Sanskrit

Etymologi

Sanskrit er idag navnet på et spesifikt språk innenfor den indoariske språkgruppen. Opprinnelig var det et sosiolingvistisk begrep og navnet på en dannet, kultivert og lærd tale. Det var en markør for sosial klasse. Det var en tale som stod i kontrast til dagligtalen blant folk flest, den såkalte prākrit som betyr «naturlig», «ordinær», eller «ikke kunstig», av roten prākṛta-. Sanskrit var «det kultiverte språket» som ble benyttet av de lærde i det gamle India til å skrive filosofiske eller vitenskapelige avhandlinger. Det ble også benyttet som liturgisk språk; det er noen ganger kalt dēva-bhāṣā, «det hellige språket» eller «språket til dēvaene (halvgudene eller englene)».
Ordet saṃskṛta- er et verbalsubstantiv som kan oversettes med «å sette sammen», «formet på en fullendt måte», «raffinert» eller «dyktig utformet». Det er avledet av roten saṃ(s)kar-, «å sette sammen», «arrangere», «forberede», hvor sam- betyr «sammen» (liksom det norske ordet sam- og samme) og (s)kar- betyr «å gjøre», «å lage». En fri oversettelse kan også være «grammatisk korrekt».
Denne betydningen kan selvsagt bare eksistere i avgrensede sosiale og kulturelle forhold. Saṃskṛta- gir nemlig bare mening i kontrast til prākrit, de «ordinære» eller «ikke-kunstige» språkene, og prākrit er en svært upresis benevnelse. For det første har sanskrit selv sin opprinnelse i dagligtale. For det andre omfatter «dagligtalen» mange ulike språk som fortjener å presiseres, deriblant pali og gāndhārī. Noen «prākriter» klassifiseres som middelindoariske språk, for å skille dem fra moderne «prākriter» som for eksempel hindustani, oriya, bengali og panjabi.

