringsgrensen i Tennesseedalen i 1770-årene, og i 1776 ble han valgt som en av fem dommere i Watauga-sammenslutningen og hjalp med forsvaret av Fort Watauga under et cherokee-overfall. Ved utbruddet av den amerikanske uavhengighetskrig ble han valgt til komiteen for sikkerhet i Watauga-sammenslutningens etterfølger, Washington District. Etter slaget ved Kings Mountain ledet han et felttog som ødela atskillige chickamauga-byer i det nordlige Georgia.

Politiker: Guvernør

I 1780-årene bekledte Sevier posten som den første og eneste guvernør for State of Franklin, et tidlig og feilslått forsøk på å opprette en stat for nybyggerne på vestsiden av Appalachene. Dette forsøket skjedde etter at North Carolina ville kvitte seg med sine landområder vest for Appalachene: Konføderasjonens kongress fikk i 1784 motvillig kontroll over området som ingen visste hva man skulle gjøre med. Det oppstod et maktvakuum og John Sevier fikk i åppdrag å styre området som tidligere hadde tilhørt North Carolina.
Han var brigadegeneral for militæret i Sørvestterritoriet i begynnelsen av 1790-årene.
Sevier satt i seks toårsperioder som Tennessees guvernør (1796-1801 og 1803-1809), hvor en forfatningsbegrensning forhindret en fjerde periode i begge tilfeller. Hans politiske karriere ble preget av en gradvis økende rivalisering med den oppkommende politiker Andrew Jackson; dette kulminerte nesten med en duell mellom de to i 1803 - sekundantene klarte i siste liten å overtale hver sine parter å la være å avfyre skudd.

Kongressrepresentant

Etter sin siste periode som guvernør ble Sevier i tre omganger valgt til medlem av Representantenes hus, hvor han satt fra 1811 til sin død i 1815. Han døde på en inspeksjonsreise i grenstraktene mellom Georgia og indianerstammen creeks marker.
Sevier County i Tennessee har fått sitt navn etter John Sevier.
Krattanagar

Utbredelse

Den forekommer i Colombia og Ecuador.
St. Michaelis-kirken i Hamburg

Sankt Michaelis kirke (tysk: Hauptkirche Sankt Michaelis) er en kirke i Hamburg, Tyskland. Kirken som på folkemunne gjerne kalles «Michel», er en av de fem evangeliske hovedkirkene i byen. Kirken er viet til erkeengelen Mikael.
Den første kirken på stedet ble oppført i 1647 og brant etter et lynnedslag i 10. mars 1750. 
Grunnstenen til en ny kirke ble lagt allerede i 1751 og det nye bygget sto ferdig i 1752. Kirken ble innviet ved en kantate av Telemann: Komm wieder Herr, zu der Menge der Tausenden in Israel. 
Det andre kirkebygget ble fullstendig ødelagt i en brann i 1906, oppstått under vedlikeholdsarbeider. Flere fremstående musikere og arkitekter, blant andre Cornelius Gurlitt, Fritz Schumacher og Peter Behrens hadde talt i mot en rekonstruksjon, og ønsket i stedet en moderne kirke. Folkelige protester vant imidlertid frem og en rekonstruert barokkirke, den tredje i rekken, sto ferdig på stedet i 1912. Da var imidlertid trekirken erstattet med en kirke oppført i stål og betong.  
Kirken sto lenge uskadet under de alliertes bombeangrep under den andre verdenskrigen, samtidig som bygningene omkring ble sterkt skadet. Omsider ble imidlertid kirken også truffet i 1944 og 1945 og igjen helt ødelagt. Kirken ble på nytt innviet i 1952, men bare døpefonten og offerkisten var igjen fra kirken i 1763. Kirken ble fra 1983 til 2009 skrittvis renovert til dagens stand.
Max Delbrück

