Brandenburger Tor

Den første byporten på stedet

I hundreåret fra Fredrik Vilhelm var konge av Preussen og tiden etter tredveårskrigen og fram til byporten ble bygget, var Berlin en relativt liten, men befestet by. Den befestede byen hadde en rekke byporter, som Spandauer Tor, St. Georgen Tor, Stralower Tor, Köpenicker Tor, Neues Tor, og Leipziger Tor. Denne fredelige perioden, preget av religiøs toleranse, og byens status som hovedstad i kongedømmet Preussen gjorde at denne kom i en rask vekst.
Brandenburg Tor var ikke en del av de gamle fortifikasjonene rundt byen, men en av de 18 byportene som var i tollmyren rundt byen som ble reist på 1730-tallet. Denne sluttet seg rundt den gamle befestede byen og en del av de daværende forstedene.
Med bygging av tollmuren, ble Brandeburger Tor første byporten på veien mot Brandenburg an der Havel bygget i 1734. Den besto av et pylon med to tilhørende vakthus. Dette anlegget ble for lite etter en utvidelse av bymuren.

Dagens anlegg

Mellom 1788 og 1791 lot den prøyssiske konge Fredrik Wilhelm II porten oppføre på nytt i tidlig-klassisistisk stil. Arkitekten som hadde ansvaret for konstruksjonen var Carl Gotthard Langhans.
I 1793 ble portalen utvidet med en kvadriga øverst, en firspent vogn kjørt av den romerske fredsgudinnen. Da Frankrike okkuperte Berlin i 1806 sendte Napoleon denne figuren til Paris som krigsbytte. I 1814 kom den tilbake til Berlin. Den ble da utvidet med den tyske ørn og et nytt maktsymbol, det prøyssiske Jernkorset. Figuren ble samtidig omdefinert til den romerske seiersgudinnen Victoria.
Da nasjonalsosialistene tok makten i 1933, brukte de Brandenburger Tor som et partisymbol. Anlegget overlevde bombardementet og kamphandlingene under slaget om Berlin i 1945 og var en av de få byggverkene som fortsatt sto i Pariser Platz-området ved krigens slutt. Den var imidlertid ganske skadet, med hull i søylene fra kuler og eksplosjoner rett ved. Ett av hestehodene fra den originale kvadrigaen øverst overlevde og befinner seg i dag i samlingen i Märkisches Museum.

Den kalde krigen

Da krigen var over, ble anlegget delvis som et felles tiltak mellom myndighetene i øst og vest. Hullene i kolonnene ble lappet, og dette forble synlig i mange år senere. Under Tysklands deling under den kalde krigen gikk grensen mellom Vest- og Øst-Berlin gjennom anlegget, men kjøretøyer og fotgjengere kunne fritt passere fram til Berlinmuren ble reist 13. august 1961 rett vest for porten.
Det ble tilrettelagt for en grensepassering rett øst for porten, men ikke for personer fra Øst-Berlin, som fra da av måtte ha utreisetillatelse for å besøke den vestlige bydelen, og slike utreisetillatelser var svært vanskelig å få. Dette førte til store demonstrasjoner på vestsiden av porten, og allerede dagen etter, 14. august, ble grenseovergangen stengt «inntil videre», noe som skulle vare fram til 22. desember 1989, etter murens fall 9. november samme år. På østsiden av porten ble det reist en mindre mur på den østlige enden av Pariser Platz som hindret befolkningen i øst å komme fram til Brandenburger Tor.
Anlegget ble således liggende i den avstengte sikkerhetssonen og Brandenburger Tor markerte på denne tiden skillet mellom den delte byen og det delte Europa. På samme måte ble den et symbol på gjenforeningen og befrielsen fra kommunismen i 1989.

Etter gjenforeningen

Etter den tyske gjenforeningen har porten symbolisert frihet og ønske om å samle den tidligere delte byen. Under murens fall samlet det seg flere tusen mennesker i området rundt porten for å feire murens fall. Den symbolske åpningen skjedde 22. desember samme år, da den vesttyske forbundskansler Helmut Kohl, gikk gjennom en åpning i muren, og ble tatt imot av den østtyske statsminister Hans Modrow. I løpet av det følgende året ble muren og sperringene fjernet fra området.
Rundt år 2000 har anlegget gått igjennom en omfattende restaurering.