Indoarierne

De nærmeste slektningene til sanskrit er de andre indoariske språkene i India og tilgrensende områder. Ut over dette er det de gamle iranske språkene gammelpersisk og avestisk som ligger nærmest. Sammen utgjør de indoariske og de iranske språkene en større språkgruppe kalt de indoiranske språk.
Som medlemmer av den indoeuropeiske språkfamilien stammer de indoariske språkene fra et antatt indoeuropeisk urspråk, som kan antas å ha blitt talt omkring 4000 f.Kr., på steppene i det som i dag er sørlige Russland. Fra den urindoeuropeiske befolkninga delte det seg en nomadisk folkegruppe som brukte benevnelsen «arier» (ārya, «edel») om seg selv, og som talte et forstadium til de indoiranske språkene. Etter å ha oppholdt seg en tid i Baktria, delte de seg omkring 2000 f.Kr. i en iransk og en indoarisk gren. Iranerne slo seg ned i det som i dag er nordlige og vestlige Iran 2000–1500 f.Kr. Indoarierne innvandra i flere bølger til den indiske halvøya, antageligvis rundt 1500 f.Kr. Kontakter mellom India og nordvest forklarer hvorfor både sanskrit, iranske språk, slavisk og det litauiske språk er satemspråk, mens de europeiske indoeuropeiske språkene i vest er kentumspråk. Det forklarer også finsk-ugriske ord i det indoiranske vokabular, og de rekonstruerte urindoeuropeiske ordene for flora og fauna.
De eldste kjente tekstene på sanskrit ble overleverte muntlig fra rundt 1500 f.Kr., før de ble nedskrevet rundt 500 f.Kr. De eldste bevarte indoariske tekstene er likevel ikke fra India, men fra Anatolia, hvor det eksisterte et indoarisk superstrat i det hurrittiske Mitanniriket i nordlige Mesopotamia og nordøstlige Syria. Der fantes det fra 1500 til 1200-tallet f.Kr. en herskende klasse som bar entydig indoariske navn og dyrka guder som Indra. I en lærebok i hesteskjøtsel, som mitannieren Kikkuli forfatta på 1400-tallet f.Kr. på hettitisk, finnes enkelte indoariske fagbegreper. Disse tidlige indoariske sporene i vestlige Asia forsvant sporløst etter Mitannirikets undergang.
Det finsk-ugriske substrat i sanskrit beviser kontakt mellom India og de uralske språkområdene i nord, hvordan dette enn skal fortolkes. I 1869 fremsatte den danske språkforskeren Vilhelm Thomsen en hypotese om en indouralsk språkfamilie. Hypotesen fikk ingen større støtte. Det er generell enighet om at de uralske og de indoeuropeiske språkene er adskilte språkfamilier, som ikke er genetisk beslektet. Lånordene er også tolket til støtte for teorien om den indoariske invasjon av India. Det bør derfor tilføyes at det også finnes et uralsk substrat i de ikke-indoeuropeiske indiske mundaspråkene og de dravidiske språkene, og at kontakten mellom India og de finsk-ugriske språkområder også var til stede uavhengig av indoeuropeerne.
De opprinnelige indoariere er forsøkt identifisert med Andronovokulturen på de sentralasiatiske steppene 2200-1600 f.kr. Denne kulturhorisonten, og da spesielt Yazkulturen, Oxus-siviliasjonen og det arkeologiske komplekset i Bactria–Margiana, er også blitt foreslått som hjemlandet til de opprinnelige talere av iranske språk. Andre kandidater er Gandhara gravkulturen, Grav H-kulturen og den gråmalte keramikk-kulturen. På slutten av 1700-tallet oppstod det også en teori om at sanskrit oppstod i India og vandret motsatt vei, nordover og vestover. Ut fra India teorien ble foreslått av den tyske poeten og filosofen Karl Wilhelm Friedrich von Schlegel, og hadde støttespillere blant skikkelser som Voltaire og Immanuel Kant. Teorien forutsetter at Induskulturen som florerte i Indusdalen i perioden 3300–1300 f.Kr., var en indoeuropéisk kultur. Denne teorien har liten støtte idag. Indusskriften er ennå ikke dechiffrert, og det såkalte harappaspråket i det gamle Harappa, Mohenjo-Daro og de andre byene, er ennå ikke identifisert.
Forsøk på å knytte talende av de indoariske språkene til spesifikke genetiske kjennetegn for indoeuropeere, har ikke lyktes. Både indoarisk og dravidisk talende indere synes å nedstamme fra en felles sentralasiatisk folkegruppe som er mer beslektet med den asiatiske enn den europeiske befolkningen, og minst beslektet med den afrikanske. Et genetisk studium som ble publisert i 2001, tok for seg mitokondrielt DNA (mtDNA), Y-kromosomer og autosomale variasjoner både hos indoarisk og dravidisk talende indere. Det ble funnet en haplogruppe M som kjennetegner de mennesker som emigrerte fra det sentrale Asia til Sørøst-Asia og Australia. Haplogruppen er distinkt fra andre asiatiske folkeslag og indikerer en egen undergruppe kalt haplogruppe M3. Koalesens-estimater plasserer denne i alderen 48,000 ± 1500 år, og antyder at det spesifikke indiske mtDNA splittet seg fra proto-asiatiske forfedre mot slutten av pleistocen.
Dette forteller oss at slektskapet mellom språk ikke behøver å følge folkevandringer. Uansett må den gamle teorien om en indoarisk invasjon av det ikke-indoeuropeiske India revideres, ettersom den mangler arkeologiske bevis. Induskulturen kjenntegnes tvert imot av kontinuitet. Sanskrit eller dets forgjenger kan ha forplantet seg på en mer fredelig måte til India gjennom handel og kulturelle impulser uten at noen dramatisk krigersk invasjon endevendte den forutgående kulturen og dens språk. Krigen mellom de ti konger (dāśarājñá), som omtales i Rigveda (Mandala 7, hymnene 18, 33 og 83.4-8) kan ha vært en intern krig mellom ulike indoariske grupper. Det samme gjelder kurukshetrakrigen som er temaet for Indias nasjonale epos Mahabharata. Den er lokalisert til den moderne delstaten Haryana mellom kauravaene og pandavaene, som var to fraksjoner av kurustammen.
Indoariernes fiender under deres vandringer er i Rigveda kalt dāsa (दास); de er gjerne identifisert med ikke-indoeuropeiske folk som indoarierne la under seg. En alternativ forklaring av den finske indologen Asko Parpola, er at dāsa opprinnelig var et navn på indoiranske folk innenfor Oxuskulturen. Sanskrit dasyus kan være beslektet med persisk dahyu, som betyr stamme, provins eller distrikt; på gresk ble dette des-potes som tilsvarer norsk despot. Sanskrit dāsa kan ha tilsvart persisk daha, kjent blant gresk-romerske forfattere som dahae og daai, og som trolig var en iransk stamme. Dahistan øst for Det kaspiske hav er også oppkalt etter daha, en stamme i Margiana. På khotanesisk betyr dasa menneske. Iranerne og indoarierne snudde på betydningen av hverandres begreper. Sanskrit deva som betyr gud, guddommelig (jmf engelsk divine), ble hos perserne til daeva eller demoner, demonisk. På samme måte ble de indoariske demonene asura hos de iransktalene kalt ahura, som er et positivt ladet ord.

