google/wiki40b huggingface dataset:
Nyköping

Historie

Ved Nyköpingsån er det gjort funn fra steinalderen som er datert til rundt 2000 f.Kr. Nyköping er antagelig en av Sveriges eldste byer. Stedet, ved munningen av fire elver, Nyköpingsån, Kilaån, Svärtaån samt Idbäcken, var spesielt betydningsfull den gang den viktigste transporten skjedde med båt.
Nyköpings eldste privilegiebrev stammer fra 1444; det angikk tilgang til øyer i skjærgården. I middelalderen var det flere riksmøter og krigshendelser i byen. I 1280 ble det grunnlagt et fransikanerkloster der.
Det er ikke kjent når slottet Nyköpingshus ble reist, men hertug Magnus Ladulås førte der de forhandlinger som innebar at den svenske kronen fikk kontroll over Visby. På slottet satt Valdemar Birgersson som fange og døde der i 1302. I 1317 skjedde det som er blitt kalt for «Nyköpings gjestebud» hvor hertugene Erik Magnusson og Valdemar Magnusson ble tatt til fange av sin bror, kong Birger Magnusson, og senere døde. I Albrekt av Mecklenburgs tid var slottet styrt av den tyske ridderen Raven van Barnekow og senere Bo Jonsson (Grip).
Palestinaskjerf

Palestinaskjerf er et tradisjonelt arabisk hodetørkle (kefije) formet som et firkantet skjerf av bomull.
Hodeplagget brukes hovedsakelig av arabiske menn, men også av andre for å beskytte hodet mot direkte sollys eller munnen og øynene mot støv og sand.
Skjerfet har vært et motetilbehør i USA, Japan og andre vestlige land siden slutten av 1980-tallet. I nyere tid er skjerfet blitt tatt i bruk som politisk symbol, for eksempel under demonstrasjoner mot Israels okkupasjon av Palestina.

Utforming

Skjerfet er et hvitt, kvadratisk klede med innvevde mønstre i en annen farge og ofte utstyrt med frynser. Det blir laget av ull, lin eller bomull. Hodeplagget kan være grovt og simpelt eller fint og kostbart. Det danderes på litt forskjellige måter på hodet, men brettes ofte diagonalt og festes med en agal (akal), en type hodering i form av et svart tau som legges dobbelt omkring hodet. Skjerfet kan også vikles tettere rundt hodet hvis en trenger bedre beskyttelse.
Skjerfet kommer i flere farger. Svart og hvitt mønster er mest populært i Midtøsten, mens de røde og hvite blir oftest brukt i Jordan og i statene i Persiagulfen.

Palestinsk nasjonalsymbol

Sammen med den voksende palestinske nasjonalidentiteten på 1980-tallet økte også behovet for å skape palestinske nasjonalsymboler. Det arabiske skjerfet kefije, som brukes av mange arabiske og muslimske grupper, ble tatt i bruk som et slikt symbol. Palestinere selv kaller skjerfet med sitt arabiske navn kefije, men i enkelte land i Europa, spesielt i Skandinavia, festet navnet «palestinaskjerf» seg. Dette skjedde til tross for at skjerfet ble brukt av andre arabiske folkegrupper lenge før den palestinske nasjonalbevegelsen oppstod.
Årsaken til at den arabiske kefije har fått navnet «palestinaskjerf» av pro-palestinske og venstreradikale grupper er trolig et ønske om å vise at Palestina-arabere har sin egen kultur og tradisjon som er forskjellig fra den arabiske. Navneskiftet kan også tolkes som en del av en politisk kampanje for redusere staten Israels legitimitet i området, siden skjerfet også er vanlig i Israel, Judea og Samaria.
Moten med «palestinaskjerf» i Norden begynte på 1980-tallet i København, og spredte seg etter hvert til Norge, Sverige og Finland. I Europa er sjalet populært i politiske kretser på venstresiden.
Sonsoral

