Martin Bucer

Bakgrunn

Martin Bucer var sønn av fattige foreldre. Han gikk i 1506 inn i dominikanerordenen, da han så det som eneste mulighet til få høyere studier. Hans humanistiske sympatier, som var blitt grunnlagt allerede i skoletiden og befestet i studietiden (fra 1517) ved Heidelbergs universitet, der han avla de akademiske eksamener, førte tidlig til en konflikt med ordenen.

Reformasjonen

Ettersom han av Martin Luther tidlig var blitt vunnet for reformasjonens idéer, ble konflikten ytterligere skjerpet og medførte at han i 1520 trådte ut av ordenen. Etter at han derefter i kortere tider virket på forskjellige steder, begav han seg i 1523 til Strassburg, der han på flere og stadig mer innflytelserikere poster ble den fremste drivende kraften i et vidtfavnende reformasjonsarbeide. Han forble i Strassburg helt til 1549, til han på grunn av uenighet med rådet om det augsburgske interim, som han kraftig motsatte seg, ble entlediget fra sine verv. 
Han tok nå i mot, likesom medarbeideren Paul Fagius, en kall til England. Erkebiskop Thomas Cranmer hadde allerede flere ganger invitert ham, da han som overhode hørte blant de fra ymse hold mest rådspurte og mest internasjonalt aktive av reformasjonstidens menn. Hans besøk der ble kort, men han raakk imidlertid å utvikle en betydningsfull virksomhet, fremfor alt som lærer ved universitetet i Cambridge, der han også er begravet. 
Straks før sin død hadde han i det omfangsrike og betydelige arbeidet De regno Christi, skrevet på oppfordring av Edvard VI, gitt en samlet fremstilling av sine anskuelser. 
Martin Bucer er mest kjent som en reformasjonstidens ivrig unionskjempe og kompromissarius, en «enhetens fanatiker». Fremfor alt etterstrebet han en forståelse  mellom den tyske og den sveitsiske protestantismen, hvorved den sørtyske, av Bucers innflytelse pregede, lutherdommen skulle utgjøre formidlingslenken. Det store tvistespørsmålet var nattverdslæren, og Bucer gjorde år etter år stadig mer for å finne en formel som alle kunne akseptere. I 1536, da han klarte å vinne såvel Luthers som sørtyskernes bifall til den av ham og Philipp Melanchthon forfattede wittenbergske konkordie, virkete han å være målet nært, men det strandet på qat sveiterne nektet bestemt å tilslutte seg denne i virkeligheten rent lutherske bekjennelse. 
Bucers unionsstreben utgikk uten tvil av ærlig overbevisning. Han benyttet seg imidlertid av ubestemte og ofte rent tvetydige formler, samt også av intriger, som til sliutt fokk motsatt virkning. Han pådro seg mistro, noe som i stor grad bidro til at også for ettertiden ble hans virkelige betydning fordunklet.  
Han var ikke bare en ledende lokal reformator, men også representant for en i til en viss grad selvstendig utgestaltning av Luthers reformatoriske tanker ved siden av den av Melanchthon gitte. Og denne butzersk-lutherske type, ikke først og fremst den zwingliske, virker å være den som, fordypet og med større energi gjennomført, går igjen i Jean Calvins anskuelser ot derigjennom vhar viunnet verdenshistorisk betydning. Et uttrykk for grunntrekkene i Bucers læresett kan man finne i den av ham og Wolfgang Capito forfattede Confessio tetrapolitana - den særskilde bekjennelse som av Strassburg og tre andre sørtyske byer ble inngitt til riksdagen i Augsburg i 1530.