Klassisk sanskrit

Sannsynligvis en gang på 400-tallet f.Kr. i det nordvestlige India, analyserte og fastsatte grammatikeren Pāņini det som da ble kalt korrekt (saṃskṛta) tale. Denne korrekte eller dannede talen stod i kontrast til det som var den vanlige (prākṛta) talen til folk flest på den tiden. Sanskrit var mer konservativ enn dagligtalen og lå nærmere opp til språket i de hellige tekstene (vedaene). Omkring det 8. eller 7. århundre f.Kr., i den indiske jernalderen, utformet Śākaṭāyana en tapt grammatikk som refereres til av Pāṇini. Selv om arbeidet til Pāṇini må ha vært basert på kjennskap til en lang grammatisk tradisjon, finnes det ingen andre gjenlevende tekster med liknende innhold fra tiden før Pāṇini. Grunnen kan være at det senere ikke ble oppfattet som nødvendig å bevare tekstene til andre grammatikere, siden Pāṇini hadde formulert det hele så fullkomment i sitt verk Aṣṭādhyāyī («åtte kapitler»).
Det er bevart én tekst om grammatikk fra tiden før Pāṇini. Yāska (5. eller 6. århundre f.Kr.) forfattet en avhandling om etymologi, ordklasser, og semantikk under tittelen Nirukta. En annen forfatter som vi ikke vet noe om, ikke en gang når han levde, var Pingala, som forfattet den tidligst kjente avhandlingen på sanskrit om prodosi. Pingala er også kjent for den første kjente beskrivelsen av det binære tallsystemet. Pāņini ble uansett den autoriteten som alle de som fulgte etter måtte forholde seg til. Sanskrit som følger reglene i Aṣṭādhyāyī, kalles klassisk sanskrit.
Omkring 200 f.kr. forfattet Patañjali en kommentar til utvalgte regler i Pāņinis grammatikk under tittelen Mahābhāṣya. Grammatikken understreker språkets status som høykulturspråk som i sosiolingvistisk henseende stod hevet over dagligtalen. Patañjali benyttet nemlig betegnelsen  apabhraṃśa, «fordervet språk», om enkelte dialekter i Nord-India som ikke fulgte de grammatiske normene til sanskrit. I Kāvyālankāra av Namisādhu, heter det likeledes at prākrtameva apabhraṃśa, «apabhraṃśa er intet annet enn prākrit». I Jabdārthacintāmañi er apabhraṃśa definert som ugrammatisk, bygdespråk eller vulgært språk. Apabhraṃśa var altså opprinnelig et skjellsord, men kom senere til å bli benyttet om en gruppe indoariske språk. Omkring det 2. århundre e. Kr. skrev også den indiske matematikeren Kātyāyana en avhandling kalt Varttika, hvor han utdypet enkelte deler av Pāṇini's grammatikk. I det 6. århundre e.Kr. skrev Virahanka et verk om prosodi som også inngår i den grammatiske tradisjonen.
Mens dagligspråket i Nord-India gradvis utviklet seg, forble de formelle rammene for høystatusspråket de samme. Dette høystatusspråket ble stadig viktigere i rollen som lingua franca for de lærde; i løpet av de første århundrene e.Kr. hadde sanskrit blitt det eneste aksepterte språket til bruk i administrasjon og akademisk kommunikasjon i India. Den økende avstanden til dagligtalen gjorde at sanskrit etter hvert ble mer som et nært beslektet fremmedspråk som måtte mestres, enn en dannet versjon av språket til vanlige folk. For grupper som hadde et språk av annet opphav enn det indoeuropeiske, for eksempel dravidisk, ble selvsagt sanskrit på alle måter et fremmedspråk.