Sonsorol er en liten øy sør i Palau. Sonsorol er også en av øystatens delstater, sammen med naboøya Fanna og de mer fjerntliggende øyene Merir og Pulo Anna. I 2015 hadde delstaten 40 innbyggere.
Offisielle språk på øya er palauisk, sonsorol og engelsk.
Av de nær 500 mennesker som kaller seg dongosaro (= fra Sonsorol) bor idag under 40 på øya. Fordi den er så avsides - mer enn 20 timer fra Palaus tidligere hovedstad Koror med båt - velger ungdommen å bo i hovedstaden, eller ta utdannelse på Guam, Hawaii eller i USA. Også øyene Merir og Pulo Anna er tidvis befolket, men bare 2-3 mennesker på hver av øyene. Fanna er vanligvis ubebodd.
Øyas gamle språk sonsorol er i fare for å dø ut, men det er satt igang redningsaksjoner for å få utgitt en ordbok og en grammatikksamling fra dette språket som har overlevet kun i muntlig form.
Skipsfjorden (Torsken)

Skipsfjorden er en fjordarm av Torskefjorden i Torsken kommune i Troms. Fjorden er 1,5 kilometer lang. Innløpet er mellom Selneset i vest og Galgeneset i øst, og den går deretter i østlig retning til Skipfjordbotnen. Selneset ligger like ved tettstedet Torsken. Fjordsidene er bratte med fjell opp til 700 moh.
Harald Åsland Riise

Karriere

Riise startet karrieren Hareid, der han spilte frem til 1993. I 1992 var han spillende trener da klubben for hittil siste gang spilte i 2.-divisjon. Før 1994-sesongen meldte han overgang til Hødd, hvor han blant annet var med på opprykket til Tippeligaen i 1994 og nedrykk igjen i 1995. På tross store skadeproblemer var han aktiv spiller i klubben fram til 2001.
I 2002 ble Riise hovedtrener i Hødd, en jobb han hadde fram til 2004. Ved siden av trenergjerningen var han også sportssjef og økonomisjef i Hødd, to roller han hadde frem til sommeren 2008, da han gikk over i det private næringsliv.
Campomarino

Historie

Kommunen er hovedsakelig bebodd av Arbereshe-folket, som er etterkommere av albanske flyktninger fra det 1500-tallet, som flyktet fra invasjonen fra det osmanske riket.
Det har blitt etablert lover som er rettet mot beskyttelse og forbedring av historiske språklige minoriteter, som i dette tilfelle er Arbereshe-folket.
Kommunen har et areal på 76,68 km² og 7 723 innbyggere (2013). Kommunen inneholder følgende frazioni: Campomarino Lido, Nuova Cliternia, Ramitelli og Contrada 'Arcora.

Demografisk utvikling

Tall fra ISTAT
Public switched telephone network

Public switched telephone network (PSTN) også kjent som Plain Old Telephone System (POTS) er et linjesvitsjet telefonnettverk basert på kobberkabler. Linjesvitsjet betyr i denne sammenheng at forbindelsen (telefonsamtalen) etableres gjennom nettet basert på et gitt telefonnummer, forblir åpen og kobles ned igjen etter at samtalen er over. Dette til forskjell fra et moderne pakkesvitsjet datanettverk hvor datastrømmen blir stykket opp og sendt som pakker til en adresse etter behov.
PSTN omtales ofte som analog telefoni til forskjell fra ISDN som er en digital variant, også denne linjesvitsjet.
Båndbredden for en standard telefonikanal er 3,1 kHz (300–3400 Hz) noe som kan sendes over rimelige ikke-tvunnede kobberkabler av tvilsom kvalitet uten problemer. På den tiden da PSTN ble benyttet fantes det ingen standarder for kvaliteten på kablingen som ble benyttet, i motsetning til i dag. Således var fenomener som kryss-snakk (eng.:cross-talk) (å høre naboen på linja) ikke uvanlig.
Et moderne PSTN telefoninett benytter som regel et pakkesvitsjet datanettverk mesteparten av veien fra mottaker til sender, unntatt den siste strekningen fra endesentralen og ut til abonnenten (eng.:last-mile) hvor eksisterende telefonkabler blir benyttet. Innen 2023 blir bruken av PSTN linjer utfaset.
Amund Bjønness

