google/wiki40b huggingface dataset:
Purépecha

Navnet

I kolonitiden og fremover var Purépecha-folket kjent som tarascoene. Ordet «tarasco» betyr svigersønn på purépecha, og flere historier forteller hvordan tarasco ved en misforståelse ble navnet på folket. Naboene i øst, aztekerne, kalte dem michoaque, dvs. «de som har fisk», som er opprinnelsen til delstatsnavnet Michoacán. Men selv kaller de seg purépecha, som nå mer og mer blir navnet som brukes i Mexico.

Språk

De fleste språk i verden, og også de fleste innfødte språkene i Mexico, tilhører en språkfamilie. Purépecha er derimot et språk som ikke viser slektskap med noe annet, så langt man har kunnet fastslå til nå. Av og til dukker det opp teorier om at de er i slekt med f.eks. zuni-språket i sørvestre USA eller andre språk, men hittil har ikke dette blitt bevist.

Historie

I århundrene før den spanske erobringen var purépechaene en selvstendig nasjon med hovedstad i Tzintzuntzan ved Pátzcuaro-sjøen. Her finnes ennå ruinene etter yácatas, pyramidene deres. Deres kunsthåndverk var spesielt fremstående innenfor metallarbeider, samt innen produksjonen av dekorative plagg av kolibrifjær. Purépecha-folket klarte å motstå angrepene fra aztekerne, det alvorligste invasjonsforsøket fant sted i 1479, først og fremst fordi de hadde våpen av kopper som var bedre enn steinvåpnene til aztekerne. 
I 1525, etter å ha hørt om aztekerrikets fall, og etter at befolkningen var blitt sterk desimert av en koppeepidemi, gikk den siste kongen Tangaxoan II med på å underlegge seg spanjolene uten motstand. I 1530 kom den spanske conquistadoren Nuño Beltrán de Guzmán til området på jakt etter gull og rikdommer, noe som førte til plyndringer og massakrer, og kongen ble torturert til døde for å oppgi hvor de angivelige rikdommene skulle være. I 1532 kom den spanske munken Vasco de Quiroga til området, og han administrerte området på en helt annen måte. «Tata», som han ble kalt, bygde videre på purépechaenes tradisjoner, levemåte, felles eiendomsrett til jorda og språk, og fremmet bl.a. håndverk, noe som skulle gi levebrød for purépechaene i århundrer.
Rainiai-massakren

Rainiai-massakren (litauisk: Rainių žudynės) var en massakre på mellom 70 og 80 litauiske politiske fanger som ble gjennomført av Den røde armé og NKVD, Sovjetunionens politiske politi, mellom 24. og 25. juni 1941. Det var en av en rekke lignende massakrer gjennomført av sovjetrusserne i det okkuperte Litauen. Mange tusen ble drept i disse massakrene. Rainiai-massakren var ikke den mest omfattende av massakrene, men er en av de best kjente, særlig på grunn av den ekstreme brutaliteten og torturen ofrene ble utsatt for fra russerne. Ofrene var utsatt for så grov tortur at bare 27 ofre kunne identifiseres da massegravene ble funnet av tyske styrker tre dager senere. Lignende grusomheter ble også begått andre steder, i Tartu-massakren drepte russerne nesten 250 mennesker.
De fleste gjenlevende ansvarlige for massakren som fremdeles oppholdt seg i Litauen rømte til Russland eller Israel (flere av dem var jøder) etter Sovjetunionens sammenbrudd. Både Russland og Israel har nektet å utlevere dem. En av de hovedansvarlige, Nachman Dushanski, bor i Israel. En annen, Pjotr Raslan, som var sjef for NKVD i Telsiai, ble i 2001 dømt til livsvarig fengsel for folkemord av en litauisk domstol, men han er fortsatt på frifot og beskyttes av russiske myndigheter.

