Ole Anton Qvam

Tidlig liv

Ole Anton Qvam ble født i Bolsøy i dagens Molde i Romsdal i 1834. Han var sønn av gårdbruker Ole Larsen Qvam (1782–1844) og Johanne Pedersdatter Ryen (1797–1850), som begge døde tidlig. Han vokste opp på gården Mek (Kvam) i Bolsøy, som også gav ham og hans bror Peter deres etternavn. Han gikk på borgerskolen i Molde sammen med blant andre Bjørnstjerne Bjørnson, og tok examen artium i 1853. 
Qvam arbeidet deretter som lærer i Christiania, Arendal og Setesdal noen år, mest avgjørende som huslærer hos David Andreas Gram på Helge-Rein-By bruk i Stod i Nord-Trøndelag 1857–1859, som oppdaget Qvams talenter. Qvam begynte så å studere rettsvitenskap ved Universitetet i Christiania, og ble cand.jur. i 1862. 
Han giftet seg deretter med Grams datter, som han også hadde hatt som elev, den 21. mai 1865 i Stod, nemlig Fredrikke Marie Gram (1843–1938). De kjøpte sammen storbruket Gjævran Gård på Egge. Fullmektig hos sorenskriveren i Stjør- og Verdal 1863–1864. Qvam åpnet sakførerforretning i Steinkjer. Han fikk bevilling som overrettssakfører og høyesterettsadvokat i henholdsvis 1863 og 1867. Amtmann i Nord-Trøndelag 1894–1898.

Stortingsrepresentant

Hans politiske løpebane startet lokalt, og han markerte seg tidlig ved å grunnlegge Sparbu og Egge sparebank i 1872, hvor han var styreformann 1873–1886. Også formann i Stenkjær Dampskibsselskab. Medlem av Stod herredsstyre fra 1867, ordfører 1868–1869. Ordfører i Egge 1869–1885. Qvam ble deretter valgt inn på Stortinget for Nordre Trondhjems amt 1874–1885, og for Søndre Trondhjems amt 1885–1888. Han samlet nordtrønderbenken til å danne den radikale fløyen av opposisjonen, og Nordre Trondhjems amt fikk tilnavnet «det røde amt».
Han gikk tidlig inn for målsaken, og foreslo så tidlig som i 1874 at norrønt og landsmål skulle innføres ved lærerseminarene. Påvirket av sin ektefelle ble Qvam også en tidlig talsmann for allmenn stemmerett, også for kvinner, og at kvinnene skulle være fullmyndige som gifte og at særeie skulle være utgangspunkt mellom ektefeller. Qvams forhold til Johan Sverdrup ble etterhvert anstrengt, da Qvam var kompromissløs i kampen for parlamentarisme i 1884. Qvam motsatte seg dessuten kongens bevilgningsveto under forfatningsstriden.
Han ble så satt på utsiden av politikken i noen år grunnet sitt rykte for å være en fremstående radikaler. På nytt på Stortinget for Søndre Trondhjems amt 1894–1897, og Nordre Trondhjems amt 1897–1903. Han var formann i Stortingets protokollkomité 1877–1879, og Stortingets justiskomité 1880–1888. President i Lagtinget 1882–1885, og president i Odelstinget 1886–1888.

Partipolitiker

Qvam gikk inn for en sterk partiorganisasjon med et fast program og medlemsdisiplin da Norges Venstreforening, eller bare Venstre, ble dannet som Norges første politiske parti i 1884. Han hadde på forhånd vært med på å stifte Nord-Trøndelag Venstre året før. Johan Sverdrup ville det imidlertid annerledes, og det endte med at Sverdrup ble partiets første formann, mens Qvam ble dets første viseformann. Qvam tok uansett over formannskapet i partiet da Sverdrup ble statsminister senere samme år, og ble sittende inntil 1889, og kom senere også tilbake som formann 1894–1896. Da partiet ble splittet i 1880-årene gikk Qvam sammen med Jacob Lindboe inn for å radikalisere Venstres unionspolitikk gjennom det som ble kalt Hammarresolusjonen.

Statsråd

Qvam var justisminister i Johannes Steens første regjering fra 6. mars 1891 til 1. mai 1893, og senere også justisminister i Johannes Steens andre regjering fra 17. februar 1898 til april 1899. Han var deretter indreminister fra 28. april 1899 til 24. mars 1900. Han var også revisjonsminister fra 29. februar til 3. november 1900, samtidig som han ledet det nyopprettede Landbruksdepartementet fra 1. april til 6. november. Han ble så justisminister for tredje gang fra denne dato og til regjeringens avgang 21. april 1902. Qvam nådde toppen av sin politiske karriere da han samme dato ble statsminister i Stockholm i Otto Blehrs første regjering. Qvam måtte sammen med resten av denne regjeringen gå av 22. oktober 1903. Han døde hjemme på Egge 8. juli 1904. Han fikk derfor aldri oppleve unionsoppløsningen.

Utmerkelser

Han er avbildet på døren til Tinghuset i Trondheim, og det ble reist en bautastein over hans grav på Egge i 1919. Ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden fra 1891, kommandør av 1. klasse fra 1899, og storkors fra 1901.