Amund Bjønness (f.1974) er en norsk gitarist, sanger og låtskriver bosatt i Son i Akershus. Han er oppvokst på Tyristrand og Nøtterøy.
Han platedebuterte i 2014 med albumet "Ansikter" (Nordic Records), og singelen "Hold meg igjen" fikk mye spilletid på NRK P1.
Longnan (Gansu)

Longnan (kinesisk: 陇南市, pinyin: Lǒngnán) er et byprefektur i den nordvestkinesiske provins Gansu. Longnan har et areal på 27 923 km² og ca. 2,68 millioner innbyggere (2004).
Sommer i Palma

Melodi og tekst

Sangen er i chansonstil, som var populær i konkurransens første år. Brockstedt beskriver en romanse på det spanske feriestedet Palma de Mallorca. Sangens jeg-person snakker fransk og treffer en spansktalende mann. Tross språkbarrieren synger jeg-personen: «Men jeg forstår dine blikk».
Komponist Jan Wølner fortalte at han fikk inspirasjonen til å skrive sangen under et ferieopphold i Sør-Spania høsten 1960. Han hadde verken tv eller Melodi Grand Prix i tankene da han skrev syden-hyllesten, men han sendte notene til Egil Hagen da han så utlysningen til Melodi Grand Prix 1961. 
Hagen visste ikke hvor Wølner hadde vært da han skrev sangen, og «stor var derfor min forbauselse da han uten videre utbrøt at 'denne må handle om sommer og sol og palmer – ja, hvorfor ikke Sommer i Palma …'», sa Wølner til Aftenposten etter finalen.
Hagen fikk spørsmål fra pressen om hvorfor sangens jeg-person snakket fransk – handlingen foregår i spansktalende Palma. Hagen innrømmet at han aldri hadde vært på Mallorca, men la til: «Forøvrig mener jeg at det ikke er nødvendig å stille et så strengt krav til logikk. Det viktigste er harmoni!»

I Eurovision Song Contest

Sangen ble framført av Nora Brockstedt i Eurovision Song Contest 1961 i Cannes lørdag 18. mars. «Sommer i Palma» ble framført som tolvte bidrag, etter Belgias Bob Benny med «September, gouden roos» og før Danmarks Dario Campeotto med «Angelique».
Under avstemningen fikk «Sommer i Palma» 10 stemmer, og Norge ble nummer 7 av 16 deltakere.

Franskspråklige versjoner

Maurice Vidalin og Jacques Datin har skrevet en fransk tekst. På fransk har den tittelen «Si, mon amour».
En versjon med Isabelle Aubret ble utgitt på singlen Philips 372.912 i 1961 og en versjon med Jean-Claude Pascal ble utgitt på LP-platen Chansons pour l'automne (La Voix de son Maitre FDLP 101) i 1962.

Instrumentalversjon

Det svenske bandet Trio me' Bumba spilte inn en instrumentalversjon med tittelen «Sommar i Palma». Den ble utgitt på singlen Polydor NH 10942 i 1963.
Vilhelm Bernhard Jentoft