Biografi

Delbrück blei født i Berlin, i det som den gang het det tyske rike. Faren Hans Delbrück var professor i historie ved universitetet i Berlin og hans mor var barnebarn av Justus von Liebig.
Delbrück studerte astrofysikk, før han dreide i retning teoretisk fysikk, ved universitetet Göttingen. Etter å ha mottatt sin doktorgrad i 1930 reiste han til England, Danmark og Sveits. Han møtte Wolfgang Pauli og Niels Bohr, figurer som fikk han til å interessere seg for biologi.
Delbrück dro tilbake til Berlin i 1932 som assistenten til Lise Meitner, som samarbeida med Otto Hahn. De bearbeida resultatene av forsøk på å bestråle uran med nøytroner. I løpet av denne perioden skreiv han noen avhandlinger. En av disse avhandlingene viste seg å bli et viktig bidrag i forsøk med spredning av gammastråler. Hans konklusjon viste seg å være rent teoretisk, ettersom det var umulig å gjennomføre på det tidspunktet. 20 år senere stadfesta Hans Bethe fenomenet og kalte det opp etter Delbrück. 
I 1937 flytta han til USA for å gi næring til sin interesse for biologi. Han blei forsker i biologiavdelingen ved California Institute of Technology, der han begynte å forske på genetikken til fruktflua Drosophila melanogaster. I sitt opphold her blei han kjent med bakterier og deres viruser. I 1939 var han medforfatter til artikkelen The Growth of Bacteriophage som fikk stor betydning. 
I 1941 gifta han seg med Mary Bruce. Han fikk fire barn med henne. Delbrücks bror Justus Delbrück, en advokat, hans søster Emmi Bonhoeffer og hans svogre Klaus Bonhoeffer og Dietrich Bonhoeffer var ansett som helter i den tyske motstandsbevegelsen. Klaus og Dietrich Bonhoeffer ble henrettet i det nasjonalsosialistiske Tysklands siste dager.
Delbrück bodde i USA hele andre verdenskrig. Han underviste i fysikk ved Vanderbilt universitet i Nashville samtidig som han dreiv på med genetikk. I 1942 fant han og Salvador Luria fra universitetet i Indiana ut at bakteriers motstand mot virusinfeksjoner skyldes tilfeldig mutasjon, ikke tilpasning. Denne forskinga, kjent som Luria-Delbrück-eksperimentet, var også oppsiktsvekkende for bruken av matematikk for å forutse så mange resultater som mulig fra de forskjellige modellene. For dette arbeidet mottok de Nobelprisen i fysiologi eller medisin i 1969. Prisen delte han med Alfred Hershey. Samme år mottok han sammen med Salvador Luria Louisa Gross Horwitz-prisen fra Columbia University. 
I 1947 returnerte Delbrück til California Institute of Technology som professor i biologi. Her blei han til 1977.
Fra 50-tallet av brukte Delbrück biofysiske metoder i stedet for genetikk når problem innen fysiologi skulle løses. Han oppretta institutt for molekylærgenetikk ved universitetet i Köln.
Delbrück, en av pionerene innen moderne molekylærgenetikk, døde mandags kveld, 9. mars 1981 på Huntington Memorial Hospital i Pasadena, California. Han blei 74 år gammel. På denne tida var han Board of Trustees, professor i biologi emeritus ved California institutt for teknologi. Delbrück var en av de mest innflytelsesrike personene i bevegelsen av fysikkforskere som dreide mot biologi i løpet av 1900-tallet.
Atuagagdliutit/Grønlandsposten

Atuagagdliutit/Grønlandsposten, vanligvis referert til som bare AG, er en av to riksaviser på Grønland. Avisen utgis to ganger i uka, på tirsdager og torsdager.
Avisa er slått sammen av den grønlandske avisa (Atuagagdliutit) og den danskspråklige avisen (Grønlandsposten), og alle artiklene blir skrevet på begge språk.
AG meldte 13. november 2009 at AG og konkurrenten Sermitsiaq skal slås sammen fra 1. januar 2010 på grunn av sviktende økonomi i begge avisene. Både AG og Sermitsiaq skal fortsette å komme ut, men AG skal etter fusjonen bare komme ut én gang i uka.

Atuagagdliutit

Atuagagdliutit ble grunnlagt i 1861 av den danske geologen Hinrich Rink, som mente at grønlendingene holdt på å miste den kulturelle identiteten sin, og mente at en avis ville hjelpe den muntlige tradisjonen på Grønland, ved å gi muligheten til å publisere den i hele Grønland. Avisa ble kun utgitt på grønlandsk, og skrev først og fremst om nasjonale tema, som grønlandsk identitet. Første utgave ble utgitt 1. januar 1861. I mange år var avisa også den eneste kilden grønlendingene hadde til informasjon om den øvrige verden. Avisen var den arktiske verdens første avis, og den første redaktøren var Rasmus Berthelsen.
I løpet av 1930-tallet skiftet avisa gradvis over fra et fokus på tradisjonelle fortellinger til å skrive om sosiale problemer og andre vanlige nyheter.

Grønlandsposten

I løpet av 2. verdenskrig ble Grønland mer eller mindre isolert fra omverden, og en danskspråklig avis, Grønlandsposten, ble sirkulert i hovedstaden Godthåb (Nuuk). Avisen ble populær nok til å fortsatt bli utgitt etter krigen, og den ble utgitt helt til de to avisene ble slått sammen i 1952.

