google/wiki40b huggingface dataset:
Jørgine Boomer

Jørgine Slettede Boomer (født 18. august 1887 på Lom, død 7. mai 1971 i New York) var en norsk-amerikansk forretningskvinne og gründer, kjent for å ha arbeidet seg opp fra en enkel oppvekst til å bli deleier og ansvarlig for et av verdens mest kjente hoteller, The Waldorf-Astoria Hotel i New York. Som vertinne på luksushotellet gjennom mer enn 40 år knyttet hun vennskap med en rekke av samtidens selebriteter, men beholdt hele livet en nær tilknytning til hjembygda Lom.
Hun ble født på husmannsplassen Utafor under Nigard Galde i Bøverdalen. 1903 utvandret hun til USA sammen med den tre år eldre søsteren Mari.
Hun var datter av husmann Rolf Olsen Visdalen (1851–1905) og Marit Jonsdatter Slettede (1860–1941). Hun ble gift i 1915 med lege Richard Sloane (10.2.1881–12.4.1916). Andre gang gift i 1920 med hotelleier Lucius Messenger Boomer (22.8.1878–24.6.1947).
I 1988 ble det opprettet et eget museum om henne i Bøverdalen, Lom.
Erik Herseth

Bakgrunn

Ifølge ham selv var han fra Nordstrand og hadde en far som var «umådelig rik. Han drev sin forretning på Jernbanetorvet, der han solgte vin og spirituosa».
Etter gymnaset på Oslo katedralskole gikk han på Kunst- og håndverksskolen men avbrøt etter korrekser av Christian Krohg. Han skrev også føljetongen «Ung kjærlighet» som ble utgitt som novelle under psevdonymet Johan Solvik. Herseth begynte å studere sang i Kristiania. 
Som seiler vant han i sin tid alle regattaene i regi av Kongelig Norsk Seilforening, såvel som landsregattaen i Arendal og avslo anmodningen om  å seile ved Sommer-OL 1912, selv om det var i Stockholm.  Han lærte mere sang  i Stockholm og i 1917 tok han flysertifikat ved Thulins Flygskola. Samme året vant Herseth alt av seilaser i 45 kvm-klassen skjærgårdskryssere i Sandhamn. Da fikk han Kungliga Svenska Segelsällskapets medalje.
Ischioloncha

Utseende

Middelsstore, avlange, rødbrune til brunsvarte trebukker med lyse lengdestriper. Antennene litt kraftige, omtrent så lange som kroppen, det tredje leddet er utvidet, mer eller mindre spoleformet. Pronotum er rektangulært, uten tenner på sidene, vanligvis litt lengre enn bredt. Dekkvingene er jevnbrede, med lyse (gjerne kremgule) striper.

Utbredelse

Slekten er vidt utbredt fra Guatemala i nord til Bolivia i sør.
Forties pipeline system

Forties pipeline system (FPS) er et nett av rørledninger i Nordsjøen som transporterer 30 prosent av den britiske Nordsjøoljen, eller 700,000 fat per dag. 
Den eies og driftes av BP, som beholdt anlegget da de solgte Fortiesfeltet til Apache Corp. i 2003. Femti virksomheter knyter BP's eksport linjer til FPS enten direkte eller via hubs, og knutepunktet er ofte enten Forties Charlie eller Forties Unity.
FPS består av en 36" rørledning som går fra Apache Corp.s Forties Charlie plattform. Rørledningen fører råoljen 169 km gjennom Forties Unity riser plattform, til terminalen ved Cruden Bay. Derfra føres råoljen til processanlegget ved Kinneil, Grangemouth.
Kalvøya (Lillesand)

Kalvøya er ei øy i Lillesand kommune i Aust-Agder. Navnets opprinnelse er ukjent, men det kommer trolig av virksomheten med sommerbeite for kuer (kalver) og sauer før i tiden. Dette kan man legge merke til den dag i dag, ved å se på de utallige steingjerdene som er på øya.
Kalvøya blir ofte bare omtalt som Kalvø.
Det høyeste punktet er Kalvøykniben, på 44 meter. Dette er et yndet turmål, på grunn av den fantastiske utsikten i alle retninger.
Kalvøya har ikke bruforbindelse og hyttebebyggelsen er den eneste, ingen fastboende. På øya ligger det en gammel uthavn, et av minnene om seilskutetida på Skagerrakkysten.
Øya er i stor grad preget av sommerturisme, da spesielt av trafikken fra båter, som ankrer opp ved de utallige skjær og holmer Kalvøya har. Det finnes cirka 20 hytter på øya, i tillegg til et godt utbygd stinett, slik at det å gå en tur er en fornøyelse. Det er strengt forbudt å hugge trær og brenne bål på øya.
Nilen, et sund mellom Kalvøya og Furøya, er av mange sett på som et av de mest idylliske stedene på Sørlandet
Fettsyre

