google/wiki40b huggingface dataset:
Varsler (fugl)

Biologi

Varsler blir rundt 24–25 cm lang og veier typisk 48–81 g, men underartene varierer i størrelse. Vingene er rundt 11,4 cm lange og stjerten rundt 10,9 cm hos nominatformen. Nebbet er cirka 23 mm langt, kroket og nesten svart, men blek på undersiden nebbet (selv om omfanget varierer med årstidene). Beina og føttene er gråsort. Fjærdrakten varierer noe mellom underartene, men er i hovedsak ganske lik. Også kjønnene er ganske like, men hunner har mindre hvitt i fjærdrakten (herunder fysisk mindre hvite flekker på vingene). Den generelle fargen på oversida er perlegrå, farga brunlig østover av sitt eurasiske utbredelsesområde. Kinn og hake, samt en tynn og ofte vanskelige å se stripe over øyet er hvite, og en svart maske strekker seg fra nebbet gjennom øyet til øredekkerne. Skulderfjærene er hvite, mens resten av vingen er svart med en tydelig hvit flekk på håndflatebasis. Stjerten er lang og svart med hvite kanter. Undersida er hvit, svakt skjær av grått i de fleste underarter. Særlig brystet er vanligvis mørkere og noen ganger brunere enn resten av undersida, og kan vises som en utydelig bånd mellom den lyse buken og hvit hals. I underarten rundt det nordlige Stillehavet spesielt og hos generelt hos alle hunner andre steder også, kan det være svakt brunaktig striper på brystet.

Leveområde i Norge

Arten hekker i høyereliggende åpne barskoger og myrskoger fra Agder til Finnmark. På Vestlandet fra Stavanger til Stadlandet hekker fuglen sjeldent. Varsleren er også fåtallig rundt Oslofjorden, og i de tre nordligste fylka hekker fuglen avgrensa til de indre traktene. Varsleren hekker ikke i tett skog. Sjøl om den aldri er spesielt tallrik er han en karakterfugl i halvåpne myrfuruskoger med krokete og glisne trær. Fuglen hekker også i reine bjørkeskoger. På Østlandet bruker fuglen også hogstflater med spredte frøtre som hekkebiotop. Vinterstid bruker varsleren område som gir rike vilkår for jakt på smågnagerer og småfugler. Beitemarker i kulturlandskapet, samt buskland rundt våtmarker og fuktenger er trolig de beste vinterområda for varsleren i Skandinavia.
Den norske hekkebestanden av varsler ligger trolig omkring 5 000–10 000 par, mens antallet på overvintrende fugler er trolig færre enn 1 000.

Hekking

Varsleren bygger et forholdsvis stort reir av kvister og strå i ei busk eller et tre. Reiret blir fora med fine strå og fjær.  I mai-juni legger hunnen 4-7 egg, som hunn for det meste ruger sjøl. Ungene blir mata av begge foreldra, og flyr fra reiret etter 19-20 dager.

Føde

Varsleren lever som rovfugl og tar byttedyra på marka.  Firfisler, smågnagerer og store insekt er de viktigste byttedyra. Fuglen sitter oppe i et tre og speider etter bytte.

Trekkforhold

Varsleren krever snøbare område slik at den har lett tilgang på smågnagere. I Norge fins overvintrende varslere vanlig fra Rogaland til Østfold. De fleste varslerne drar fra landet til vinteren, og en stor del av de norske fuglene drar til Storbritannia.
Sturla Eik-Nes

Privat

Sturla H. Eik-Nes er født i Sauda 15. november 1945. Han ble gift med Nancy Lea i 1969. De har barn, Torbjørn 1971, Norgils 1973 og Vegard Rune 1976.

Karriere

Eik-Nes tok medisinsk embedseksamen ved Universitetet i Münster, Tyskland. Arbeidet ved Fylkessjukehuset i Ålesund fra 1976 til og med 1984, inklusive permisjoner. Stipendiat 6 mnd. ved Universitetet i Trondheim i 1979. Tok doktorgrad ved Universitetet i Lund i 1980. Var post doc på Stanford University, California i 1982 og 1983. Ble professor ved Universitetet i Trondheim i 1985. Seksjonsoverlege ved Nasjonalt senter for fostermedisin fra 1990 – 2013. Pensjonert fra klinisk arbeide i 2015. Professor emeritus ved NTNU fra desember 2015.