Distribusjon

Det gamle Atuagagdliutit kom ut en gang i måneden, fram til sammenslåingen med Grønlandsposten. I starten ble avisen distribuert fra hånd til hånd, og i noen grad slått opp på vegger, ikke ulikt en budstikke.
Fra og med 1960-tallet økte frekvensen, først til annenhver uke, så hver uke, senere to og etter hvert tre ganger i uka. I 1993 ble avisa nok en gang publisert to gonger i uka, først og fremst som et resultat av distribusjonsproblemer.
Buksnesfjorden (Andøy)

Buksnesfjorden er en fjord i Risøysundet på Hinnøya i Andøy kommune i Nordland. Fjorden har innløp mellom Hestneset i nord og Kvalshågen i sør og strekker seg to kilometer østover til Teinvatnet i enden av fjorden.
Buksnesfjord camping er på sørsiden av fjorden, ellers er det ingen bosetninger her. Store deler av områdene rundt fjorden, hele nordsida og de indre områdene på sørsiden er myrlendt.
Fylkesvei 82 går langs begge sider av fjorden og krysser den innerste delen av fjorden via to små bruer og veifyllinger.
Bia

Utseende

Middelsstore, bredvingede, brune sommerfugler. Vingenes overside har svartbrun grunnfarge, og bakvingen er trukket ut til en kort stjert. Vingen har oransje og blå felter. Bakvingen er fint mønstret (vatret) i brunt, svart og hvitt, uten øyeflekker.

Levevis

Uglesommerfuglene unngår solskinn, dels ved å holde seg inne i den tette skogen og dels ved å fly på ettermiddags- og kveldstid da det gjerne er overskyet og skumt. Larvene lever på palmer. De voksne sommerfuglene er forholdsvis vanlige i regnskoger mellom 100 og 800 meters høyde innen utbredelsesområdet, hvor de holder seg inne i skyggen nær skogbunnen. De spiser trolig råtnende frukt.

Utbredelse

Slekten er bare kjent fra de øvre delene av Amazonas-bekkenet i Brasil, Bolivia, Ecuador og Peru.
Have Germanerne invandret til Skandinavien fra nord eller fra syd?

Have Germanerne indvandret til Skandinavien fra nord eller syd? var en forelesning holdt av Ludvig Kristensen Daa under det nordiske naturforskermøtet i Christiania i 1868. Den kom senere på trykk.
Avhandlingen var Daas bidrag til kritikken av innvandringsteorien til P.A. Munch og Rudolf Keyser. Daa tok i bruk etnologiske og geografiske kilder i sin argumentasjon mot at den norrøne stammen skulle ha innvandret til Skandinavia fra nord og øst omkring 6-700 år før Kristi fødsel. Han mente at topografien i de aktuelle innvandringsområdene gjorde det umulig for en stamme på vandring å ta seg frem. Han satte bl.a. spørsmålstegn ved hvorvidt en stamme på vandring fra Russlands indre kunne tilegne seg den maritime kunnskapen som ville ha vært nødvendig for å ta seg fram langs kysten av Hålogaland og over Ålandshavet.
Foredraget har blitt kalt en gravtale over Keyser og Munchs innvandringsteori. Foredraget bidro sterkt til at fagfolk i stor grad var gått bort fra teorien innen tiårets slutt.
Hotel du Nord (Tromsø)

Hotel du Nord var et hotell i Tromsø. I 1839 ble den tidligere storsalen på jektebruket i Tussøya solgt til Tomsø og oppført som Hotel du Nord. Hotel du Nord lå ved Stranskillet i Tromsø på tomta til det senere Grand Hotell. Hotel du Nord brant i 1876.
Hotel du Nord var lenge det eneste overnattingsstedet i Tromsø.
Det ble vanlig for byens overklasse å samle seg på Hotel du Nord.
På 1840-tallet hadde Det musikalske Selskap i Tromsø månedlige konserter og de ble gjerne fulgt av ball i dansesalongen på Hotel du Nord. 
I 1846 fikk Tromsø sitt første syttendemaitog som gikk fra Hotel du Nord. 
17. mai 1846 samlet "Intelligentsen" (20-30 i tallet) i Tromsø seg til festmåltid på Hotel du Nord etterfulgt av marsj nordover i byen for å hilse på håndverkerne som hadde samlet seg på konsul Buchs landsted. Året etter ble syttende mai også feiret standsvis og hilsningstoget gikk nå ikke bare fra Hotel du Nord til konsul Buchs landsted, men også den motsatte veien." I 1848 fikk Tromsø et felles syttendemaitog og feiringen var kommet for å bli.
Finnskogdagene