Fettsyrer er en av bestanddelene til fett, og tilhører de organiske syrene (karboksylsyrer). Fettsyrer består av lange hydrokarbonkjeder (typisk 12-20 karbon-atomer) med en karboksylgruppe (COOH) i enden. Et fettmolekyl består av tre fettsyrer og ett glyserolmolekyl, satt sammen ved at et vannmolekyl avspaltes for hver fettsyre som «kobles» til glyserolmolekylet. Fett som består av mettede fettsyrer, har en fastere konsistens enn umettet og flerumettet fett, og størkner i kjøleskapet. 
Det finnes 30-40 ulike fettsyrer.
Christian Bale

Tidlig liv

Bale ble født i Haverfordwest i Pembrokeshire i Wales, og er yngst av fire barn. Han tilbragte barndommen i flere land, inkludert Storbritannia, Portugal og USA. Selv om han ble født i Wales har han uttalt at han anser seg selv som engelskmann. 
I 1984 debuterte han på scenen i West End-stykket The Nerd, der han spilte mot Rowan Atkinson.

Karriere

Bale hadde sin debut som filmskuespiller i rollen som Aleksej Nikolajevitsj, kronprins av Russland i TV-filmen Anastasia: The Mystery of Anna i 1986.
I 1987 spilte Bale i filmen Mio min mio etter Astrid Lindgrens bok, og samme år anbefalte Amy Irving Bale til sin ektemann, Steven Spielberg. Spielberg ga Bale hovedrollen i filmen Solens rike, da Bale var 13 år gammel. Han spilte her en britisk gutt som blir separert fra foreldrene sine og etter hvert havner i en japansk interneringsleir under andre verdenskrig. Bale mottok gode kritikker for sin rolle i filmen, samt den aller første prisen for «beste skuespillerprestasjon av en ung skuespiller» som ble delt ut av National Board of Review of Motion Pictures.
Yunnanuniversitetet

Yunnanuniversitetet (kinesisk: 云南大学, pinyin: Yunnan Dàxué) er et universitet grunnlagt i 1922 i Kina. Det har sete i Kunming, hovedstaden i provinsen Yunnan.
Yunnanuniversitetet tilhører Prosjekt 211, gtruppen universiteter som defineres som særlig prioriterte av myndighetene. Det hadde i 2005 rundt 20.000 studenter og over 2.000 vitenskapelig ansatte.
Anders Jahres Humanitære Stiftelse

Historikk

Anders Jahres Humanitære Stiftelse er etablert ved to gavebrev av 28. desember 1966 fra Anders Jahre på vegne av Anders Jahres Rederi A/S og Anders Jahres Rederi II A/S som han var eneeier av. Den opprinnelige grunnkapital var kr 20 mill. I 1973 ble stiftelsen tilført enda to gavebrev fra Anders Jahre på henholdsvis 20 000 aksjer i Aksjeselskapet Kosmos, kursverdi den gang ca. kr 17 mill, samt ytterligere 20 000 aksjer til kursverdi den gang ca. kr 20 mill.
Stiftelsen har siden 1990 utdelt Anders Jahres kulturpris. Kulturprisen skal være en æresbelønning til norske eller utenlandske personer eller institusjoner som har gjort en fremdragende innsats fortrinnsvis for norsk kulturliv. I 1996 ble det også besluttet å utdele Anders Jahres Pris for Yngre Kunstnere. Vinneren av Anders Jahres Kulturpris anmodes om å utpeke en yngre, talentfull person til å motta Anders Jahres Pris for Yngre Kunstnere, normalt innenfor sitt eget virkefelt.
Prisbeløpet fastsettes av styret for hver enkelt utdeling. Styret foretar utdeling en gang i året, innen utgangen av juni. Det er til nå utdelt totalt nesten 170 mill. kroner til de fastsatte formål.
Anders Jahre opprettet allerede i 1953 sitt «fond til vitenskapelig fremme». Fondet støtter medisinsk og juridisk forskning fortrinnsvis ved Universitetet i Oslo og forskning på kjemiens og skipsbyggingens område fortrinnsvis ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU) i Trondheim. Fondet har utdelt mer enn 200 mill. kroner til de fastsatte formål.
Frille

