Den store hungersnøden 1315–1317

Den store hungersnøden i 1315-1317 var den første i serien av store kriser som rammet Europa på 1300-tallet. Hungersnøden bidro, sammen med andre kriser, til at millioner av mennesker døde, og markerer slutten på en periode (1100-tallet og 1200-tallet) som hadde vært preget av befolkningsvekst og fremgang. Sulten startet med dårlig vær våren 1315, og avlingene slo feil gjentatte ganger frem til 1317. Europa kom seg ikke til hektene igjen før 1322. Det var en periode preget av høy kriminalitet, sykdommer og dødsfall i stor skala, barnemord og kannibalisme. Perioden fikk konsekvenser for Kirken, staten, det europeiske samfunnet og katastrofer som skulle komme senere i løpet av det 14. århundre.
Den store hungersnøden var sentrert til Nord-Europa, fra Russland i øst til Irland i vest, fra Alpene og Pyreneene i sør til Skandinavia i nord.

Bakgrunn

Hungersnød i europeisk middelalderkontekst betydde at folk døde av sult i en massiv skala. Sult og hungersnød var et vanlig fenomen i Europa i middelalderen. For eksempel var det en rekke lokale hungersnøder i Frankrike på 1300-tallet: I 1304, 1305, 1310, 1315-1317 (Den store hungersnøden), 1330-1334, 1349-1351, 1358-1360, 1371, 1374-75 og 1390. I England, som var det mest velstående kongedømmet som ble rammet av Den store hungersnøden, var det sultkatastrofer blant annet i 1315-1317, 1321, 1351 og 1369. For folk flest var det vanligvis aldri nok mat, og livet var en relativt kort og brutal kamp for å overleve; få ble eldre enn 30-40 år. Ifølge offisielle kilder i den britiske kongefamilien var gjennomsnittsalderen for de mest velstående i samfunnet 35,28 år i 1276. Mellom 1301 og 1325, under Den store hungersnøden, var gjennomsnittsalderen 29,84, mens den under svartedauden (1348–1375) var på 17,33.
Det middelalderske samfunnet var agrarisk, og selv om Europa, mellom 1000 og 1300, hadde vært gjennom en omfattende utvikling innen handel, kultur, industri og byutvikling, var kontinentet fortsatt svært avhengig av gode avlinger. Ved begynnelsen av 1300-tallet var det omfattende produksjon av mat, men handelen hadde ennå ikke nådd det punktet der store mengder av det daglige brød kunne bli importert fra Afrika og Sør-Italia  til Nord-Europa. Samtidig var det tegn på at befolkningen hadde nådd en øvre grense for det jorden kunne produsere.(Speculum: Vol 5, No 4, s. 345)
De store byene som hadde vokst frem i høymiddelalderen, hadde ennå ikke lært seg å anlegge større matdepoter til bruk dersom avlingene sviktet, men var helt avhengig av det landsbyene rundt til enhver tid kunne produsere av mat. Dårlige transportforhold – især over land – økte byenes sårbarhet. 
I den varme perioden i Middelalderen (perioden før 1350) hadde befolkningen i Europa eksplodert, og nådd høyder som enkelte steder ikke skulle overgås før på 1800-tallet (deler av Frankrike er i dag mindre befolket enn de var på begynnelsen 1300-tallet). Imidlertid hadde utbytteforholdet for hvete (antall korn en kunne spise per sådde korn) sunket siden 1280, noe som hadde ført til at matprisene økte. I godt vær kunne forholdet være 7:1, mens det i dårlige vekstår kunne falle til 2:1, dvs. at for hvert såkorn som ble plantet høstet man to korn, ett korn for å så neste år og ett korn for å spise. Som sammenligning har dagens landbruk et forhold tilsvarende 200:1.
I den varme perioden i Middelalderen var det en katastrofalt dårlig værperiode som sammenfalt med begynnelsen av den store hungersnøden. Mellom 1310 og 1330 ble Nord-Europa rammet av en av de verste og mest vedvarende værperiodene i hele Middelalderen, preget av strenge vintrer, og regnfulle og kalde somrer.
Endrede værmønstere, middelalderstatenes dårlige håndtering av kriser, kombinert med en befolkningstopp, førte til at Europa var svært sårbart for kriser.

Konsekvenser

Hungersnøden er kalt Den store hungersnøden av flere grunner. Ikke bare på grunn av antall mennesker som bukket under, det store geografiske området den omfattet, eller varigheten, men også på grunn av konsekvensene som sultkatastrofen fikk.
I første rekke fikk den konsekvenser for Kirken. Ingen form for bønn så ut til å hjelpe mot følgene av hungersnøden. I et samfunn der religionen var den siste utveien for alle problemer, ble Kirkens institusjonelle autoritet svekket idet folket erfarte at bønner ikke hjalp mot deres lidelser.
Den andre konsekvensen var økningen av kriminal aktivitet. Middelalderens Europa i det 13. århundre var allerede en voldelig kultur, der voldtekt og drap var vanlig. Med hungersnøden måtte til og med ikke-kriminelle ty til kriminelle aktiviteter for å få mat til seg selv og sin familie. Etter hungersnøden gikk Europa en tøffere og mer voldelig framtid i møte. Effekten kunne bli sett rundt om i samfunnet, mest av alt var den synlig i krigføringen på 1300-tallet, under den blodige hundreårskrigen, sammenlignet med de mer fredfulle hundreårene før (1100-tallet og 1200-tallet), da adelsmenn oftere døde i turneringer enn på slagmarken.
En tredje konsekvens var middelalderens nasjoners dårlige behandling av krisen som oppstod. På samme måte som Gud ikke svarte på de uendelige bønnene, var de verdslige makthaverne like ineffektive, noe som førte til at deres makt og autoritet ble undergravd. 
Et fjerde punkt var at Den store hungersnøden markerte slutten på en periode med enestående befolkningsvekst som hadde startet rundt år 1050. Selv om flere historikere mener at befolkningsveksten allerede på denne tiden hadde sakket akterut, er det ingen tvil om at Den store hungersnøden satte en klar stopper på økningen.
Til slutt fikk trolig Den store hungersnøden konsekvenser for fremtidige hendelser, som for eksempel svartedauden, der en allerede svekket befolkning skulle bli rammet enda hardere.

Strid om kannibalisme

Bevisføringen for kannibalisme under Den store hungersnøden inneholder tvetydigheter, og historikerne strides. Det finnes beretninger om kannibalisme i Livland og Estland, så vel som Irland og andre steder i Europa. Mange historikere mener at det er lite sannsynlig at det, i en tid der Renessansen var like om hjørnet og der Dante skrev et av litteraturhistoriens store verker, var folk i Europa som spiste hverandre. Kanskje sier det heller noe om moderne holdninger og verdier, der kannibalisme er tilskrevet «de andre», fremfor ens forfedre som gjorde hva som helst for å overleve(Teofilo Ruiz, Medieval Europe: Crisis and Renewal, ISBN 1-56585-863-8).