Tortur

De russiske soldatene hadde revet ut tunger, skåret over ører, dratt ut fingernegler, utsatt fangene for branntortur, helt etsende syre over dem, vippet ut øyne med kniv. Flere fanger var skalpert, andre hadde fått kjønnsorganene skåret over og puttet i munnen. Videre hadde fanger blitt flådd, og huden var brukt som belte for å binde hendende deres. Legeundersøkelser viste at fangene hadde vært i live mens de hadde blitt utsatt for torturen.
POSIX

Bakgrunn

Bakgrunnen for POSIX var de såkalte Unix-krigene som pågikk fra 1983 til 1993, hvor ulike leverandører av Unix kjempet for å etablere sin egen Unix-avart som en industristandard. POSIX var i så måte det første forsøket på å standardisere Unix, men standarden gjelder også for andre operativsystemer.
På midten av 1980-tallet, fantes det tre grunnleggende avarter av Unix: AT&T's UNIX System III (som var basis for Microsoft's Xenix, PC/IX som ble støttet av IBM og flere), AT&T's UNIX System V, som prøvde å etablere en ny Unix-standard, og Berkeley Software Distribution (BSD). Alle tre var utgått fra forsknings-Unix, men hadde divergert betraktelig. I tillegg var det også innbyrdes forskjeller på ulike varianter av Unix innad i disse tre «familiene».

Navn

Opprinnelig refererte navnet POSIX til IEEE Std 1003.1-1988, som ble publisert 1. januar 1988. POSIX-standardene er formelt betegnet som IEEE 1003 og det internasjonale standardnavnet er ISO/IEC 9945.
Standardene utgikk fra et prosjekt som begynte omkring 1985. GNU-prosjektets leder Richard Stallman, som var medlem av IEEE Computer Society's Portable Applications Standards Committee (PASC) på 1980-tallet, foreslo navnet POSIX (Portable Operating System Interface) overfor PASC i stedet for det tidligere navnet IEEE-IX. Komitèen fant det lettere å uttale og huske, og adopterte derfor navnet.

Versjoner

POSIX-standarden har blitt revidert og utvidet flere ganger.
Før 1997 ble POSIX utviklet av IEEE og Open Group, og standardisert av ISO/IEC/IEEE 9945. I 1997 ble arbeidet overtatt av Austin Group, en arbeidsgruppe som er tilknyttet de nevnte standardorganisasjoner. Austin Group publiserer i dag nye revisjoner som en del av Single UNIX Specification, før de godkjennes av ISO som en POSIX-revisjon.
Lützow-Holmbukta

Lützow-Holmbukta er en bukt i Antarktis, beliggende mellom Prins Harald Kyst og Kronprins Olav Kyst i Dronning Maud Land. Den er om lag 200 km bred og ligger øst for Riiser-Larsenhalvøya og vest for øygruppen Flatvær.
Bukta ble oppdaget i februar 1931 av Hjalmar Riiser-Larsen som foretok flyrekognosering i området under den fjerde Norvegia-ekspedisjonen som var finansiert av Lars Christensen. Den er oppkalt etter Finn Lützow-Holm som deltok på flere av Christensens ekspedisjoner til Antarktis.
Japans hovedbase i Antarktis, Syowa, ligger på Ongul, den største øya i Flatvær.
Wainwright

Wainwright (uttales WANE-rite), også kjent som Ulguniq (på Iñupiaq) eller Kuuk,  er en by i North Slope Borough i Alaska i USA. Ved Folketellingen i USA i 2010 var befolkningen 556, og dermed den tredje største byen i North Slope Borough. Samfunnet ble oppkalt etter Wainwright Lagoon, som i sin tur var oppkalt etter Lt. John Wainwright, en offiser under Capt. F.W. Beechey, som begge oppdaget lagunen i 1826. Wainwright ble grunnlagt i 1904.
Stedet ligger nord for polarsirkelen, som betyr at det er dager uten dagslys på vinterstid, og dager uten nattemørke på sommerstid.
Napier-Railton