Frille er et skandinavisk ord for elskerinne, ei slags fordums utenomekteskapelig ekstra «kone». Det var vanlig at konger, adelsmenn og storbønder i Skandinavia hadde friller i tidligere tider, mens det å inngå ekteskap i første rekke var et politisk og/eller økonomisk kontraktsforhold.
Frillene kunne ofte være ressurssterke kvinner fra de samme sosiale lag som mannen som hun knyttet seg til. Et slik eksempel kan være Sigurd Jorsalfares frille Borghild Olavsdatter, som ble mor til den senere Magnus IV. Slik kunne frillene ha en posisjon både ut fra mannen hun var knyttet til, og ikke minst ut fra de barn hun kunne få med ham.
Arveretten var slik at barn av friller hadde samme arverett til for eksempel tronen som ektefødte barn.

Friller i hedensk tid

På Island hadde de fleste høvdinger fra slutten av 1100-tallet og frem til 1260-årene forhold til flere friller samtidig. Slik inngikk de i forpliktende relasjoner til de mest innflytelsesrike familiene i lokalbefolkningen. Forholdene ble inngått med samtykke fra jentenes familier, som dermed sikret seg ekstra beskyttelse. Jentene selv hadde sikret sin stilling i samfunnet. Fikk frillen en sønn som siden ble høvding, kastet det glans over familien hennes, og uansett var det for mange bedre å være høvdingfrille enn gift med en fattig bonde. Giftet høvdingen seg, kunne han sende frillen hjem uten å bli uvenner med familien hennes, og hun selv kunne fortsatt giftes bort.

Friller i middelalderen

Mot slutten av 1100-tallet bestemte biskop Øystein Erlendsson at friller ikke fikk motta sakramenter hvis de ikke lovet å gifte seg, men i 1280 kom det motsvar fra Eirik Magnussons formynderstyre der det het: «Det er forbudt at en mann blir tvunget til den ed at han skal gifte seg med den kvinnen som han hadde til frille, når han ligger med henne etter at han gikk til skrifte og bot.» Ugifte stormenn holdt seg fortsatt med friller, men ønsket ikke å etterkomme kirkens påbud om å gifte seg med dem. Utover 1300-tallet kom biskopene med flere påbud om at folk som levde i frilleforhold, skulle gifte seg, men den eneste norske kvinnen man kjenner til som har bøtet for å ha levd i frilleforhold, er Groa Munansdatter som i 1317 tilbød seg å bøte for 23 års ulovlig samliv med Simon på Tangen.
En statutt fra det norske bispekollegiet i 1340-årene slo fast at «frilleliv og all slags legemslyst som gjøres ved menneskers avleorganer utenfor ekteskapet, er bannet og forbannet av Gud selv og den hellige kirke». Kirken hadde alltid forlangt at munker og nonner skulle leve i sølibat, og fra 1237 gjaldt kravet også sokneprester i Norge.
I en forordning fra 1305 innskjerpet Håkon V at ekteskap var den eneste lovlige samlivsformen, og markerte forskjellen mellom lovlige hustruer og friller ved at hustruer fikk bære «slikt kledebon som Gud unner dem». Til sammenligning fikk friller og løse kvinner ikke ha dyrere klær enn at de kostet 2 1/2 engelske skilling pr alen, og silke, gull og sølv fikk de ikke gå med. Men siden 2 1/2 engelske skilling tilsvarte to tredjedeler av prisen for en ku, har de likevel kunnet kle seg pent, selv etter middelalderens målestokk, da folk kunne investere formuer i et presentabelt antrekk.
Carl Stoltenberg

