Peter Adler Alberti

Utdannelse og inntreden i politikken

P.A. Alberti var sønn av politikeren Carl Christian Alberti og lillebror til kvinnesaksforkjemperen Sophie Alberti. Han ble student i 1868, cand.jur. i 1873 og slo seg ned som sakfører, 1876 overretts- og 1881 høyesterettssakfører. I 1887 ble han farens suppleant i bestyrelsen for Den sjællandske Bondestands Sparekasse og dermed hans naturlige arvtaker som formann i 1890. I 1888 grunnla han Sjællands (senere Østifternes) Brandforsikring for mindre Landbygninger og ble dens første formann inntil 1891 og fikk likeledes i 1888 grunnlagt Danske Landmænds Smøreksport-Forening, hvis ledelse han senere ivaretok og han vant ved sin del i disse tre institusjonene stor innflytelse i bondestanden.
Han gikk inn i politikken for Venstre og ble valgt til Folketinget for Køgekretsen ved å slå den berømte Viggo Hørup i 1892. Hørup hadde hatt setet i 16 år. Senere visste Alberti også å hevde denne kretsen for seg tross heftig motstand fra radikal og sosialdemokratisk side. For å styrke sin politiske stilling opprettet han i 1892 et dagblad, Dannebrog, som ble et organ for Det Moderate Venstre. I Folketinget sluttet han seg straks til denne gruppen og var med på å forberede det politiske forliket med Højre, men trakk seg i siste øyeblikk tilbake, da vedtaket foresto i april 1894 og han rettet i det følgende skarpe angrep på gruppens leder Frede Bojsen. I 1895 var han med på å danne Venstrereformpartiet og ble en av dets ledere. Han ble medlem av Finansudvalget samt andre viktige utvalg og fikk ved dette stor innflytelse på lovgivningen. Han tok ivrig del i arbeidet for de nye skattelovene og for avløsning av tienden og var i 1900 hovedopphavsmannen til at Andreas Peschcke Køedts tollovforslag strandet da det syntes å lykkes.

Justisminister

Ved Systemskiftet i 1901 ble han justisminister i den nye regjeringen og forble i denne stillingen i 1905 ved Venstreministeriets omdannelse. Han knyttet særlig sitt navn til utviklingen av Islands statsrettslige selvstendighet 1903, til loven om forbryterske og forsømte barn og tillegget til Straffeloven (den såkalte «pryleloven») 1905, samt til avskaffelsen av den offentlige prostitusjon 1906, videre til lovene om bekjempelse av tuberkulosen 1905. Likeledes tok han del i arbeidet for rettspleiens omorganisering med offentlighet, muntlighet og lagretter. Han huskes særlig for innføringen av prylestraff for volds- og seksualforbrytelser i 1905. Menn mellom 15 og 55 år, som hadde begått voldtekt eller vold mot sakesløse eller hadde vært utekkelige mot småpiker, skulle straffes med inntil 27 slag på «sædet» med en stokk. Prylestraffen ble opphevet igjen i 1911.  
I sin forvaltning viste han stor lyst til å bryte med overleverte regler og inngrodde sedvaner samt til å følge sitt frie skjønn; dette medførte ikke bare et åpent brudd med sunnhetskollegiet 1906, men også at det falt et sterkt skjær av vilkårlighet over hans styre. Som taler var han uforferdet i forsvar og ubarmhjertig i angrep.
Etter hvert ble han utsatt for sterk kritikk for å misbruke sin myndighet for å skaffe seg personlige fordeler. I 1907–08 ble det reist gjentatte klager over hans forvaltning med nærgående beskyldninger om at han misbrukte sin myndighet til å skaffe seg personlige fordeler, noe han sterkt tilbakeviste selv om de i virkeligheten var velbegrunnet. Imidlertid ble hans stilling som minister svekket på grunn av dette og hans regjeringsfeller ønsket at han skulle gå av. Da han i mai 1908 hadde fått rettspleieloven vedtatt i Rigsdagen og dermed løst den siste store oppgaven som påhvilte ham, tok han avskjed den 24. juli. Dette var 7-årsdagen for hans utnevnelse til justisminister. Til avskjed ble han hedret med tittelen som geheimekonferensråd.