Napier-Railton er en racerbil med flymotor bygget i 1933, tegnet av Reid Railton etter oppdrag fra John Cobb og bygget av Thomson & Taylor. Den ble kjørt av Cobb, for det meste på Brooklandsbanen hvor den satte rekord med raskeste gjennomsnittsfart på en runde med 143,44 mph (230,84 km/t), som ble satt i 1935. Rekorden vil bli stående til evig tid siden banen ble stengt under andre verdenskrig og er ikke blitt åpnet som hastighetsbane igjen. Mellom 1933 og 1937 slo Napier-Railton 47 verdensrekorder på baner som Brooklands, Montlhéry og Bonneville Salt Flats i Utah. Bilen har en høykompresjonsversjon (6.1:1) av Napier Lion-motoren på 23,944 liters sylindervolum som yter 580 hestekrefter ved 2 585 omdreininger per minutt (registrert ved 5 000 fots høyde - ytelse ved havoverflaten kan være annerledes). Den 12-sylindrede motoren har tre rekker med fire sylindre, defor tredobbelt eksossystem, og motoren har det som er standard for flymotorer, slik som dobbelt tenning. Den usynkroniserte «havari»-girkassen (som har fått navnet på grunn dets høye ulyder ved bomgiring) har tre 3 trinn. Drivstofftanken som ligger i den båt-lignende halen bak sjåføren har kapasitet på 65 gallons (om lag 300 liter). Drivstofforbruket er på om lag fem miles per gallon. Selv om den har en topphastighet på 270 km/t har bilen bare bakhjulsbremser.

Etterkrigstiden

Eiere i etterkrigstiden har vært Patrick Lindsay og Victor Gauntlett, men den ble kjøpt av Brooklands' bil- og flymuseum rundt 1997 med støtte fra UK's Heritage Lottery og andre donorer. Den vedlikeholdes i full driftmessig tilstand og er normalt utstilt i museets bygninger som rommer kjøretøyer fra 1930-tallet. Bilen kjøres regelmessig og vanligvis under Goodwood Revival, hver september.
Kanhangad

Kanhangad er en by i Kasaragod-distriktet i den indiske delstaten Kerala. Folketallet er oppgitt å være 73 342 innbyggere ved folketellingen i 2011, med forsteder 229 168 innbyggere.
Knox Automobile Company

Historie

Knox Automobile Company ble etablert i 1900 og bygget 15 biler det første året.
Knox modell 1904 var en runabout med  chassis av vinkeljern og veide 839 Kg og hadde bladfjærer. Den hadde plass til to passasjerer.

3 eller 4 hjul

I utgangspunktet var det kun tre-hjulinger som ble tilbudt. Firehjuls runabouts fulgte snart etter.

Sjåføren i baksetet

I noen modeller satt en passasjer over forakselen, mens sjåføren og en annen passasjer som satt bak, over motoren.

Den «Gamle Pinnsvin»nmotor

Den flatmonterte luft-avkjølte ensylindrede motor (noe som førte til at den noen ganger ble kalt «Gamle Pinnsvin» på grunn av de mange nagler som stakk ut fra sylinderen) . Motoren lå i bilens sentrum og produsert 8 Hk. Denne motoren ble også kalt et «pinnsvin».Den hadde 2-trinns planetgir .

Konkurransedyktige priser

"Knoxmobile" ble solgt for 1 350 dollar I motsetning til  Ford Modell F som kostet 2 000 dollar, FAL 1 750 dollar, Cole 30 1 500 dollar og Colt Runabout, begge 1 500 dollar, Oakland 40 1 600, og Enger 40 2 000 dollar mens den kraftige Oldsmobile Runabout 650 dollar, Western's Gale Modell A, 500 dollar 0 og Brush Runabout kostet 485 dollar.
En større Knox tonneau-modell var utstyrt med en 16 Hk ble også bygget, 2 000 dollar.