Finnskogdagene er et årlig kulturarrangement på Svullrya i Grue, Hedmark, nær grensen mot Sverige.  Det ble etablert i 1969, og foregår den andre helgen i juli.
Temaet for arrangementet er tradisjonene og folkelivet på Finnskogen, med vekt på de særegne skogfinske kulturtradisjonene. Aktiviteter under arrangementet er «proklameringen av Republikken Finnskogen», utdelingen av Finnskogprisen og prisen «Finnskogen Takker», utstillinger, konserter, liv i stuene på Norsk Skogfinsk Museum.
Siden 1993 har Merete Wigers drama Spillet om innvandrerne vært fremført her. Gottlundsmarsjen arrangeres til minne om «Finnskogens apostel», Carl Axel Gottlund. I samarbeid med avisa Glåmdalen har man siden 1996 delt ut musikkprisen «Finnskog Artist».
Det finske ambassadørpar har i en årrekke vært gjester ved arrangementet.
Egmonds Evangeliarium

Egmonds Evangeliarium er et manuskript fra det 9. århundre som inneholder de fire evangeliene. Det er i dag et av Nederlands viktigste kulturhistoriske objekter fra tidlig middelalder. I dokumentet finnes de eldste kjente avbildingene av mennesker og bygninger i Nederland, videre er det en av de eldste kirkeskattene som fremdeles eksisterer. Manuskriptet er historisk viktig, og ble innkjøpt av den nederlandske stat. Siden innkjøpet ble gjort befinner evangeliariet seg i samlingene til det kongelige biblioteket i Den Haag.

Historie

Manuskriptet ble fremstilt i Reims i nord-Frankrike mellom 950 og 975. Etter dette ble boken transportert til en vestligere del av Frankrike der den ble utstyrt med portretter av evangelistene, dekorasjonssider og kanontabeller i det som er kjent som franko-saksisk stil.
Evangeliariet ble anskaffet av grev  Dirk II av Holland og Vest-Friesland rundt 975. Han lot boken binde i et omslag dekorert med gull og edelstener. 
Frem til reformasjonen i det 16. århundre var evangeliariet i Egmond. Da reformasjonen renset kirker og klostre for katolske dekorasjoner, ble boken først brakt i sikkerhet i Haarlem og senere i Köln, Tyskland. I løpet av denne tiden gikk det dekorerte omslaget tapt, og først i begynnelsen av det 19. århundre dukket manuskriptet opp igjen i Utrecht.

To miniatyrer

Da kirken Dirk II hadde skjenket abbediet i Egmond ble innviet, ga han den manuskriptet som innvielsesgave. For anledningen lot han to miniatyrer som fastla gaven bli føyet til boken. Den første miniatyren viser Dirk og hans kone Hildegard som plasserer boken på alteret, med kirken som bakgrunn. Kirken er malt på middelaldervis, som en kombinasjon av snitt og fasader. Ved denne miniatyren står et vers på latin, som i oversettelse blir: «Denne boken ble skjenket den nådige far Adalbert av Dirk og hans elskede kone Hildegard, så han rettferdig kan minnes dem i all evighet». Den andre miniatyren viser Dirk og Hildegard som ber St. Adalbert, Egmonds skytshelgen, å be for dem hos Jesus Kristus.
Kryssfinér

Kryssfinér er en type konstruksjonsvirke som er laget ved at tynne lag av finér er limt lagvis sammen. Vanligvis slik at fibrene i hvert lag ligger 90 grader på hverandre. Vanligst er det også med et odde antall lag, slik at platen får best mulig egenskaper mot å slå seg. 
Derved vil også fibrene i de ytterste lagene normalt ligge parallelt. Platene limes sammen, vanligvis med et fenol formaldehydlim under stort trykk.
 
Dette gjør kryssfinér til et slags komposittmateriale.
En vanlig begrunnelse for å bruke kryssfinér i stedet for heltre eller stavlimt heltre, er evnen til å motstå sprekking, krymping og vridning. Ofte er også kryssfinér sterkere enn heltre.

Anvendelse

Kryssfiner anvendes i mange sammenhenger der en trenger en sterk plate som kan motstå sprekking, krymping og vridning. Kryssfiner kan også inngå som bærende element som for eksempel i ytterflaten på en flyvinge. Kryssfiner kan fremstilles med dobbelkrumme flater og være helt selvbærende som i skroget på en sculler. Kryssfiner har vært anvendt i båt- og flyindustrien siden den andre verdenskrig. Et kjent eksempel er det britiske bombeflyet De Havilland Mosquito som i all hovedsak var laget i tre.