Bakgrunn og virke

Carl Stoltenberg var sønn av sogneprest Mathias Stoltenberg (1725–1798) og Lucie Henriette Monrad (1734–1817). Han hadde tre brødre på farssiden som drev forretning, som alle døde i rask rekkefølge slik at Carl arvet familiens kjøpmannsvirksomhet som tyveåring. Han tjente seg opp en av Tønsbergs største formuer under Napoleonskrigene. 
Han giftet seg  30. september 1797 i Botne med sin kusine Karen Mathea Krefting Bull. I 1799 ble han far til maleren Matthias Stoltenberg (1799–1871). I tillegg til å drive som både grossist og detaljist, utvidet han virksomheten til å bli skipsreder og eide andeler i andre partsrederi. Stoltenberg gav store pengebidrag til opprettelsen av Universitetet i Oslo i 1811. Hans bolig lå i Nedre Langgate i Tønsberg. Huset ble revet på 1950-tallet. 
Under Riksforsamlingen på Eidsvoll satt han i finanskomiteen og tilhørte selvstendighetspartiet. Stoltenberg støttet Eidsvollsgarantien som skulle sørge for sanering av pengene gjennom nye riksbanksedler. 10. oktober 1814 var han medlem av deputasjonen som møtte Kristian Fredrik. Høsten 1814 ble han valgt inn som representant på det første overordentlige Stortinget, og måtte motvillig stemme for union med Sverige. 
Stoltenberg var medlem av Stortinget fra 1815 til 1816 og satt i komiteene for finans-, skatte-, bank- og pengevesen og komiteen om bergverksloven og Kongsberg Sølvverk. I 1824 satt han i tollkomiteen, protokollkomiteen og komiteen om kjøpstadskatten. Han deltok også i riksrettssaken mot statsråd Frederik Gottschalk von Haxthausen.
Han overtok, i 1819, majoriteten av aksjene i Vallø saltverk som drev med industriell saltutvinning fra sjøvann. På 1820-tallet ble han rammet av den økonomiske krisen i etterkrigsårene, og hans dødsbo i 1830 var konkurs.

Minnesmerker

I Tønsberg er Stoltenbergs gate og Stoltenbergparken oppkalt etter Carl Stoltenberg. 
17. mai 1926 ble det avduket en relieff utført av billedhuggeren Carl E. Paulsen. På Stoltenbergs gravsted ble det den 17. mai 1901 avduket en bauta til minne om ham.
Åstfjorden

Åstfjorden er en fjordarm av Hemnefjorden i Snillfjord kommune i Trøndelag. Fjorden har innløp mellom Tynsøya i nord og Krombukta i sør og strekker seg 14 kilometer østover til Åstsjøen i bunnen av fjorden.
Litt inn i fjorden ligger gårdsbrukene Vågan og Stolpnes. Like øst for Stolpnes snor Bustlivågen seg 6,5 kilometer nordover til Nyheim. Lenger inn i fjorden ligger grenda Mjønes på nordsiden. Innerst i fjorden åpner den seg opp og midt i denne delen ligger Storøya. Området sør for Storøya blir kalt Sagfjorden, som har en lengde på 1,8 kilometer. Innerst i fjorden ligger gården Åstsjøen. 
Fylkesvei 714 går langs de indre delene av fjorden og på nordsiden ut til Mjønes før den svinger nordover. Langs hele sørsiden av fjorden går Fv305. En bru, Åstfjordbrua, skal åpnes over fjorden for Fv 714 i høsten 2020.
Jack Laugher

Utmerkelser

Nyttårsaften 2016 ble han utnevnt til medlem av Order of the British Empire.
Hesperocharis

Utseende

Middelsstore (vingespenn 40-60 millimeter), bredvingede, hvite eller gulaktigesommerfugler. Vingeformen varierer en del innen slekten. Oversiden har mørke tegninger langs ytterkanten av forvingen og en rad med mørke flekker langs ytterkanten av bakvingen. Undersiden kan være ensfarget eller med et fint, brunt nettmønster på bakvingen, eller med mer omfattende, grønnlige tegninger.

Levevis

Disse sommerfuglene lever gjerne litt høyt over havet, der de kan finnes i mange ulike miljøer, blant annet tåkeskog og åpne høysletter (páramo).

Utbredelse

Slekten er utbredt over hele Mellom- og Sør-Amerika, fra Mexico i nord til Argentina i sør.
Manvik

Manvik var en tidligere storgård i Larvik kommune i Vestfold, vest for Stavern. Gården nevnes første gang i 1184, da eieren som heter Lodin av Manvik, falt i slaget ved Fimreite. Gården gikk sannsynligvis i arv innen hans etterslekt. Stormannsslekten Manvikætten har sitt opphav på denne gården, som antas å omfatte Lodin Lepp (død 1288).
På begynnelsen av 1300-tallet tilhørte gården sysselmannen i Skien, som het Stig Håkonsson som døde i 1335. Hans fars søster Elin var gift med Erling Vidkunsson, og de kan ha arvet gården. I 1408 tilhørte gården deres datterdatter Margareta Eilivsdatter. Hun ga bort gården i gave til to av sine slektninger. 
Gården gikk deretter i arv til Alv Knutsson og til hans sønn Knut Alvsson. Muligens ble den beslaglagt ved hans død, men gården tilhørte senere hans datter Bodil Alvsdatter som var gift med Fader Sparre. Hun ga i 1599 Manvikgodset til kongen. Gården forble krongods til 1658, da den ble pantet bort til borgermester Anders Madssøn. 
Hans arvinger solgte i 1692 gården til Ulrik Frederik Gyldenløve. Gården fulgte deretter grevskapet Larvik, og den ble oppstykket i en rekke leiiendingsbruk. Disse ble solgt til selveie i første halvdel av 1800-tallet, etter at familien Treschow hadde overtatt godset.
Nedrestrand