Liturgisk språk og lingua franca

I den klassiske perioden fortsatte sanskrit å være et liturgisk språk innenfor hinduismen. Hinduer betrakter språket som et hellig urspråk og bruker mantraer og bønner på sanskrit i religiøse ritualer. Blant tekstene fra denne perioden finner vi mange sutraer og de fleste av upanishadene. De 18 puranaene hører hjemme i denne perioden. Den enkelte purana kan variere i omfang fra mellom 9 000 og 81 000 vers. Det er anslått at en samlet utgave ville utgjøre 500 bind. De to store indiske eposene Mahabharata i 100 000 vers og Ramayana i 24 000 vers er også skrevet i klassisk sanskrit. Andre eksempler på tekster er āgamaer, stotraer (hymner), Dharmashastra, Yoga-vasistha, og en rekke eksegeser av hinduistiske kommentatorer, hvorav en av de notable er Shankara fra omkring 500 e.Kr.
Buddhismen oppstod som et motbevegelse til hinduismen omkring den tiden vedisk sanskrit opphørte som litterært språk. Theravada-retningens kanon (tipitāka) er skrevet i det folkelige målet pali, men det fantes andre skoler innenfor buddhismen som benyttet sanskrit. Dette gjelder skolene mahāsāṃghika, sarvāstivāda og ikke minst mahayāna-skolen; de sistnevntes hellige tekster begynte å dukke opp i tidsrommet fra 100 f.Kr. til 100 e.Kr. På bakgrunn av lingvistiske bevis, daterte den anglo-tyske orientalisten Edward Conze de eldste delene av Ratnaguṇasaṁcayagāthā til 100 f.kr. Også jainismens kanon er primært skrevet på folkelige dialekter, men det finnes jainistiske eksegeser på sanskrit.
Fra det første århundre og fremover ble flere tusen buddhistiske hellige tekster oversatt til tibetansk og kinesisk. Sanskrit ble et lingua franca for lærde, ikke bare i de høyere samfunnslag i India, men også over landegrensene. Buddhistiske tekster ble overlevert på sanskrit i Bengal; der ble for eksempel et signert sanskrit-manuskript av Gaņdhavyū sūtra, fra kong Sivarka Devra av Odra (Orissa),  bragt til Kinas Keiser Dezong av Tang etter en sjøreise i året 794. Originalmanuskriptet kom fra de buddhistiske templene i Lalitgiri, som ble bygd i det første århundre e.Kr. Språket florerte også på de indiske øyer og Sentral-Asia. Den tidlige skolen sarvāstivāda hadde en kanon skrevet i ren sanskrit, og den var delaktig i buddhismens utbredelse i det sentrale Asia. Fra de sentralasiatiske statene Kushan, Turfan, Kashgar, Dunhuang med flere, ble en rekke sentrale mahāyāna-tekster oversatt til kinesisk. Rollen som lingua franca blant lærde i høyere samfunnsklasser har sanskrit til en viss grad beholdt fram til i dag.