Rac

Knox ble kjørt av Billy Bourque i 1909 i AAA-Championshp Car race på Indianapolis Motor Speedway.
North Sea Cycle Route

North Sea Cycle Route (norsk: Nordsjøsykkelruta) er en 6 000 kilometer lang skiltet sykkelrute som går rundt Nordsjøen gjennom Storbritannia, Belgia, Nederland, Tyskland, Danmark, Sverige og Norge. Ruta har siden 2003 stått i Guinness rekordbok som verdens lengste, sammenhengende skiltede sykkelrute. 
Sykkelruten åpnet offisielt i 2001, etter internasjonalt samarbeid mellom landene og EU-prosjektet Interreg IIC i Nordsjøprogrammet og videreutviklet gjennom Interreg IIIB programmet mellom 2003 og 2006. 68 partnere i de deltakende landene har samarbeidet om den skiltede traseen som knytter nye og eksisterende sykkelruter sammen rundt Nordsjøen. Målet med sykkelruten er å tilby miljøvennlig og bærekraftig turisme, og øke fokus på sykling i nærmiljøet og sykkelen som en sunn og bærekraftig transportform.
Christian Skår Winther

Career

Winther konsentrerer seg om eksperimentelle og alternative uttrykk, hovedsakelig ved hjelp av en akustisk eller elektrisk gitar. Uttrykkene varierer ettersom bandene er mange, med støypunk med Ich Bin N!ntendo, gjennom improvisert musikk med Monkey Plot, alternativ rock med Karokh og tøffe songtekster med Girl, samt andre prosjekter og soloverk. De fleste av Winthers arbeider dreier seg rundt fri improvisert musikk, men også komponere originale verk.
Han er utdannet innen jazz og improvisert Norges musikkhøyskole med en Master i utøvende musikk, og i 2014 vant han konkurransen JazzIntro på Molde International Jazz Festival sammen med Monkey Plot.
Winther er med på albumet Ich Bin N!ntendo & Mats Gustafsson (2012) med Joakim Heibø Johansen (trummer) og Magnus Skavhaug Nergaard (bass), featuring Mats Olof Gustafsson (baritone saxofon). Med trioen Monkey Plot (Magnus Skavhaug Nergaard (kontrabass) og Jan Martin Gismervik (trummer og perkusjon)), slapp han albumet Løv Og Lette Vimpler i 2013. Han er også kjent fra en rekke samarbeidsprosjekter og solo opptredener på lokale scener i Ålesund, som trioprosjektet med Natalie Sandtorv og broren Andreas Skår Winther på Julejazz i 2013.
Oligodon huahin

Fylogeni

Oligodon huahin er medlem av slekten Oligodon, en slekt som er vanlig over hele tropiske Asia. Slekten inkluderer nå ca. 76 arter globalt. Den tilhører familien Colubridae, en familie som har en art på hvert eneste kontinent, utenom Antarktika.

Etymologi

Det spesifikke vitenskapelige tilnavnet er et substantiv gitt til ære for det administrative distriktet hvor typelokaliteten ligger og for dens hovedby, Hua Hin. Hua Hin får herved sin første slangeart oppkalt etter seg. De følgende lokale navnene er foreslått: «Huahin Kukri Snake» (engelsk), «Ngu Ngod Huahin» «งูงอดหัวหิน» eller «Ngu Peekeaw Huahin» «งูปี่แก้วหัวหิน» (thai), «Oligodon de Huahin» (fransk), «Huahin Kukrinatter» (tysk) og «Huahin kukrislange» (norsk).

