Vekselpitohui

Beskrivelse

Vekselpitohuien (norsk navn i henhold til Norsk Ornitologisk Forening) måler 23–25,5 cm og veier omkring 75–83 g. Arten består av 20 underarter, som alle varierer litt i størrelse og pigmentering. Kjønnene er like og ungfuglene ligner de voksne. Nominatformen har grått hode, kinn og hals, mørk rødbrun overdel og rødlige oransje underdel, mørk koksgrå vinger og stjert. Hos noen underarter er hode, kinn og hals, samt vinger og stjert nærmest sort. Hos andre er de blekere grå eller rødbrune.

Habitat

Arten trives i skogkanter med varierende løv- og primær regnskog og i høytvoksende sekundærskog. Den er normalt å finne i elevasjoner fra havnivået og opp til 1 100 moh, unntaksvis til 1 500 moh.

Atferd

Vekselpitohuien er en av kun et fåtall (kjente) giftige fugler, og er trolig standfugl. De eter mest frukt og insekter, ofte i flokk sammen med andre arter. Svært lite er kjent om hekkingen, annet enn at ungene gjerne fødes i juni–juli.

Toksisitet

Vekselpitohuien (som er mindre giftig enn giftpitohuien) har kraftige toksiner i hud og fjær (oppdaget av ornitologen Jack Dumbacher i 1989), og selv om kjøttet er mindre toksisk bør det trolig ikke spises. Allikevel gjør lokalbefolkningen det, men det krever kunnskap og nøyaktighet. Skinn og fjær må fjernes først, uten at toksinet sprer seg til kjøttet.
Giften består av et homobatrachotoksin (et steroid nevrotoksisk alkaloid derivat i gruppen batrachotoksiner). Dette er en ekstremt potent gift, som først ble oppdaget hos pilgiftfrosker (i slekten Phyllobates) i Sør-Amerika. Eksperimenter med laboratoriemus viser at batrachotoxin er en av de mest potente alkaloider som er kjent. Effekten på mus (injisert under huden) er ifølge LD₅₀ er 2 µg/kg. Det betyr at toksisiteten er femten ganger større enn for curare, over 250 ganger større enn stryknin, og hele 10 000 ganger større enn for nervegassen sarin.
Det er ukjent om giften gjør disse fuglene mindre sårbare for sine naturlige predatorer, men den kan tenkes å være en forsvarsmekanisme. Likeledes er det, som for pilfroskene, uklart hva kilden til toksinene er. En hypotese er at giften stammer fra næringsopptaket og kommer fra børstebiller i slekten Choresine. Lokalbefolkningen hevder at disse billene gir lignende reaksjoner (nummenhet) i huden, munnen og øynene som fuglene gir. Studier viser dessuten at disse artene eter sånne biller.

Taksonomi

Tidligere ble pitohuiene regnet til plystrerfamilien (Pachycephalidae), men studier fra 2008 og 2010 demonstrerte at slekten var parafyletisk. Det førte til at de fleste artene ble systematisert til andre slekter, og kun to arter var tilbake. Disse utgjør imidlertid en monofyletisk familie sammen med fikenfugler (Sphecotheres) og piroler (Oriolus), og er derfor flyttet til pirolfamilien (Oriolidae). Det hersker imidlertid ikke full enighet om dette i øyeblikket, så flere har valgt å la disse artene bli i plystrerfamilien inntil videre (blant annet nettstedet HBW Alive, som speiler innholdet i «Handbook of the Birds of the World» og endringer som følger av ny forskning). Der blir de ført opp sammen med fire andre pitohuier (P. incertus, P. ferrugineus, P. cristatus, og P. nigrescens) og en rekke andre slekter.