Nyanseringer av synet på buddhismens middelindoariske idiom

«Indisk språk» var for mange kinesiske oversettere ensbetydende med sanskrit, og slik var det også for de som satte sammen den tibetanske buddhistiske kanonen. Den tibetanske utgaven av hjertesutraen innledes for eksempel med setningen: «I det indiske språk: ārya ganapati hridāya, i det tibetanske språk: phagpa tsogdagpo’i zung». Dette er standard i tibetanske oversettelser, og det er underforstått at «indisk språk» var sanskrit.
Tidlig på 1930-tallet analyserte orientalistene Friedrich Weller og Ernst Waldschmidt 36 transkripsjoner av den 15. sutra av Dīrghāgama, som ble oversatt til kinesisk av Buddhayaśas og Zhú Fóniàn i årene 412-413 e.Kr. under tittelen Cháng āhán jīng (長阿含經). De rekonstruerte fonetiske formene ble definert som prākrit, og det samme kom Waldschmidt frem til da han undersøkte Dàhuì jīng (大會經), den kinesiske oversettelsen av den 19. sutra av Dīrghāgama. Språket ble plassert i samme kategori som i Dhammapada fra Gandhara. Andre orientalister og sinologer gjorde lignende oppdagelser. Den kinesiske oversettelsen av Dharmaguptakavinaya, Ssŭ-fen lü (四分律), refererer til messingen av arapacana-formularet, og dets rekkefølge i stavelsene er gāndhāri skrevet i Kharoṣṭhī. I 1962 fremsatte orientalisten Harold Walter Bailey «Gandharihypotesen». Det middelindoariske idiom i disse tidlige kinesiske transkripsjoner ble av Bailey døpt gāndhāri, og det ble etterhvert også det faglige navnet på denne nordvestlige formen for prakrit.
Gandharihypotesen utropte gāndhāri til buddhismens lingua franca i de første århundrene av vår tidsregning, og ble støttet av orientalister som John Brough og Franz Bernhard. Baily påviste at gāndhāri har påvirket khotanesisk og tokarisk, og det finnes også elementer av gāndhāri i partisk og sogdisk. I årene 1993–1995 kom det for dagen restene av en buddhistisk tekstsamling skrevet i gāndhāri i det nåværende Afghanistan. De eldste av disse tekstene hadde tilhørt den tidlige skolen dharmaguptaka, og stammet trolig fra et kloster i Nagarāhāra. Også de administrative tekstene i det gamle kongedømmet Shànshàn ble skrevet på gāndhāri. Det mangler beviser for at gāndhāri var et «universalspråk» i Sentral-Asia, på linje med sanskrit, men vi tvinges til å nyansere bildet av det idiom som lå til grunn for de tidligste kinesiske og tibetanske oversettelsene.

Buddhistisk hybrid sanskrit

Tekster fra den tidlige skolen mahāsāṃghika benyttet en buddhistisk hybrid sanskrit. I stedet for å omarbeide og oversette ordene fra pāli og andre språk til sanskrit, har forfatterne forandret de fonetiske formene til sanskrit-former, mens den underliggende prākrit-grammatikken er bevart. Et eksempel er prākrit bhikkhussa, som er possessiv entall for bhikkhu, og et kognat med sanskrit bhikṣu, «buddhistisk munk». I stedet for å konvertere dette til den grammatisk korrekte sanskrit-formen bhikṣoḥ, har forfatterne konsekvent endret dette til bhikṣusya. Et annet eksempel er sanskrit-originalen av Lotussutraen, saddharmapuṇḍarīkasūtram, som lå til grunn for Kerns oversettelse i 1884. Det tekniske begrepet ātmabhāva, som også opptrer i śvetāśvatara upanishad 1.2, er fonetisk ekvivalent med pāli attabhāva. Mange ord og begreper i Lalitavistarasutraen, såvel som i den omfattende prajñāpāramitālitteraturen, er unaturlige i henhold til sanskritgrammatikken til Pāṇini, men gir mening i en pali-kontekst.