Internasjonal aktivitet

Som president i Europeisk forening for ultralyddiagnostikk i tiden 1993 – 1996 startet Eik-Nes omfattende undervisningsprogrammer rettet mot land som tidligere lå innenfor jernteppet. Bruk av ultralyd i aktuelle fagområder ble undervist langs hele den tidligere grensen mot øst, Murmansk, Polen, Tsjekkoslovakia, Ungarn. I Eik-Nes’ tid som president i verdensforeningen i ultralyd (ISUOG) i tiden 1998 – 2002 fortsatte han dette programmet med den store foreningen som paraplyorganisasjon. Det ble undervist i bruk av ultralyd i fagområdet svangerskapsomsorg i Filippinene, Tyrkia, Hong Kong med tanke på videre arbeid i Kina, Thailand, Midtøsten. Dette prosjektet ble i 2008 innlemmet i ISUOG og er nå videreført over hele den underutviklede verden.  NSFM har startet undervisningssentre i Singapore, Cape Town og Durban. 
Fra 2001 viet Eik-Nes Sør-Afrika spesiell interesse som følge av at Nelson Mandelas tidligere helsedirektører ønsket undervisningsprogram rettet mot sørafrikanske  jordmødre som arbeidet i de resursfattige områder tidlegere neglisjert av Apartheid  regjeringen. I tiden etter har NSFM hatt omfattende aktivitet i Sør-Afrika som både involverer undervisning og utvikling av ultralydutstyr tilpasset perifere områder. 
Som følge av den internasjonale aktiviteten ble Nasjonalt senter for fostermedisin i 1996 tilbudt samarbeide med WHO som ”WHO Collaborating Centre in Diagnostic Ultrasound in Obstetrics and Gynecology”.
Kishon

Elveløp

Kishon er om lag 70 kilometer lang, og har sin kilde ved Gilboafjellet øst i Israel. Den flyter i en vest-nordvestlig retning gjennom Jisreeldalen, og munner ut i Haifabukta. Nedbørfeltet på 1 110 km² omfatter mye av Jisreeldalen og det vestlige Galilea, samt deler av Karmelberget.

Historie

Kishon er nevnt to ganger i Bibelen. Første kongebok 18:40 nevner henrettelsene av Baals profeter etter ordre fra Elia, og i Dommernes bok 5:21 vasker Kishon bort den kanaaneiske hæren.
Etter slutten av første verdenskrig var det en økning i tallet på jødiske kolonister i Palestina under den tredje aliyah. De som kom til Haifa ble holdt i karantene i teltleire ved munningen av Kishon. Mange ble infisert med malaria, som området var beryktet for. Under Det britiske mandatet ble området rundt munningen industriområde i Haifa, med et energiverk, jernbaneverksted og et oljeraffineri for Iraq Petroleum Company.

Forurensing

Kishon har vært alvorlig forurenset i nyere historie. På det verste var elva surere enn Coca-Cola, og tilstanden var så alvorlig at ingen livsformer overhodet kunne overleve. I det nye årtusen har israelske myndigheter satt i gang en storstilt rehabilitering av elva, og livet begynner nå å vende tilbake.
Corinne Rae

Corinne Bailey Rae er en engelsk låtskriver og gitarist.
Hun startet med musikk på skolen, der hun studerte klassisk fiolin før hun begynte å synge. Hun begynte med å synge i kirka, hun synger soul/jazz. Hun spiller mest på stemmen og bruker ikke så mye instrumenter.
Amur-jernbanen

Amur-jernbanen (russisk: Амурская железная дорога, Amurskaja zjeleznaja doroga) er den siste delen av den Den transsibirske jernbanen i Russland, bygget 1907–1916.
Byggingen av denne jernbanestrekningen bidro til utviklingen av gullgrave-industri, treforedling, fiskeri- og pelshandelen i Sibir og det russiske fjerne østen. Den er over 2 115 km lang og strekker seg over hele Transbajkal-regionen og Amur oblast.
Jernbanens hoveddeler er: Kuenga-Urjum (204 km, 1907–1911); Urjum-Kerak (632 km, 1909–1913); Kerak-Deja, med en avstikker til Blagovesjtsjensk (679 km, 1911–1915); Deja-Khabarovsk (481 km, 1915–1916).