Beskrivelse

Arten karakteriseres etter den følgende bestemmelsesnøkkelen: maksimale kjente «SVL» («Snout-Vent-Lenght» dvs. lengde fra snute til enden av analplaten) på 485,8mm; 6 maxillare (overkjeve) tenner hvor de 2 bakre er forstørret; 17-17-15 eller 17-15-15 ryggskjellrader (antall rader med ryggskjell som er talt opp fra første skjell etter ventral underside til siste skjell før ventral underside på motsatt side, 3 steder på slangekroppen: «én hodelengde bak hodet, rundt midtkroppen og én hode lengde foran analplaten» hode-midtkropp-anal. 17-15-15 var antallet på kun ett av de 7 typeeksemplarene som ble studert, 17-17-15 er det mest vanlige og 17-15-15 er heller sjeldent); 166–173 ventrale skjell og 35–41 haleskjell i hanner; en singel analplate; dypt forgrenet hemipenes som mangler pigger og papiller, strekker seg in situ til det fjortende haleskjellet; svak til nærmest utydelig ryggvirvel stripe, paravertebral stripe og sidelengs striper; ingen ryggflekker, haleflekker eller kryssmerker; og en jevn elefenben farget ventral som mangler under-rektangulære or firkantede merker.

Utbredelse

Oligodon huahin er kun kjent fra 7 levende typeeksemplarer funnet i typelokalitetet, innenfor et område på ca. 1000m², og derfor er artsdistribusjonen lite kjent. Det må nevnes at et ferskt, dødt åttende eksemplar senere ble funnet ca. 12km (luftlinje) fra typelokalitetet i annen type skog og høyde, noe som indikerer at arten inntar fler typer habitater enn det som er kjent fra typelokalitet. Dette eksemplaret ble ikke brukt i beskrivelsen og hadde en «SVL» på 520mm. Holotypen og paratypene ble alle funnet i Hua Hin distriktet, Prachuap Khiri Khan provinsen, Thailand. Arten er til nå endemisk til Hua Hin distriktet, da arten kun er observert der.

Bevaring

Det er ingen kjente trusler til denne arten annet enn skogbruk og rovdyr. Skogsområdet hvor disse eksemplarene ble funnet er ikke under noe kjent vern.
Arten er satt til «NE» (Not evaluated) (Ikke evaluert), men den er trolig «LC» (Least concern) (Livskraftig) basert på observasjoner og undersøkelser, se IUCNs rødliste for statuser.
Operasjon Blå Flaggermus

Forspill

Spenninger med Egypt hadde eskalert tidligere i 1956 da Libanons pro-vestlige president Camille Chamoun nektet å bryte de diplomatiske relasjonene til Storbritannia og Frankrike, som sammen med Israel angrep Egypt under Suezkrisen. Det dårlige forholdet mellom de to landene ble forverret da den libanesiske regjeringen åpent støttet CENTO, et allianseforbund Egypts president Nasser anså som en trussel mot panarabismen. Som et svar på denne ytre trusselen, dannet Egypt og Syria en union kalt Den forente arabiske republikk.
I juli 1958 var Libanon truet av borgerkrig mellom de kristne maronittene og muslimer. Mens libanesiske muslimer forsøkte å presse regjeringen til å slutte seg til den nye panarabiske staten, ønsket landets kristne å alliere seg med vestmaktene. Det har blitt antatt at det muslimske opprøret som brøt ut i landet ble støttet materielt av Den forente arabiske republikk, noe som fikk president Chamoun til å klage til FNs sikkerhetsråd. FN sendte en gruppe inspektører til området, som rapporterte at de ikke fant bevis på noen større egyptisk-syrisk innblanding i Libanon.
Den 14. juli brøt det ut en revolusjon i Irak oppkalt etter datoen, og landets pro-vestlige regjering ble erstattet av et regime som uttrykte et ønske om å slutte seg til unionen mellom Syria og Egypt. På dette tidspunktet, da den interne ustabiliteten også hadde nådd et nytt nivå, bad Chamoun USA om å intervenere.