Universitetet i Nālandā

I året 427 e.Kr. ble universitetet i Nālandā et buddhistisk læresenter, og dets bibliotek ble etterhvert den mest berømte samling av buddhistiske tekster i sin tid. Biblioteket hadde tre bygninger som var ni etasjer høye: «juvelenes sjø» (ratnasagara), «juvelenes hav» (ratnodadhi) og «juvelenes fryd» (ratnarañjaka). I året 1197 ble det rasert av tyrkiske muslimer under ledelse av Bakhtiyar Khalji. Boksamlingen ble sagt å omfatte flere hundre tusen bind, og skal ha brent i tre måneder etter at mamelukkene satte fyr på den, ødela klostrene og drev munkene på flukt. Også fire andre læresteder ble ødelagt på omtrent samme tid, i Jagaddala, Odantapuri, Somapura og Vikramaśila. For studerende av sanskrit og andre indoariske språk, gir denne kulturelle katastrofen en av forklaringene på hvorfor de indiske originaltekstene til så mange tibetanske og kinesiske oversettelser er gått tapt.

Bærer av filosofi, vitenskap og høykultur

Sanskrit ble ikke bare brukt til å produsere religiøse tekster. Det gamle India var også opptatt av filosofi. Det finnes en rik litteratur innenfor de seks filosofiske skolene (ṣad-darśana) Nyāya (logikk), Vaiśeṣika (atomisme), Sāṃkhya (metafysikk), Yoga, Purva Mīmāṃsā (semiotikk og språkfilosofi) og Vedanta.
Det finnes også annen sekulær litteratur på sanskrit. Vedāṅga-tekstene omhandler blant annet fonetikk, grammatikk, etymologi, metrikk og astronomi. Arthaśāstra fra omkring 300 f.Kr., omhandler offentlig forvaltning, økonomisk politikk og militær strategi. Manus lover er en lovtekst fra perioden 200 f.Kr. til 200 e.Kr.
Også skuespill, dansedrama, poesi og eventyr har sin plass i den klassiske perioden. Skuespill utviklet seg allerede da Śudraka skrev verket mṛcchakatika («den lille leirvognen»), vīṇāvāsavadattakathā og en kort enakts monolog (bhana) med tittelen padmaprabhritaka. Den norske indologen Sten Konow (1867–1948) identifiserte han som Abhiraprinsen Sivadatta. Han selv, eller hans sønn Īśvarasena, styrtet den siste regenten av  Andhradynastiet og grunnla tidsregningen Cedi i året 248-249 e.Kr. Nātyaśāstra («teaterets vitenskap») fra mellom 200 f.Kr. og 200 e.Kr., beskriver alle essensielle elementer i et dansedrama. Av dramatikere kan nevnes Kālidāsa, Bhāsa og Aśvaghoṣa.
Det finnes en rik poesi på sanskrit, og deler av denne poesien må kunne sies å tilhøre verdenslitteraturen. Diktsamlingen Śatakatraya («de tre århundrer») fra det 5. århundre er allerede nevnt. Den ble oversatt til portugisisk allerede i 1651. I 1792 publiserte William Jones en engelsk oversettelse av Gitagovinda, skrevet av poeten Jayadeva fra omkring år 1200. Gitagovinda er oversatt til mange språk og regnes som et av de vakreste eksemplene på sanskritpoesi.
Eventyr på sanskrit har en spesiell stil, der mindre eventyr innflettes innenfor rammeverket av det enkelte eventyr. Denne stilen fant veien inn i persisk og arabisk litteratur, og øvde innflytelse på eventyrsamlinger som Tusen og en natt. De to viktigste eventyrsamlingene på sanskrit er Panchatantra og Hitopadesha.