Utbygging

I 1905 rettet by-dumaen i Blagovesjtsjensk og det lokale næringslivet en forespørsel til den russiske regjeringen om å bygge ut Amur-strekningen av Den transsibirske jernbanen. Regjeringen vedtok utbyggingen etter at statsminister Pjotr Stolypin gikk inn for forslaget, og dette ble vedtatt den 3. april 1908.
Utbyggingsarbeidet fant sted i tynt befolkede permafrost-områder under tøffe klimaforhold. I 1907–1913 ble den vestlige delen av strekningen bygget fra Kuenga til Urjum. Før de kunne gå i gang med å bygge jernebanestrekningen måtte man bygge en egen vei for å få arbeidere og materialer til området, for dette fantes ikke fra før. 
I 1912 begynte utbyggingen av den østlige delen av Amur-jernbanen. For første gang i jernbanehistorien fikk man mekanisert mye av byggeprosessen, og det ble brukt både gravemaskiner og automatiske steinknusere. De vestlige og østlige delene av jernbanelinjen ble sammenkoblet ved Oblutsje i 1914.

Kjente broer og tunneler

Khabarovsk-broen over Amur-elven var i mange år regnet som landets lengste bro. Den var designet av Lavr Proskurjakov. Før broen kom i drift måtte man bruke jernbaneferge om sommeren og hest og kjerre for å krysse den islagte Amur om vinteren.
Amur-jernbanen hadde også verdens første tunnel i permafrost der man hadde isolasjon mellom selve tunnelen og berggrunnen.

Administrasjon

Amur-jernbanen var opprinnelig administrert av det russiske kommunikasjonsdepartementet, med kontor i Khabarovsk. Fra 1922 (etter Sovjetunionens opprettelse) ble den administrert av Folkekommissariatet for kommunikasjon. I 1959 ble Amur-jernbanen og Transbajkal-delen av Den transsibirske jernbanen slått sammen og omorganisert til Transbajkal-jernbanen.
Vardon Trophy

Vardon Trophy er et trofé som tildeles hvert år av PGA of America til den spilleren på PGA-touren som har lavest gjennomsnittsscore gjennom sesongen. Trofeet er oppkalt etter den britiske golfspilleren Harry Vardon og ble utdelt for første gang i 1937.
Opprinnelig ble vinneren av trofeet utvalgt av et poengbasert system. Fra 1947 ble trofeet tildelt spilleren med lavest gjennomsnittlig score. I 1988 ble statuttene endret slik at trofeet tildeles spilleren med lavest omregnet gjennomsnittsscore over minst 60 fullførte runder.
Landslaget for språklig samling

Landslaget for språklig samling (stiftet 1959) er en norsk språkpolitisk organisasjon som ønsker å få ett felles norsk skriftspråk i Norge (samnorsk). Organisasjonen søker å oppnå dette målet ved å oppfordre folk til å skrive mest mulig dialektnært.
Foreningen gir ut bladet Språklig Samling fire ganger i året.
Foreningen har hatt en viss innflytelse i kraft av at den har hatt to representanter i Norsk språkråd, én i bokmålsseksjonen og én i nynorskseksjonen.
Bokrijk friluftsmuseum

Bokrijk er et område i   Limburg i Belgia, i nærheten av byen Genk. Stedet er først og fremst kjent for sitt friluftsmuseum. Museumsområdet er 5,5 kvadratkilometer og rommer også en botanisk hage (arboret) og Flandern største utendørs lekeplass.

