Anders Lange

Førkrigstiden og Annen verdenskrig

Anders Langes slekt stammer fra Langenburg i Tyskland og den første i hans slekt som etablerte seg i Norge kom fra Tyskland for å ta stilling som kruttmester ved Akershus slott. Lange var sønn av legen Alf Lange (født i 1869) og Anne Elisabeth Svensson (født i 1873). Han utdannet seg til skogtekniker ved Oddernes skogskole i 1926. Året etter arbeidet han som planteskoleleder i Argentina (1927).
Lange innledet sin politiske karriere som sekretær i den borgerlige samlingsorganisasjonen Fedrelandslaget fra 1930 til 1938. Laget ble grunnlagt av industrimannen Joakim Lehmkuhl, som også er kjent for å ha grunnlagt klokkeprodusenten Timex Corp i USA og Lehmkuhl Industrier i Norge.
Under andre verdenskrig var Anders Lange motstandsmann og ble flere ganger fengslet av tyskerne.

Etterkrigstiden

I det meste av etterkrigstiden agiterte Lange for mer personlig frihet, mindre byråkrati og lavere skatter og avgifter.
Lange ble eier av et lite småbruk i Heggedal vest for Oslo etter å ha mottatt en pengegave fra næringslivsorganisasjonen Libertas.
På småbruket drev Lange hundekennel, såvel som saueavl samtidig som han utga og var redaktør for tidsskriftet Hundeavisen fra 1948. I 1962 byttet avisen navn til Anders Langes Avis. Han opprettet også organisasjonen «Anders Langes Frihetsbevegelse» der tilhengerne på folkemunne raskt fikk navnet «Langes hundegutter».
I 1953 ble han dømt til 60 dagers ubetinget av Høyesterett for fyllekjøring. Lange hadde 1,41 i promille da han høsten 1952 krasjet med en drosje. Etter kollisjonen kjørte Lange videre, men ble stoppet av en annen taxi.
I januar 1972 søkte han jobben som kringkastingssjef i NRK. Til VG uttalte han at NRK trenger sensur, og at han i jobben ville gått inn for å «fjerne alt som kan virke fordervende på barn og ungdom rundt om i hjemmene».

Politisk syn

Anders Lange var en engasjert antikommunist og markerte motstand mot de organiserte partiene og politikere generelt. Gjennom avisen han ga ut kom han med sterke utfall mot skatter og avgifter, for et fritt næringsliv og privat eiendomsrett. Han protesterte mot det han kalte statlig intervensjonisme, formynderi, byråkrati, og skatter, avgifter og offentliges inngrep i folks privatliv. Lange var også sterkt rasistisk, og har blant annet stått bak uttalelser som «Ingen stemmerett til negre», «Stopp blandede ekteskap», «Hver nasjon en rase», «Ingen u-hjelp til de sorte». Han forfektet også en positiv holdning til apartheidregimet i Sør-Afrika og stemplet motstandere av systemet som «forrædere av den hvite rase».
Lange uttrykte flere ganger at kvinner ikke hadde noe på Stortinget å gjøre, men til tross for det sto to kvinner på partiets Oslo-lister i 1973 og i Sør-Trøndelag var fire av ti listeplasser opptatt av kvinner.

Forbindelse til apartheid-regimet i Sør-Afrika

Anders Langes parti ALP ble kritisert blant annet på bakgrunn en positiv holdning til Sør-Afrikas apartheid-politikk. Lange mente under henvisning til Idi Amin i Uganda at svarte mennesker trengte hvite til å styre. Hanna Kvanmo skriver at Lange hadde venner og bekjente blant norske bosatt i Sør-Afrika og de ønsket at han skulle gi et annet bilde av situasjonen i landet. Lange forsvarte apartheidstyret og han ble av noen ansett som rasist. Ifølge Kvanmo hadde Lange et gammeldags «innordningssyn», der kjønn og raser skulle holde seg til sin tildelte plass i skaperverket; inndeling i raser var også en del av skaperverket. Lange argumenterte for at han ikke mente hvite var bedre mennesker enn «sorte». Han mente at de fargede ikke var i stand til å styre sine egne land og ikke var egnet til å ha stemmerett. Han mente at de fargede selv var «rasebevisste» ved at de søkte sammen i ghettoer og selv valgte apartheid. Lange viste til at Sør-Afrikas bedriftseiere mente landets økonomi ville bli ødelagt om de ikke kunne bruke billige bantu-arbeidskraft. Lange hevdet at mange bantuhøvdinger ønsket apartheid. Dersom apartheid ble opphevet ville Sør-Afrika bli kommunistisk hevdet Lange, derfor var arbeid mot apartheid drevet av et ønske om å gjøre landet kommunistisk. De som gikk inn for sort flertallsstyre i Sør-Afrika var forrædere av den hvite rase, skrev han i avisen sin 16. april 1963. I mai 1966 fikk avisen etter oppfordring en hilsen fra Ian Smith i Rhodesia. Lange holdt kontakt med Smiths regjering og besøkte i 1972 Sør-Afrika. På denne reisen møtte han blant annet propagandasjef Eschel Rhoodie. Representanter for Sør-Afrika besøkte Lange private i Asker sommeren og høsten 1973. Ifølge Kvanmo anså sørafrikanske myndigheter Lange som sin talsmann i Norge. Etter Langes død var Erik Gjems-Onstad den som tydeligst talte apartheidregimets sak i Norge, også han reiste til Sør-Afrika på invitasjon fra myndighetene.
På slutten av 1970-tallet ble det påstått at ALP hadde mottatt penger fra apartheid-regimet for at partiet skulle tale deres sak i Norge. Dagbladet skrev i 1979 at partiet hadde mottatt 400 000 kroner i forbindelse med valget i 1973. Kvanmo siterer The Guardian (mars 1979) som rapporterte at Anders Lange og hans parti hadde fått 180000 kroner fra et hemmelig sørafrikansk fond. Da det hemmelige fondet ble kjent gikk statsråd Connie Mulder og president John Vorster av («Muldergate»). «Vi finansierte Langes parti slik at de kunne lansere en ukeavis. Deretter ga vi dem mer penger slik at han var i stand til å kjøre en brukbar kampanje i valget samme år (1973).» Dette skrev sørafrikaneren Eschel Rhoodie i den selvbiografiske boka The Real Information Scandal (1983) om sitt arbeid i det sørafrikanske informasjonsdepartementet på 1970-tallet. I brevveksling med Ivar Johansen uttalte Lange at han gjerne skulle ha tatt i mot økonomisk støtte fra Sør-Afrika. Erik Gjems-Onstad og andre i kretsen rundt Lang benekter at partiet fikk noe økonomisk tilskudd fra Sør-Afrika.
Informasjonsdepartementet jobbet med åpne og hemmelige operasjoner over Europa og USA for å spre positiv omtale av regimet i Sør-Afrika. Støtten til Anders Langes parti skal ha vært en av disse operasjonene. At ALP fikk fire mandater gledet sørafrikanerne like mye som det gledet Anders Lange: «Til vår store forbauselse – noe vi delte med resten av Norge – endte vi opp med et politisk parti med fire medlemmer i nasjonalforsamlingen. Owen Horwood (en av sjefene i Informasjonsdepartementet) spøkte med at hvis de hadde gitt meg nok penger ville vi ha endt opp med et parti i flertall og styrt Norge. Det var en operasjon som virkelig gledet (statsminister) John Vorster» skriver Rhoodie videre.