Karriere

I 1855 startet han en alsidig forretning med assortert handel, agentur, dampskipsekspedisjon, notfisk, oppkjøp av seitsild og råfisk. Senere utnevnt til konsul. Jentoft var med på å starte opp Bodø sparebank i 2. januar 1858, der han stilte med 10 spd til egenkapitalen og satt i styret fra oppstarten. Koch var en aktiv fiskehandler og hadde hvert år ute ekspedisjoner for å kjøpe saltfisk og lever fra Lofotfisket.
Notfiske var forbudt i Nordland fram til 1845, så nordlendingene var lite forberedt på stordrift. For å dekke behovet for flere og større nøter startet han opp bøteverksteder sammen med Jens Cornelius Koch, H. M. Fische og Johan Holst.
Han stiftet Bodø Skibsverft i 1864, sammen med Jens Cornelius Koch, Hveding og Ole M. Groth. Verftet holdt til i Jektvika på Burøya og hadde Groth som sjef. Det ble overtatt av J. C. Koch og Albert Bernhoft i 1877.
I 1869 ble det startet et fattigvesen i Bodø og Jentoft ble valgt inn i styret fra starten, sammen med Ole M. Groth og H. H. Koch
Han eide Nordlands Amtstidende fra litt etter oppstarten i 1862, sammen med Jens Cornelius Koch og Christian Albrecht Jakhelln. Han trakk seg ut i 1881 og startet Venstre-avisen Bodø Tidende.
Han var direkør i Nordlands Privatbank fra 1893. Han uttalte en gang «Vil de skaff dem et helvete på jord, skal de ha et fartøy liggende på Rønvika».
Fylkesvei 5406

Fylkesveg 5406 går mellom Kallestadsund og Storevikja i Vaksdal kommune. Veien er 901 meter lang.
Kallestadsundet bru ble åpnet i 1985, og var den første fastlandsforbindelsen til Osterøya. Brua ga imidlertid veiforbindelse bare til den delen av øya som ligger i Vaksdal kommune, siden det ikke er bygd noen vei mellom denne delen og den sørvestlige delen av øya, som utgjør Osterøy kommune. Osterøy kommune fikk fastlandsforbindelse først i 1997, da Osterøybrua sto ferdig.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen Fv341.
Attawapiskat (elv)

Attawapiskat River er en elv nord i provinsen Ontario i Canada. Den er den nest største elven i provinsen, med en samlet vassdragslengde på 748 km og et nedbørsfelt på 50.500 km². Flere sideelver renner inn i Attawapiskatsjøen (Attiwapiskat lake), hvorfra elven heter Attawapiskat og renner videre østover til Hudson Bay, nærmere bestemt James Bay. 100 km fra utløpet har elven gravd ut unike, eiendommelige kalksteinsøyer i elveløpet, populært kalt «Birthday cakes».
Ved tettstedet Attawapiskat, og om lag 75 km fra utløpet, har De Beers en gruve for utvinningav diamanter. Ved tettstedet er det også egen flyplass.
Wino's Crew

Wino's Crew Motorcycle Club (WCMC) er en motorsykkelklubb som ble etablert med bakgrunn i at fem medlemmer ble utvist av Boozefighters MC i USA i 1996. 25 medlemmer i samme avdeling sluttet og fulgte med de utviste. De startet en ny klubb, og for å ære «Wino» Willie Forkner som startet Boozefighters tok de navnet Wino's Crew MC. Dette skjedde med Winos velsignelse. Det var denne gjengen Wino kalte «My crew in Texas». Klubben har fremdeles nære forbindelser med Forkner-familien, og har i dag avdelinger i California, Norge og Finland.
Berzerker MC som stammet fra Einherjingan MC (Hallingdal) og Cavemen MC (Valdres) ble tatt opp i BoozeFighters MC Europe i 2000. I 2003 ble de Wino's Crew MC Norway.
Gin and tonic

Gin and tonic (GT, gin tonic) er en cocktail bestående av gin og tonic, ofte garnert med en skive av lime eller sitron og servert over is.
Andelen av gin varierer. Den vanligste oppskriften er for like deler (1:1), men cocktailen lages ofte mye svakere, typisk 1 del gin og 3 deler tonic.
Bakgrunnen til gin and tonic sies å være britiske embetsmenn i Indias behov for å få i seg den kininholdige tonic'en, fordi kinin er et botemiddel mot malaria. Ettersom tidlige versjoner av tonic ikke smakte spesielt godt, lette de etter noe som gjorde det lettere å få det i seg, og fant ut at ved å blande det med gin ble den ubehagelige smaken nøytralisert. Gin og tonic er følgelig en av få drinker hvor brennevinet opprinnelig fungerte som blandevann.
Hydrobius

Utseende

Middelsstore, bredt ovale, blanke, svarte vannkjær. Dekkvingene har tydelige punktrader.