Historie

Den 9. mars 1252 solgte greven av Loon en skog til klosteret i Herkenrode i området mellom Genk, Zonhoven og Hasselt.  Denne skogen ble kalt 'Buscurake' eller 'Buksenrake', som betyr bøklandet eller bøkeskogen på middelalderflamsk. 
Navnet senere utviklet seg til 'Bouchreyck' og i dag  Bokrijk.
Cistercienserordenen i Herkenrode (i Kuringen nær Hasselt) bygget en klostergård, anla fiskedammer og drev skogbruk. Klostergården tilhørte klosteret og fungerte som en vanlig leilendingsgård. Gården var klosterets eiendom fram til krigene etter den franske revolusjon.
I 1797 ble alle Cistercienserklostrets eiendommer beslaglagt av franskmennene og solgt til en privat investor fra Maastricht.  
I 1938 ble Bokrijk kjøpt av provinsmyndighetene i Limburg og i 1953 ble det besluttet å opprette et friluftsmuseum på stedet. En viktig grunn til at museet ble opprettet var utviklingen innen jordbruk i etterkrigstida. Flanderns bygningsmiljø på landsbygda ble drastisk endret, og stadig flere jordbruksbygninger av stor kulturhistorisk verdi  forsvant. Dr. Jozef Weyns ble oppnevnt for å koordinere prosjektet, og forble i funksjon som første konservator på  Bokrijk. Museet åpnet for publikum den 12. april 1958 som bidrag i provinsen Limburg til Expo 58.
Norgesmesterskapet i bueskyting 2008

Norgesmesterskapet i bueskyting 2008 bestod av flere arrangementer som i 2008 kåret norgesmestere i bueskyting.
NM innendørs ble arrangert i Haukelandshallen i Bergen 29.–30. mars. 
NM i skiveskyting ble arrangert i Sandefjord 2.–3. august. 
NM i jakt- og feltskyting ble arrangert i Ullensaker 13.–14. september. 
Kongepokalene ble vunnet av Wenche Solbakken og Bård Nesteng.
Saksofonkvartett

En saksofonkvartett er enten et kammermusikkensemble som består av fire saksofoner, som regel en sopransaksofon, en altsaksofon, en tenorsaksofon og en barytonsaksofon; eller ett musikkstykke som er skrevet for et slikt ensemble.
Saksofonkvartetten er bygd opp på nesten samme måte som et firstemt kor. Altså en sopranstemme, en altstemme, en tenorstemme og en barytonstemme (i kor er det ofte en basstemme i stedet). Kvartetten kan også minne litt om en strykekvartett. En del av saksofonkvartett-musikken er traskriberte strykekvartetter, i allefall på lavere nivå.
Kjente kvartetter er Rashèr-kvartetten, Mule-kvartetten og i Norge, Concentus. I Norge har man egentlig flere unge saksofonkvartetter enn profesjonelle. De mest kjente stykkene som er skrevet for saksofonkvartett er Premier Quatour, op. 57 av Jean-Baptiste Singelèe, Quatour av Alexander Glazunov og kanskje Quatour/Concertino av Pierre-Max Dubois.

Sopransaksofon

Sopranen er en av de minste instrumentene i saksofonfamilien. Den er stemt i B(samme som trompeter og klarinetter) og ligger en oktav lysere enn en tenorsaksofon, spiller i G-nøkkel. Det finnes både bøyde og rette modeller, men i kvartett er de rette mest vanlig. Dette er pga. at disse ofte har en annerledes klang og er lettere å intonere/stemme. Sopranen spiller den lyseste stemmen i kvartetten og har ofte mest melodi. Toneomfanget (i B) er fra lille B (under notesystemet) til trestrøken F#, men kan også spille ennå lysere. Sopranen er ikke det minste instrumentet i saksofonfamilien, det lages også Sopraninosaksofoner.

Altsaksofon

Alten sammen med tenoren den mest kjente og brukte saksofonen. Nesten alle solokonserter o.l. er skrevet for altsaksofon. Alten er stemt i Eb/Ess og ligger altså en kvart dypere enn sopranen og en oktav lysere enn barytonen, spiller også i G-nøkkel. Alten spiller den nest lyseste stemmen i en kvartett. Har samme toneomfang som sopranen.

Tenorsaksofon

Tenoren er en av de mest kjente saksofonene, spesielt fra jazz og blues. Stemt i B, men en oktav dypere enn sopranen. Spiller også i G-nøkkel. Tenoren spiller den nest dypeste stemmen i kvartetten. Toneomfanget er det samme som alten og sopranen.