Innflytelse på andre språk

Sanskrit har hatt stor innflytelse på andre indiske språk gjennom sitt vokabular og sin grammatikk. Hindi, som er Indias offisielle språk på nasjonalt nivå, er en avart av khariboli som har hentet mange ord fra sanskrit. Alle moderne indoariske språk, såvel som dravidiske språk og munda-språkene, har hentet mange lånord enten direkte fra sanskrit (tatsama ord) eller indirekte via middelindoariske språk (tadbhava ord) Ord med opphav i sanskrit er anslått å utgjøre omkring 50 % av ordforrådet i moderne indoariske språk og de litterære dravidiske språkene telugu, malayalam og kannada.
Av moderne indiske språk er hindi og urdu påvirket av arabisk og persisk, mens nepali, bengali, assamesisk, konkani og marathi fortsatt har et vokabular fra sanskrit og prakrit som sin basis. Gjennom de buddhistiske sūtraene kom det også inn lånord fra sanskrit i kinesisk. Det kinesiske ordet chànà (剎那) ble for eksempel lånt fra sanskrit kṣana (क्षन), «øyeblikkets tidsperiode». Gjennom buddhismens utbredelse ble en rekke ord fra sanskrit og beslektede språk adoptert av de sinotibetansk talende naboene i nord.
Thai inneholder mange lånord fra sanskrit. Disse blir transkribert med thai-skrift, som gjør at ordene blir gjengitt tro til uttalen på sanskrit, men siden slike ord leses med uttalereglene for thai, høres de gjerne svært annerledes ut enn på originalspråket. Rāvana, den mytiske keiseren av Sri Lanka i eposet Ramayana, kalles Daṣakaṇṭh, «på ti nakker», og dette transkriberes som ทศกัณฐ์ (som representerer de indiske lydene d-ṣ-kaṇ-ṭh), men det uttales Thotsakan (ṭh er angitt som stum).
Mange lånord fra sanskrit finnes i tradisjonell malayisk, moderne indonesisk, og filippinske språk. Gammel javanesisk, og i en mindre grad, khmer og vietnamesisk, inneholder sinifiserte lånord fra sanskrit.
Indias nasjonalhymne Jana Gana Mana er skrevet i en litterær form for bengali kalt sadhu bhasha, og inneholder flere ord fra sanskrit. Indias nasjonalsang Vande Mataram var opprinnelig et dikt skrevet av Bankim Chandra Chattopadhyay, og gjengitt i hans novelle Anandamath i 1882. Novellen er også skrevet i bengali med stor påvirkning fra sanskrit.

Bruk i moderne tid

Mange vitenskapelige og administrative begreper i India og Nepal er på sanskrit. Det indiske programmet for styrte missiler, som pågikk i perioden 1983-2007 under ledelse av Defense Research and Development Organization (DRDO), har oppkalt fem missiler med sanskritnavnene Prithvi, Agni, Akash, Nag og Trishul. Indias første moderne kampfly kalles HAL Tejas.
Sanskrit er brukt i to sanger av popmusikeren Madonna. Shanti/Ashtangi på albumet Ray of Light fra 1998, er den tradisjonelle messingen i Ashtanga Vinyasa Yoga. Cyber-raga, utgitt i 2000 på hennes single Music, er en sanskrit-ode til en høyere makt med et ønske om fred på jorden.
I bakgrunnsmusikken i en kampscene i filmen The Matrix Revolutions, synges en sanskrit-bønn fra Brihadaranyaka upanishad av et kor. Sky1-versjonen av tittelsekvensen i første sesong av Battlestar Galactica inneholder en messing av Gāyatrī mantra, hentet fra Rig Veda (3.62.10). Komposisjonen ble skrevet av miniserie-komponisten Richard Gibbs.
Erfaringene med utviklingen av programmeringsspråket Fortran på 1950-tallet bidro til en kontekstfri grammatikk kalt Backus-Naur form, som ble banebrytende for senere høynivåspråk. Mangelen på formaliserte definisjoner av syntaks, gjorde at informatikeren John Backus (1924–2007) under utviklingen av ALGOL 58, adopterte syntaks-regler for Fortran og senere programmeringsspråk, som var basert på Pāṇinis sanskritgrammatikk.