Levevis

Hydrobius-artene lever i vegetasjonsrike ferskvann, gjerne små dammer. De svømmer ikke godt men kravler fram mellom vegetasjonen.
Otto H. Ciliax

Virke

Ciliax begynte sin karriere i den vesttyske marinen i 1959. Han har tjenestegjort på flere krigsskip, blant annet destroyeren «Rommel» (D 187). På slutten av 1970-tallet jobbet han i Forsvarsdepartementet. Fra 1980 til 1983 var han Assistant Chief of Staff Plans Division ved NATOs nordkommando på Kolsås. Deretter gikk han tilbake til Forsvarsdepartementet i Bonn, hvor han ledet den sjømilitære planlegningsavdelingen. Fra 1991 til 1994 var han kommandør for marinekommando Rostock. I 1995 ble han admiral og knyttet til Marineamt i Wilhelmshaven. Han gikk av med pensjon i 1998.
Han fikk Clausewitzmedaljen i 1974 og mottok Bundesverdienstkreuz i 1986. Han publiserte flere fagartikler om sjømilitære spørsmål.
Han var sønn av admiral Otto Ciliax.
Preussens administrative inndeling

Forvaltningsnivåer

De tre nivåene i den prøyssiske forvaltningen ble et forbilde for resten av Tyskland. Landkreise (landkretser) und Regierungsbezirke er ennå den dag idag bestanddeler av Tysklands lokalforvaltning. Provinsene finnes ikke lengre, men deres grenser finnes fortsatt. Etter andre verdenskrig ble Preussen oppløst, og de allierte erstattet statsdannelsen med 8 nye delstater, som stort sett tilsvarer områdene til tidligere prøyssiske provinser.

Regierungsbezirke

Under provinsnivå var «den kongelige regjeringen» innrettet, som senere ble betegnet som Regierungsbezirk og ble senere innført som mellominstans for andre delstater. Per provins var det fra én (Schleswig-Holstein) til seks (Hannover) Regierungsbezirke. Rhinprovinsen hadde fem,  Schlesien, Sachsen, Pommern og Westfalen tre, og de øvrige provinsene to Regierungsbezirke. I ledelsen for den enkelte Regierungsbezirke stod en regjeringspresident.
I motsetning til provinsene, bar de ulike Regierungsbezirke og landkretser ikke de tradisjonelle navnene på sine regioner, men snarere navnene på deres forvaltningsseter. Disse lå i mange tilfeller slett ikke som områdets sentrale sted. Eksempelvis ble det østlige Ruhrområdet regjert fra Arnsberg, det sørlige Vestpreussen fra Marienwerder og byen Frankfurt am Main fra Wiesbaden. Dette bidro til at den allmenne identifikasjonen med de ulike Regierungsbezirke var svært lav.
Unntaket var tilfeller der Regierungsbezirke reflekterte historiske landskap: Regierungsbezirk Stettin omfattet grovt sett den historiske Vorpommern og Regierungsbezirk Oppeln kunne identifiseres med Øvre Schlesien, selv om det også fantes en provins med dette navnet.
Boktrykk

Boktrykk er den tradisjonelle betegnelsen for trykking med typografisk teknikk. Boktrykk er en høytrykksmetode. Det kan trykkes både tekst og illustrasjoner i samme arbeidsgang – dessuten kan boktrykkpresser brukes til preging, perforering, stansing og nummerering. Metoden innebærer at gelatin- eller gummivalser avgir farge til de høyeste delene i en trykkform, først og fremst blysats, som så i sin tur presses mot papiret og gir avtrykk. Boktrykking er i dag nesten helt og holdent fortrengt av trykkemetoder som offset og digitaltrykk. Andre, motsatte teknikker av høytrykk er dyptrykk og litografi (flattrykk som offset).

