Anarkafeminisme

Anarkafeminismen er en politisk filosofi som kombinerer anarkisme og feminisme. 
Selv om kampen mot staten og andre former for autoriteter stod sterkt hos tidligere feminister av 1900-tallet, var det de nyere feministgruppene fra 1960-årene som bygde på en anarkistisk praksis. 
Anarkafeminister peker på at autoritative veier og verdier, slik som dominering, utbytting, aggresjon, konkurranse osv., er høyt verdsatt i hierarkistiske samfunn, og er tradisjonelt sett på som  «maskuline». I kontrast til dette er anti-autoritære verdier, som kooperasjoner, deling, medfølelse, sensitivitet, varme osv., sett på som «feminine» verdier og er dermed mindre verdsatt. Feministiske vitenskapskvinner har fulgt dette fenomenet tilbake til fremveksten av patriarkalske samfunn i den tidlige bronsealderen, og deres seier over kooperativt oppbygde samfunn hvor «feminine» verdier var rådende og respektert. Etter seieren over disse samfunnene ble slike verdier sett på som «dårlige», særlig for menn, siden menn var ansvarlige for dominering og utbytting. Derfor har anarkafeminister referert til opprettelsen av et ikke-autoritært anarkistisk samfunn bygd på kooperasjon, deling, gjensidig hjelp osv. som feminisering av samfunnet. Anarkafeministene mener at det ikke er mulig å «feminisere» samfunnet uten selvstyring og desentralisering. Dette fordi de patriarkalske verdiene de ønsker å styrte er innebygd i hierarkier. 
Som alle andre anarkister mener anarkafeminister at personlig frigjøring er nøkkelen til likhet og frihet. Emma Goldman skrev: «Hennes utvikling, hennes frihet, hennes uavhengighet må komme fra og gjennom henne selv. Først ved å hevde seg selv som et individ, og ikke et sex-objekt. Så ved å nekte andre retten over hennes kropp; nekte å bære barn dersom hun ikke ønsker det selv, nekte å være en tjener av Gud, staten, samfunnet, ektemannen, familien osv., ved å gjøre livet lettere, men dypere og rikere. Ved å forsøke og lære meninga med livet i all dets kompleksitet, ved å fri seg fra frykten for samfunnets meninger og samfunnets fordømmelse.»
Anarkafeminister forsøker å passe på at feminismen ikke blir influert og dominert av autoritære ideologier, enten fra venstre eller høyre. De foreslår direkte aksjon og selvhjelp framfor reformistiske kampanjer som den «offisielle» feministbevegelsen favoriserer når den lager hierarkiske og sentraliserte organisasjoner. 
Anarkafeminister går også imot den «offisielle» feministbevegelsen når det gjelder synet på kjønnskvotering. De mener ikke at det å få flere kvinnelige ledere, politikere og soldater er et skritt i riktig retning. Lederegenskapene en kvinne trenger å lære seg for å lede kapitalistiske selskaper er tekniker for å kontrollere og utnytte arbeidskraft, mens «feminisering» av samfunnet betyr å avskaffe ledere og kapitalistisk lønnsslaveri. «Vi ønsker ikke å bytte et maskulint hierarki med et feministisk hierarki.»
Det skjer ofte at mannlige anarkister, fordi de i teorien er imot sexisme, tror at de ikke er sexister i praksis. Anarkafeminister mener dette er feil, og har alltid brakt spørsmål om overensstemmelse mellom teori og praksis fram i lyset.

Historie

Anarkisme og feminisme har alltid vært nært knyttet til hverandre. Mange fremstående feminister har også vært anarkister, inkludert pioneren Mary Wollstonecraft, Louise Michel, Voltairine de Cleyre og selvfølgelig Emma Goldman. Freedom, verdens eldste anarkistavis, blei grunnlagt av Charlotte Wilson i 1886. I tillegg, alle de store anarkistiske tenkerne, bortsett fra Proudhon, støttet likestillingskampen. Frie kvinner bevegelsen i Spania under den spanske borgerkrigenen er et klassisk eksempel på kvinnelige anarkister som organiserer seg sjøl for å forsvare sin frihet og bygge et samfunn bygget på like rettigheter mellom kjønnene. Marilyn French mente at den første lagdelingen i samfunnet kom da menn begynte å herske over kvinnene, slik at kvinnene blei en lavere sosial klasse.