Operasjon Blue Bat

USAs president Dwight D. Eisenhower svarte på Chamouns henvendelse ved å beordre «Operasjon Blue Bat» den 15. juli. Dette var første gang den såkalte «Eisenhower-doktrinen», som gikk ut på at USA skulle støtte regimer de vurderte som truet av internasjonal kommunisme, fungerte i praksis. Operasjonens mål var å styrke Libanons vestlig orienterte regjering i forhold til opposisjonen, og beskytte landet mot trusler fra Egypt og Syria. Planen var å okkupere og sikre Beiruts internasjonale lufthavn, Beiruts havn og byens innfartsårer. 14 000 amerikanske soldater deltok i operasjonen, som lyktes i å avskrekke den indre opposisjonen til Chamouns regjering og de ytre aktørene. USA trakk seg omsider ut den 25. oktober.
President Eisenhower sørget også for at diplomaten Robert D. Murphy fikk overtalt Chamoun til å trekke seg som president og la den mer moderate general Fuad Chebab trå inn i stedet.
Theodor Strünck

Liv

Theodor Strünck studert jus og ble uteksaminert ved Universitetet i Rostock i 1924. Han praktiserte som advokat (senere direktør) i et forsikringsselskap. Opprinnelig var han sympatisk til nasjonalsosialismen, men snudde seg og motarbeidet regimet for dets maktmisbruk og påfølgende misbruk av lovverket. I 1937 ble han Hauptmann i de tyske reservestyrker i Wehrmachts  Amt Ausland/Abwehr under Hans Oster. Han kom i kontakt med Carl Goerdeler og organiserte møter i sitt hjem for motstandsbevegelsen i Nazityskland.
For sin deltakelse i 20. juli-attentatet ble Theodor Strünck arrestert 1. august og fikk avskjed fra hæren i unåde 24. august og 10. oktober dømt til døden av Volksgerichtshof (Folkedomstolenunder president Roland Freisler. Han ble deretter fengslet i Flossenbürg konsentrasjonsleir, hvor han, Dietrich Bonhoeffer, Wilhelm Canaris, Ludwig Gehre, Hans Oster og Karl Sack ble henrettet sammen den 9. april 1945.
Mafadi

Bestigning

Bestigning av Mafadi fra sørafrikansk side skjer vanligvis via campingplassen i Injasuthi. Ruten innebærer en om lag 8 km fottur til Marble Baths. Dette etterfølges av en gåtur langs elven med en kombinasjon av korte stier og hopping over rullesteiner. Alt dette ender nederst i bunnen av fjellet, som videre fører til Molar campingplass. Stien opp langs fjellsiden og mot fjelltoppen er kjent som Leslie's Pass. Stien følger åsryggen frem til undersiden av et lag med steiner, som den går forbi på den sørlige siden. Veien fortsetter opp en kort talus, etterfulgt av mer vandring opp en ganske bratt bakke. De siste 20 meterne utgjør en gressbakke. Herfra (toppen av Leslie's Pass) fører fjelltoppene til Mafadi. Turen tar tre eller fire dager.
Kulusuk

Kulusuk (dansk: Kapp Dan) er en tettsted i Angmagssalikfjorden i tidligere Ammassalik kommune nå Sermersooq kommune på Grønlands sørøstlige del. Tettstedet ligger på en øy med samme navn og har 310 innbyggere (januar 2005). Nærmeste tettsted er Tasiilaq, som er kommunens administrasjonssenter.
Tre km utenfor Kulusuk ligger Øst-Grønlands eneste flyplass, Kulusuk lufthavn som ble anlagt av amerikanerne under andre verdenskrig.
Skogsnipe

Utseende og lyder

Skogsnipa likner grønnstilk, men virker i vår- og sommerdrakt mer kontrastrik med svartaktig overside og hvit overgump og underside. Både i sommer- og vinterdrakt har skogsnipa mørk vingeunderside mot grønnstilkens lyse.
Lydene er generelt skarpere enn grønnstilkens. Varsler skjærende når den flyr opp, og har et mer høylytt fluktspill enn grønnstilken.

