Marcus Valerius Martialis

Epigrammets mester

Epigrammet hadde sin opprinnelse i antikkens Hellas og var i utgangspunktet en inskripsjon på monumenter, gravsteiner, altertavler og andre dekorasjoner i stein. Det var en form for upretensiøs poesi og tjente kun som en inskripsjon og tilhørte ikke den offisielle greske og romerske litteraturen før på det første århundret. Med Martial ble det oppdaget at epigrammet var en nyttig form for verseform for å uttrykke tanker og følelser. 
I motsetningen til annen poesi er ikke epigrammet en dialog mellom poeten og seg selv, men alltid mellom poeten og en annen. Epigrammet vil bli hørt, og Martial var den som ikke bare skapte den, men mestret kunsten til det ytterste i å presse en tanke eller vurdering med en satirisk snert til slutt. For Martial ble det så godt som hans eneste uttrykksform.
De fleste av hans epigrammer er skrevet på elegisk distikon, men mange er komponert rundt elleve stavelser, eller den haltende jambens metrikk, spesielt der hvor blir gitt bredere miljøskildringer.

Fattigdom

I løpet av sin tid i Roma levde han alltid på grensen av fattigdom. Han synes å ha kjent de fleste av betydning. I tillegg til Lucanus og Quintilianus, var han kjent med Silius Italicus, Juvenalis, Plinius den yngre, og mange i høye posisjoner. Tausheten mellom ham selv og Statius er påfallende, til tross for at de var samtidige, hadde felles venner og ofte diktet om de samme emner. Muligens var det en felles mistro. Martial har mange steder vist en utilslørt forakt for de kunstferdige epos som Statius' berømmelse i store trekk hvilte på, og det synes ganske naturlig at den respekterte forfatteren av Thebaid og Silvæ hadde liten beundring for den bohemiske forfatteren av epigrammer.
Martial var avhengig av sine rike venner og beskyttere, for å få penger, mat og selv klær, men å ha en mesén eller flere var anerkjent som ærerikt i de beste romerske tradisjoner. Ingen har klandret Vergil eller Horatius for den gunst de mottok fra Augustus og Gaius Maecenas, eller den hyllest som disse betalte sin gjeld i vers. Martial fulgte således tradisjonene ved å oppvarte en «herre» med sin diktning
Plinius den yngre, som Martial gir en kort hyllest ved nyheten om dennes død, skrev: «Han hadde like mye god natur som intelligens og skarphet i det han skrev». Martial unngikk personlige nedsettende bemerkninger i sin satire, og ære og oppriktighet, fides og simplicitas, synes å ha vært de kvaliteter som han beundret mest hos sine venner. Noen har funnet hans servile smisking av Romas verste keisere i det første århundret særdeles smakløst, men det var de samme keiserne som han øyeblikkelig kritiserte straks de var døde. Imidlertid synes det som om han mislikte hykleri uansett form, og han synes fri fra å skrive hyklersk, pedantisk og affektert.

Ettermæle

Skriftene til Martial ble høyt beundret da renessansen oppdaget ham, og epigramdiktningen ble flittig dyrket i Europa på grunn av ham. Martials innflytelse kan ses på Juvenalis, den sene klassiske diktningen, renessansen i Frankrike og Italia, og den tidlige engelske og tyske poesien fram til romantikken hvor han igjen ble umoderne. 
I Norge ble han dyrket av Ludvig Holberg og Johan Herman Wessel, til dels også av Henrik Wergeland og Johan Sebastian Welhaven.