Barytonsaksofon

Barytonen er selve bassen i saksofonkvartetten. Den er også den største av de fire. Stemt i Eb/Ess og klinger en oktav dypere enn alten, spiller også i G-nøkkel. Toneomfanget er fra lille A til trestrøken F#, men man pleier ikke gå spille lenger enn trestrøken C, selv om det er mulig å komme noen oktaver lysere med litt trening.
Barytonsaksofonen er ikke det største og dypeste instrumentet i saksofonfamilien. Det finnes også bass- og kontrabass-saksofoner.
Marco Polo (romskip)

Stjerneskipet Marco Polo er et stjerneskip som opptrer i noen av Jon Bing og Tor Åge Bringsværd sine sciencefictionhistorier. Det er tydelige forskjeller mellom de to universer som beskrives henholdsvis i tv-manusene og i hørespillene. I tv-serien introduseres vi for et univers der det er mulig å reise med overlysfart. Imidlertid kan dette kun gjøres i såkalte «gater», menneskeskapte kraftfelt mellom stjerner der stjerneskip kan akselerere til overlysfart. Utenfor disse «gatene» er skip nødt til å nøye seg med underlysfart. I hørespillene eksisterer ikke denne tekniske konstruksjonen. Her er Marco Polo nødt til å bruke hundrevis av år på sine ferder uansett. I begge disse univers har besetningen på stjerneskip muligheten til å gå i dvale.
En annen forskjell ligger i Marco Polos besetning. I tv-serien møter vi 5 besetningsmedlemmer; Jason (sosiolog og lingvist), Gaia (biolog), Akeron (datamaskinist), Ellis (økolog) og Leda (fysiker). I hørespillversjonen er det kun Jason, Gaia og Akeron tilbake. Bakgrunnen for historiene har imidlertid mye til felles; i begge historier eksisterer Hovedkontroll Jord: en enorm byråkratisk organisasjon som forsøker å holde orden på et stadig voksende og svært løst sammenknyttet interplanetarisk samfunn.
De tre hørespillene Rutine for ukjent planet, Rutine for Nemesis og Rutine for Terra Nova er gitt ut på CD av NRK under tittelen «Stjerneskipet Marco Polo» i 2007, mens det fjerde og siste hørespillet Prosjekt Dracos ennå ikke er gitt ut.
Krotekake

Krotekake (eller kråtekake) er en stor lefselignende kake med mønster eller figurer på som bløtes og vanligvis spises med smør og sukker. Kaken er en tradisjonell rett i Hardanger, og utenfor distriktet kalles den ofte «hardangerkake». Tørkede krotekaker kan lagres i stor skala uten kjøling over lengere tid. Ifølge tradisjonen skal krotakaker bakes i eldhus på spesialovn med buet hvelving slik at det blir både over- og undervarme.
Brass Band Oberösterreich

Brass Band Oberösterreich er et brassband med base i Oberösterreich, Østerrike.
Brassbandet har representert Østerrike flere ganger i europamesterskapet for brassband.
Heroringvinge

Utseende

En ganske liten ringvinge (vingespenn 26 –34 mm), grunnfargen mørkebrun. Den kan kjennes fra de andre, norske Coenonympha-artene på den mørke fargen, og fra alle andre norske ringvinger på størrelsen. Bakvingene har 3-4, ofte litt utviskede, øyeflekker langs kanten på oversiden, på undersiden har den markerte øyeflekker og et hvitt tverrbånd. Larven er grønn med en mørkegrønn rygglinje, to hvite striper og blekgule sidelinjer.

Levevis

Larven lever på gress, men det er uvisst hvilke arter de norske bestandene bruker. De voksne sommerfuglene flyr i juni-juli, særlig på fuktige gressenger i skog og i overgangen mellom kulturlandskap og våtmark. Som de andre Coenonympha-artene er den ikke noen særlig utholdende flyger, og bestandene er ganske stedbundne.