Tilholdssted

Om våren og sommeren gjerne langs diker og bekker eller småvann i skogsterreng, sjelden høyt over havet. Hekker gjerne i forlatte trostereir, og ser ut til å foretrekke måltrostreir. På trekket, særlig om høsten, forekommer den gjerne ved bredden av større vann, oftest enkeltvis eller i svært små flokker.
Forfølgelsen av hazarafolket i Quetta

Gjerningsmennene

Det er antatt at Al-Qaeda sammen med den sunnimuslimske militante ekstremistgruppen Lashkar-e-Jhangvi (LeJ), skal ha stå bak angrepene. Imidlertid er det noen hazaraere som ikke tror det er mulig at Al Quaeda og LeJ kan gjøre dette uavhengig av noen andre grupper. Asian Human Rights Commission raporterte i januar 2012 at Pakistans militære i samarbeid med [[Inter-Services Intelligence
|ISI]] hadde opprettet en militant organisasjon som hadde som mål å angripe å drepe intellektuelle, aktivister og hazaraere i Balutsjistan. Det Pakistanske militæret og dens beryktet etterretningsving, [[Inter-Services Intelligence
|ISI]] har anklaget utenlandsk innblandelse i Balutsjistans saker, uten at de selv har kommentert på anklagene om at de selv er innblandet i attentatene i provinsen. Så langt at det ikke blitt lagt press på militæret eller ISI til å gjøre noe med problemene med militante grupperinger i Quetta og rundt om i dens provins.
De fleste angrepene er som regel godt koordinert, som tilsier at det er profesjonelle terrorister som står bak.

Tidslinje over attentat

Følgende er en uferdig liste over terrorangrep mot Hazarafolket i Quetta.
Øvre Mjelde

Øvre Mjelde er en samling av gårder i øvre del av Mjeldalen på Osterøy, Hordaland fylke. Mjeldalen er delt i tre områder, Øvre-, Midt- og Nedre Mjelde.
Øvre Mjelde (Øvste-Mjedla) var opprinnelig et tradisjonelt klyngetun beliggende på en høyde midt i Øvre Mjelde med teiger fordelt i området, smalhus og uteløer (vårflor). Trolig svært gammel bosetning siden dalen er godt egnet til jordbruk. Utskifting ble foretatt i 1890-årene og de fleste husene ble flyttet til de nye beliggenhetene. Dalens skole ble lagt dit, men er nå revet. Gammel bosetning hvor flere gravhauger er registrert på Træ, hvorav noen er gravd ut av Bergen Museum tidlig på 1900-tallet og en som fremdeles befinner seg på Træ (fredet) ved hovedveien i Blautmyrsvingen. Træ ble tidligere brukt som samlingsplass, eksempelvis ved feiring av 17. mai. Spor av gamle veianlegg og spor av smie. Flere husmannsplasser som nå er borte; Kaltrahaugen, Risane, Bogen, Breidalen m. fl. Det eksisterer en tegning av det gamle tunet, sett fra oppsiden i dalen.
Øvre Mjelde består av relativt mange mindre bruk. Som illustrasjon kan benevnes brukene omtalt fra øverst til nederst (på dialekt)som på 1950-tallet: Sivertane, Selvikane, Nystykket, Mångsane, Kaltræ, Tostnane, Skaftn, Barbuane, Jornane, Hekland og Steffensen. De mange brukene sier også noe om brukenes gode næringsmessige avkastning, idet 9 av 11 bønder hadde dengang gårdsdrift som hovedinntekt. Tilgang på skog er begrenset men dalen hadde et lite felles sagbruk til frem på 1960-tallet hvor man skar tømmer til eget bruk. Det ble dyrket korn frem til på 1960-tallet men det står kun ett kvernhus igjen. Viktigste kornslag var bygg, rug og havre. Hovedproduksjon var kyr (melkeproduksjon) og sauehold, samt poteter. Dalen egner seg ikke til dyrking av frukt (kun eget bruk) men det var et gartneri (grønnsak og blomster) på ett bruk frem til på 1970-tallet. I dag er gårdsdriften sterkt redusert.