Historisk

Gården blir regnet som en vikingtidsgård. I Bergens Kalvskinn fra mellomalderen står det at Hestadkirken eide gården Strand og i tillegg hadde presten jord på Øvrestrand. Etter svartedauden lå gården øde til ny bruker ble registrert i 1563.
Gårdsdriften ved bruk 1 ble lagt ned i 1967 og ble fra den tid drevet sammen med Årnes.
Cape Disappointment (Sør-Georgia)

Cape Disappointment er et nes og det sørligste punktet på øya Sør-Georgia, som er en del av det britiske oversjøiske territoriumet Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene. Neset ble navngitt av James Cook i 1775 som trodde han hadde kommet til det antarktiske kontinentet, men ved passering av neset oppdaget at han hadde kommet til en øy.
Semanopterus

Utseende

Middelsstore (ca. 15 millimeter), svarte biller. Hodet hos hannene mangler påfallende horn eller knøler. Pronotum har en lengdefure i bakre del. Dekkvingene har markerte punktrader.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Australia.
Picpus (Paris Metro)

Picpus er en stasjon på metroen i Paris.
Stasjonen betjener linje 6.
Skogaby

Idrett

Skogaby har en fotballklubb, Skogaby bollklubb som har et a-lag i divisjon 6 sørlige Halland.
Senter for kvinne- og kjønnsforskning (Bergen)

Senter for kvinne- og kjønnsforskning (SKOK) er et tverrfakultært forskningssenter ved Universitetet i Bergen som har som sin viktigste oppgave å styrke kvinne- og kjønnsforskningen. Senteret ledes av professor Christine M. Jacobsen, og har i tillegg tre fast ansatte. I tillegg har senteret ph.d.-stipendiater og postdoktorer. SKOK tilbyr en bachelorgrad i kjønnsstudier.
Mellieħa

Mellieħa eller Il-Mellieħa er en by i Malta, på nordvestsiden av øya Malta.
Sørlige Uí Néill

Sørlige Uí Néill er et kollektivt navn på de sørlige ættene av det mektige irske dynastiet Uí Néill, særlig viktige i Irland i tidlig middelalder. Det brukes først og fremst om disse klanene, men blir i likhet med andre irske navn på ætter eller klaner også brukt om det geografiske området de kontrollerte. Uí Néill var det fremste irske dynastiet fra 600-tallet til sent på 900-tallet, fra midten av 600-tallet var alle overkongene over Irland fra enten det sørlige eller det nordlige Uí Néill.
Uí Néill er irsk for «Nialls etterkommere», de regnet den legendariske Niall Noigíallach som sin stamfar. Det sørlige Uí Néill regnet sine forfedre som Nialls sønner Lóegaire, Coirpre og Fiachu, hvis etterkommere da utgjorde ættene Cenél Lóeguiri, Cenél Coirpri og Cenél Fiachach På midten av 500-tallet hadde en gren av Uí Néill som gjorde krav på å nedstamme fra Conall Cremthainne mac Néill blitt dominerende, Diarmait mac Cerbaill (død 565) var den første fra denne ætten som ble regnet som overkonge av Irland. To av hans sønner, Áed Sláine og Colmán ble forfedre for de to ættene som skulle dominere det sørlige Uí Néill fra 600-tallet: Síl nÁedo Sláine og Clann Cholmáin.
Grønlands Selvstyre

Grønlands Selvstyre er den grønlandske styreordning, som fungerer innenfor rammene av det danske riksfellesskap. Grønlands Selvstyre blev innført den 21. juni 2009.
Grønlands Selvstyre er stadfestet ved "Lov om Grønlands Selvstyre" og avløste Grønlands hjemmestyre, som hadde vært i effekt i perioden 1. mai 1979 og frem til 21. juni 2009. Med innførselen av selvstyre ble det grønlandske folk offisielt anerkjent av Danmark, som et eget folk i henhold til Folkeretten. Den folkerettslige status som eget folk er en betingelse i internasjonal rett for en eventuell løsrivelse og ny statsdannelse.
Einar Iversen

Bakgrunn

Han var sønn av en pastor og vokste opp  i Oslo der han spilte i skolekospset til Katedralskolen, og studerte klassisk klaver under Inge Rolf Ringnes, Artur Schnabel og Finn Mortensen.