En truet art

Museumsmateriale tyder på at heroringvingen var temmelig vanlig på Sørøst-landet for rundt 100 år siden, men i dag finnes det bare isolerte bestander i Østfold, Akershus og den sørlige delene av Hedmark. Den fantes før også i Vestfold, men ser ut til å være utdødd der. Arten kan være truet av flere faktorer, særlig nedbygging av lokalitetene til boligformål, golfbaner eller lignende, men også av opphør av beiting som fører til at skogsenger gror igjen. Den ble fredet mot innsamling i 2001, men det er tvilsomt om dette forbudet gir noe effektivt vern av arten, som først og fremst er truet av at habitatet dens forsvinner.
Cazenovia College

Rangeringer

Cazenovia College ble i 2014/2015 ikke rangert blant de beste nasjonale liberal arts-collegene i USA av U.S. News & World Report , Forbes eller Washington Monthly.
Cazenovia College var ikke å finne blant de 500 beste universitetene i verden i Times Higher Education World University Rankings 2014-2015, i QS World University Rankings for 2014 eller i Academic Ranking of World Universities (Shanghai-rankingen) for 2014.
Samiske geografiske navn (Alta)

Samiske geografiske navn i Alta (knr 2012) angir stedsnavn i Alta kommune som har en samisk form. Da stedsnavn kan referere til geografiske områder av noe utstrekning så kan de dekke flere kommuner.
De samiske stedsnavnene kan angis på forskjellig vis der det er etablert former på flere samiske språk (se kartet nede til høyre). I Alta kommune brukes bare nordsamisk.
Risan

Historie

Byen Rhizon nevnes i det 4.århundret f.Kr, og var hovedfortet i den illyriske staten hvor dronning Teuta søkte tilflukt. Risan ble henens hovedstad, og det ble slått mynt i bronse og sølv her, trolig på 200-tallet f.Kr.. Byen ga også oldtidens navn til Kotorbukta – Sinus Rhizonicus.
Under Romerriket var Rhizinium en såkalt Oppidum civium Romanorum. I de to første århundrene etter annekteringen i år 9 e.Kr., vokste byen fram med betydelig rikdom. Hele fem mosaikker er bevart fra disse århundrene. Mosaikken som viser den greske drømmeguden Hypnos er unik for Balkan.
Da Avarene og slaverne invaderte på 500-tallet og 600-tallet, ble byen forlatt. Den siste biskopen i Risan kjenner vi fra 595. I middelalderen var byen ubetydelig, selv om bysantinerne nevner den i noen kilder.
Den bosniske hertugen (herceg) Stepjan byttet bort byene Risan og Herceg Novi til venetianerne i 1466, mot eiendommer lengre nord. Men osmanene inntok Risan og Herceg Novi allerede i 1482, den falt først tilbake til venetiansk styre i 1688, som del av kystkolonien Albania Veneta og under navnet Risano. Venetianerne forble i byen og i denne kolonien til 1797.
I folketellingen i 1627 hadde Risan 800 innbyggere, hvorav 570 muslimer, 150 serbisk-ortodokse kristne, og 80 katolikker. Fjellovergangen til Onogošt (Niksic) var strategisk svært viktig for tyrkerne, og fortifikasjonene på høyden over byen ble ansett som uinntakelige.
Cortona

Renessansearkitektur

Santa Maria Nuova, beliggende rett utenfor Cortonas bymurer, er en kuppelkirke med et sentralt gresk korsform. Den ble bygget av Giorgio Vasari, påbegynt i 1550, ferdig i 1554, og innviet i 1610. På innsiden er det fire store søyler som støtter cupola (hvelvet). Interiøret har malerier av Alessandro Allori som framstiller Jesu fødsel, av Baccio Ciarpi som framstiller den hellige  Carlo Borromeo som gir nattverd til de som er påvirket av pesten , og Jacopo da Empoli som skildrer Marias budskapsdag. Kirken er i dårlig forfatning og dets indre ikke åpent for besøkende.
Santa Maria delle Grazie al Calcinaio ble bygget i 1484–1515 av Francesco di Giorgio Martini for å gi ly til et påstått mirakuløst ikon av den velsignede jomfru Maria, «Madonna del Calcinaio». En sentralisert renessansedesign er gitt til formgivningen av kirkeskipet: den østlige delen av bygningen ble generelt utviklet til en sentralisert form som til sist ble kronet med stor  cupola, en forløper til katedralen i Firenze. Det restaurerte interiøret i kirken har uvanlig høye buer.