Astrid Gjertsen

Familiebakgrunn

Hun ble født i Horsens i Danmark som datter av gårdbruker Senius Spaabæk og husmor Helga Mogensen, og vokste opp på familiens gård på Jylland. Etter realskolen gikk hun gymnaset i Horsens 1944–1946. Hun har vært husmor i hele sitt voksne liv.
Våren 1945 jobbet hun som 16-åring som frivillig for Ungdommens Røde Kors i en Folke Bernadotte-leir utenfor Horsens. Her gjorde en de hvite bussene en stopp, og hun møtte den 35-år gamle disponenten og krigsfangen John Herbert Gjertsen fra Nordstrand i Oslo. Gjertsen hadde vært nær ved å bli henrettet flere ganger i løpet av sitt tre år lange fangenskap, og kom til å bli preget av disse hendelsene for resten av livet. Paret giftet seg i september 1946.
Paret flyttet fra Oslo til Borøy ved Tvedestrand i 1953. Eiendommen de kjøpte, Rosenlund, var gjengrodd og forfallen, men i løpet av 50 år omskapte Gjertsen den til et vel anerkjent hageanlegg. Etter å avsluttet sin politiske løpebane har Gjertsen derfor blitt flittig brukt som foredragsholder innenfor emnet hagestell. Gjertsen solgte Rosenlund i 2004, og oppførte en ny bolig i umiddelbar nærhet.

Politisk arbeid

Astrid Gjertsen var medlem av Tvedestrand kommunestyre og formannskap 1968–1975, og påtok seg en rekke verv i sykehussektoren. Hun var den drivende kraften bak byggingen av sykehjemmet i Tvedestrand i 1974. Hun var også formann i Tvedestrand Høyre 1972–1975 og tillitsvalgt i Norges husmorforbund, FN-sambandet og 4H Norge.
Gjertsen var 1. vararepresentant til Stortinget fra Aust-Agder 1969–1973, og møtte fast for representanten Alfred Thommesen fra januar 1970. Ved stortingsvalget i 1973 var Høyres mandat i fylket utsatt, men Gjertsen lyktes i å bli valgt. Hun engasjerte seg spesielt i forbruker-, sosial- og likestillingspolitiske spørsmål og pressestøtten. I spørsmålet om selvbestemt abort i 1979/1980 stod Gjertsen for en restriktiv linje, men viste en mer utpreget feminisme på familiepolitiske områder. Hun var medlem av Stortingets administrasjonskomité 1973–1977, sekretær i Stortingets samferdselskomité 1977–1981 og 2. viseformann i Høyre 1978–1982.
I 1981 ble Gjertsen utnevnt til forbruker- og administrasjonsminister i Kåre Willochs regjering. Som statssekretær i departementet fikk hun Erling Lae, som stod sentralt i å gjøre det hittil anonymet departementet til et reformområde. Dette skjedde etter en valgseier med visse populistiske overtoner, fordi store deler av befolkningen oppfattet mange av 1970-årenes markedsreguleringer som rigide, og følte seg fremmedgjort i møte med offentlig sektor. Departementets overordnede mål om å beskytte forbrukerne mot villedende markedsføring, ble endret i retning av å åpne for mer konkurranse, for å gi bedre utvalg og priser for forbrukeren, og bedre tjenester i offentlig sektor. Reformarbeidet gikk under parolen «Det åpne samfunn». I nært samarbeid med rasjonaliseringsdirektør og tidligere statsråd Inger Louise Valle ble mange av endringene i offentlig administrasjon satt i verk med «Aksjon publikum» i 1982.
Gjertsen avviklet pris- og avansereguleringer. Hun opphevet også maksimalpriser på boliger, ettersom dette var årsak til illegale prispåslag, som ble gjennomført som en svart handel mellom kjøper og selger i stort omfang. Dereguleringen av boligmarkedet var meget kontroversiell i samtiden. Som statsråd forsøkte hun også å fremme likestilling gjennom å påskynde utbyggingen av barnehager.
Gjertsen ønsket å avskaffe lukkeloven til fordel for en mer liberal lovgivning for butikkers åpningstider. Kravene for å kunne holde åpent etter klokken 17 på hverdager og klokken 14 på lørdager var kompliserte, og ingen kunne holde åpent på søn- og helligdager. Kiosker og bensinstasjoner var unntatt fra lukkeloven. Gjertsen la størst vekt på hensynet til familienes ulike behov. Butikkeierne fryktet på sin side omsetningstap og lange arbeidsdager. Med den nye lovgivningen kunne butikkene holde åpent til klokken 20, og kommunene fikk adgang til å utvide ytterligere. Endringene ble delvis reversert med åpningstidloven av 1998 under statsråd Sylvia Brustad.
I april 1986 ble det kjent at hun hadde forsøkt å endre på beløpene på drosjeregninger, og gikk av som statsråd 18. april. Kombinert med ektemannens sviktende helse, havnet hun i en dyp personlig krise, men konsentrerte kreftene sine på Rosenlund etter at det rettslige etterspillet var sluttført. Hun ble dømt til betinget fengsel for grovt bedrageri, og betalte tilbake beløpet. Hun satt som medlem av Stortingets sosialkomité 1986–1989, hvorpå hun ikke søkte renominasjon.