Teknologien

Boktrykk foregår i to prosesser: 1. fremstilling av trykkform  og 2. trykking.
Fremstilling av trykkform består av setting av tekst ved håndsats eller maskinsats, fremstilling av illustrasjoner i form av klisjéer og utskyting av sidene.
Trykkingen foregår i en trykkpresse enten i form av trykk direkte fra satsen eller fra en trykkform som er fremstilt ved stereotypi.

Opprinnelse i Kina

Boktrykkerkunsten med løse typer ble først oppfunnet i Song-dynastiets Kina i 1040-årene av Bi Sheng. Men de kinesiske tegnenes høye antall og intrikate sammensetning forhindret teknikken fra å bli tatt skikkelig i bruk før mange århundrer etter; man foretrakk å trykke fra hele treplater side for side på rispapir. Denne teknikken krevde mange treplater, og det ble ikke rasjonelt, slik at produksjon av trykksaker ble alminnelig.

Boktrykkerkunsten

I Europa ble boktrykkerkunsten oppfunnet på 1400-tallet av tyskeren Johann Gutenberg. Gutenberg gjorde en rekke oppfinnelser for setting og trykking fra typografisk sats som til sammen utgjør den revolusjonerende teknikken boktrykk.
"Gutenbergs oppfinnelse var allsidig og omfattet skriftstøping, setting med løse typer, mekanisk trykking ved hjelp av en trepresse samt tilberedning av trykkfarge. Hans arbeid bestod i første rekke å finne en metode for uavgrenset støping av løse typer. Han laget således et støpeinstrument med holdbare støpeformer."

Utbredelse i Europa

Det første boktrykkeriet var i den tyske byen Mainz. Teknologien spredte seg hurtig i Europa, i 1470 fantes det syv byer med trykkerier, i 1490 var det 204 og i 1502 var det 252.

Boktrykkerier utenfor Christiania

Bergen fikk sitt første trykkeri i 1721 startet av den danske boktrykkeren Peter Poulsen Nørvig. Det neste kom i 1833.
Trondheim fikk sitt første trykkeri i 1740 startet av den danske boktrykkeren Jens Christensen Winding. Det neste kom i 1830.
Kristiansand fikk sitt første trykkeri i 1780 startet av boktrykker Andreas Swane fra Trondheim.
Det første trykkeriet utenfor de store byene ble startet i Volda i 1809 av Sivert Aarfloth.
Drammen fikk sitt første trykkeri i 1815, Lillehammer 1827, Skien 1829, Arendal 1832, Larvik 1834 og Stavanger 1834.
Guvernementet Taurida

Guvernementet Taurida (russisk: Таврическая губернія) var et guvernement i det russiske keiserdømmet. Det inkluderer Krimhalvøya og fastlandet mellom nedre del av elven Dnepr og kystlinjene til Svartehavet og Azovhavet. Det ble dannet i 1802 ved oppløsningen av oblastet Taurida som en følge av den administrative reformen til Paul I som reorganiserte de sørvestlige territoriene som ble annektert av Krim-khanatet. Administrativt sentrum for guvernementet var byen Simferopol. Provinsen fikk sitt navn Taurida etter det tidligere greske navnet på Krimhalvøya.

Geografi

Taurida grenset til naboguvernementene Jekaterinoslav og Kherson i nord. Ved Kertsjstredet grenser det til Det frie land av doniske kosakker. Forøvrig er området naturlig avgrenset av Svartehavet og Azovhavet.
Fastlandet og halvøya skiller seg ganske mye fra hverandre. Guvernementets størrelse var 39.497 km², der fastlandet utgjorde 23.583 km² og i hovedsak består av stepper. Befolkningen i regionen utgjorde i 1906 1.634.700 innbyggere. På denne tiden var fastlandet i hovedsak befolket av ukrainere og russere, men hadde også betydelige innslag av minoriteter som tyskere, grekere, armenere og jøder, mens befolkningen på Krimhalvøya var Krim-tatarer og russere, også her med minoriteter av tyskere, grekere, armenere og karaimitter. De urbane sentrene var Simferopol, Sevastopol, Theodosia, Bakhchisaray og Yalta på Krimhalvøya, og Aleshki (nå Tsyurupynsk), Berdyansk, og Melitopol på fastlandet.
Harry Seeley