Musiker

Etter et år som sjømann og militærtjeneste i Tysklandsbrigaden etablerte han seg raskt i jazzmiljøet (1949), og spilte med Cecil Aagard. Han ble profesjonell muisiker i 1952, platedebuterte med Rowland Greenbergs orkester (1953), og ble tildelt norsk jazz´ høyeste utmerkelse Buddyprisen i 1958.
Han spilte på en rekke teatere, med Dizzy Gillespie på Birdland 1952), på amerikabåten med Anthony Ortega (1954) og Modern Jazz Quartet (1955)
Fra 1957 til 1960 var han med i Åge Kjelstrups danseorkester på Humlen Restaurant i Oslo, hvorfra også utgikk Mikkel Flagstads kvartett, som han også spilte i. Han spilte inn for NRK og gav konserter med Karin Krog og Lucky Thompson.
Iversen var fast huspianist på Metropol Jazz Club, der han spilte med musikere som Dexter Gordon (1962), Coleman Hawkins (1963) og Johnny Griffin (1964). Han samarbeidet også med svenske Putte Wickman og Monica Zetterlund, samt Povel Ramel-turné (1978).  I Norge medvirket han på en rekke utgivelser med Bjarne Nerem, Egil Johansen, Totti Bergh, Nora Brockstedt og Ditlef Eckhoff.
Han ledet «E. I. Trio» med Tor Hauge på bass og Jon Christensen på trommer.  Den ga ut landets første jazztrioinnspilling, Me and my piano (1967, Ponca Jazz Records 2005), inneholdende standardlåter.  Selv ga han på Gemini Records ut Jazz på norsk (1990), Who can I turn to (1991), Portrait of a norwegian jazz artist – Einar Iversen (2001).  Med Tine Asmundsen på bass og Svein Christiansen på trommer utkom Seaview (Hazel Records, 2001).
Iversens nyere komposisjoner er utgitt i Twelve compositions (Norsk jazzforlag, 2005).
Han var ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden og vant Gammleng-prisen i klassen veteran i 1997.
National Memorial Arboretum

National Memorial Arboretum er et arboret i Staffordshire i England som ble anlagt i 2000 av The Royal British Legion. Arboretet inneholder en rekke minnesmerker for de britiske væpnede styrker.
US Open 2003 (tennis)

US Open 2003. US Open er en Grand Slam-turnering i tennis som blir spilt i Flushing Meadows i bydelen Queens i New York. US open i 2003 ble arrangert i perioden 25. august til 7. september. Andy Roddick beseiret Juan Carlos Ferrero i herrefinalen i single og Justine Henin-Hardenne vant damefinalen over sin landsmann Kim Clijsters.
Bygdekinoen

Bygdekinoen er Film & Kinos tilbud om kino på steder I Norge som ikke har egen fast kino. Bygdekinoen har mobilt utstyr og viser film i alle typer lokaler over hele landet. Bygdekinoen ble startet i 1950 under navnet Norsk Bygdekino (etablert 23. juli 1950 i Oslo) og var et norsk aksjeselskap som drev ambulerende kinofremvisning. Den ble vedtatt opprettet i Stortinget (1948) med det formål å tilby kinodrift med visning av god film til bygde- og kystbefolkning på steder som ikke hadde fast kino. Staten eide halvparten av aksjene, og blant stifterne var landsomfattende organisasjoner som Kommunale Kinematografers Landsforbund (KKL – senere Film & Kino), Kommunenes Filmcentral A/S (KF) og andre medlemmer av Statens folkeopplysningsråd.
Premieren fant sted i Storsteinnes i Troms. Etter en kursendring, som innebar at Norsk Bygdekino skulle fungere som filmpedagogisk instrument, ble den i sin helhet en del av Statens filmsentral (1969). Senere ble den flyttet under Norsk kino- og filmfond (1987) som administreres av bransjeorganisasjonen Film & Kino. Den skiftet også navn til Bygdekinoen.