Karriere

Seeley var født i London, sønn av gullsmeden Richard Hovill Seeley, og hans andre hustru Mary Govier. Han fikk undervisning på Royal School of Mines i Kensington før han ble en assistent til Adam Sedgwick ved Woodwardian Museum, Cambridge, fra 1859. Seeley ble immatrikulert som student ved Sidney Sussex College, Cambridge i 1863. Han avslo å ta imot stillinger både ved British Museum og Geological Survey of Britain for å arbeide for seg selv. Seinere i karrieren ble han  geologiprofessor ved King's College, Cambridge og Bedford College, London (1876). Han var seinere universitetslektor i geologi og fysiologi ved Dulwich College og professor i geologi og mineralogi at King's College, London (1896–1905).
Han døde i Kensington, London og er begravet i Brookwood Cemetery. Seeley giftet seg i 1872 med Eleanora Jane, datter av William Mitchell of Bath og deres datter Maude giftet seg med Arthur Smith Woodward.

Dinosaurer

Seeley fastsatte at dinosaurer kunne deles inn i to store grupper, øglehoftedinosaurer (Saurischia) og fuglehoftedinosaurer (Ornithischia), basert på utformingen av deres bekkenbein og ledd. Han publiserte sine resultater i 1888, fra et foredrag som han hadde holdt året før. Paleontologer på hans tid hadde delt opp Dinosauria på forskjellig måte, avhengig av strukturen på føttene og formen på tennene. Men Seeleys oppdeling har bestått selv om fugler seinere har vist seg å stamme, ikke fra fuglehoftedinosaurer, men fra øglehoftedinosaurer. Han fant de to gruppene så forskjellig at han også argumenterte for at de hadde adskilt opprinnelse: ikke før i 1980-årene kunne den nye teknikken kladistikkanalyse vise at de to gruppene dinosaurer virkelig hadde samme forfedre fra trias. Seeley beskrev og navnga mange dinosaurer etter  fossiler dere i løpet av karrieren sin.
Hans populære bok om Pterosaurer, Dragons of the Air (1901) fant at fugler og pterosaurer er tett knyttet sammen. Selv om hans tro på at de hadde en felles opprinnelse ikke har vist seg riktig, han avviste Richard Owens karakterisering av pterosaurer som kaldblodige, dårlige flygere, og anerkjente dem som varmblodige aktive flygere.
Han ble valgt inn i Royal Society i juni 1879 for sitt arbeid om krypdyr og dinosaurer. og avholdt sin Croonian Lecture i 1887.
Tamazgha

Tamazgha er en nydannet tamazight-neologisme for området mer kjent som Maghreb eller Nord-Afrika, og omfatter området mellom Middelhavet og elven Niger, fra oasen Siwa til Atlanterhavet. Selv om røttene stammer fra oldtiden, er Tamazgha som stedsnavn moderne. Det dukket opp for første gang i Algerie på 70-tallet. Det er uvisst hvem som opprinnelig fant opp navnet. Noen mener at det var Mouloud Mammeri (1917–1989), mens andre hevder at det var Kateb Yacine (1929–1989).
De mest befolkede områdene i Tamazgha er nord i Libya og i Atlasfjellene fra Tunisia til Vest-Sahara.
Betegnelsen brukes av berbiske aktivister fordi det ikke finnes noe fellesord som refererer til alle de geografiske territoriene som er befolket med berbere; de lever i flere land, og de er ikke politisk forent. Derfor har navnet blitt skapt for å definere Amazigh- og berbernasjon, selv om betegnelsen sjelden brukes av de ikke-nasjonalistiske berberne.