Olof Rudbeck d.e.

Oppdageren av lymfesystemet

Olof Rudbeck gikk på Västerås by skole og gymnasium før han i 1648 ble student i Uppsala. Der valgte han medisin som sitt hovedemne og fulgte forelesningene til Frank og Stenius. Han forsket selv på de finere detaljer i kroppens strukturer og oppdaget blant annet lymfesystemet, et viktig framskritt for fysiologien. Han kalt lymfekarene for vasa serosa. Det er mulig at han tidligere hadde lest Gasparo Asellius’ skrift om samme emne, De Lactibus, 1627.
Ryktet om oppdagelsen spredde seg hoffet og ved dronning Kristinas besøk i Uppsala i april 1652 utførte Rudbeck en disseksjon hvor han demonstrerte lymfekarene for dronningen og flere av rikets fornemste menn. Straks derpå besøkte han henne i Stockholm hvor han ga henne to plansjer som han hadde tegnet og som demonstrerte lymfekarene.
Den 22. mai 1652 disputerte han med avhandlingen De circulatione sanguinis, der han på grunnlag av egne eksperimenter utviklede det harveyske teorien (som til da var ukjent i Sverige) om blodomløpet. Ved begynnelsen av sommeren 1653 utga han Nova exercitatio anatomica exhibens ductus hepaticos aquosos et väsa glandulorum serosa, hvor han publiserte sine disseksjoner av mer enn 400 dyrekropper for å avdekke lymfesystemet.
Han ønsket å fortsette sine studier i Nederlandene og dronningen skjenket ham med 800 riksdaler, med krav om at han ble professor ved hjemkomsten, og greve Axel Oxenstierna ga ham 200 riksdaler. I juni 1653 foretok reisen og besøkte da hovedsakelig Leiden hvor han hørte på Hoorne og Hemsterhuis.
Under utenlandsbesøket forsvarte han sin oppdagelse mot dansken Thomas Bartholin, som hevdet å ha kommet med oppdagelsen før ham. Denne striden, hvor Rudbeck deltok med to skrifter, foregikk lenge, men ble til slutt løst til Rudbecks fordel.For andre tidligere oppdagere av lymfesystemet, se Gasparo Aselli og Jean Pecquet.
Rudbecks forskning førte til at dronningen støttet hans karriere. For å underlette sine studier av menneskelig anatomi fikk han bygd en kuppel på toppen av Gustavianum, den tidligere hovedbygningen av Uppsala universitet, og i den ble det bygd en arenalignende Theatrum anatomicum, hvor disseksjoner ble utført foran studenter. Kuppelen er fortsatt et landmerke i Uppsala. Bygningen står foran katedralen og er fortsatt en del av universitet.

Atlantica

Det ryktet som Rudbeck fikk som «oldtidsforsker» har stort sett ført hans øvrige sider av hans livsgjerning i glemselen. Mens han ble hilset og hyllet av samtiden som opphavsmannen til de synspunkter som ble framstilt i Atlantica har ettertiden plukket det fantastiske systemet fra hverandre i objektiv granskning, men allerede i samtiden var det andre intellektuelle som stilte seg mer enn tvilende til at Sverige var Atlantis, kilden til all sivilisasjon, og at svensk var det opprinnelige språket til Adam og hvor latin og hebraisk utviklet seg fra. hans verk ble kritisert av flere andre nordiske forfattere, blant annet dansk-norske Ludvig Holberg, og selv i Sverige gikk forfatteren og legen Andreas Kempe imot konstruksjonen, og begge skrev satirer basert på Rudbecks verk. Atlantica ble senere benyttet av Denis Diderot i artikkelen «Etymologie» i Encyclopédie som et advarende eksempel på bedragersk kobling mellom etymologi og mytisk historie.
Olof Rudbecks Atlantic eller som tittelen egentlig lød, Atland eller Manheim dedan Japhetz ajkomne .... slechter ut till hela werlden . . . utgångne äro .... (latin Olavi Rudbeckii Atlantica sive Manheim...) det siste og mest svulstige uttrykket for den svenske stormaktstankegangen på 1600-tallet, og Rudbecks fantasifulle oppfatning av landets tidlige historie hadde allerede kommet til uttrykk hos Johannes Magnus.
Rudbecks hensikt var å vise at de gamle skriftene som fortalte om sagnlandet Atlantis hvor verdens åndelige kultur har utgått fra passer utmerket på Sverige, dets natur og folk, dets sagn og forhistorie. Antikken og norrøn mytologi, fortellinger om forhistoriske folkeslag, folkevandringstidens skjebne, gammel tidsregning – alt finner sin forklaring i de tidlige forholdene i Norden i henhold til Rudbeck. I utformingen av denne fantastiske «arkeologiske romanen» viste han til en omfattende utdannelse i alle mulige emner, en enestående sammenstilling av navn og data, den livligste innbilningskraft og nær total mangel på kritisk sans. Ettertiden kjenner verket uansett som ren historieforfalskning.
Årsaken til verket omtaler Rudbeck selv i tillegget til første del at Olof Verelius’ nyutgivelse av Hervors saga ga ham tanken på å skrive verket. I 1677 begynte trykkingen og i mars 1679 var den første delen ferdig og filologen Andreas Nordenhielm satte i gang en latinsk oversettelse av den svenske teksten. I denne delen finnes det varianter av de falske årstallene 1675 og 1679 framfor 1681. Andre opplaget, kun på latin, begynte trykkingen i 1696, og tredje opplaget på både svensk og latin, var ikke ferdig trykt ved brannen i Uppsala i 1702. Samtidig med den første delen kom det ut et stort atlas for hele verket. Begge disse opplagene gikk bortimot tapt ved brannen og gjenværende eksemplarer av dem er meget sjeldne. En fotolitografisk opplag av fjerde del ble utgitt i 1863. Den latinske oversettelsen av begge de siste delene tilhører P. Salan, forfatterens nevø.
Allerede første del inneholder arbeidets kjerne, de følgende er bare utlegginger, utførlige «bevis» og lignende. «I alla fall tröttar jätteboken mindre genom vidden i och för sig själv än genom det myckna, som i denna vidd röjer sig vara en följd av den tumultuariska brådskan vid både författandet och tryckningen» (Atterbom). Framstillingen er, tross sine feil, ofte gladlynt, kvikk og naiv, og tilogmed ærlig på sine premisser.
Verket ble mottatt i samtidens Sverige som et mesterverk, og i utlandet med forbauselse, beundring og erkjennelse, iallfall i henhold til de «Testimonia» fra lærde menn som Rudbeck selv videreførte. Kun noen få trakk bokens dristige slutninger i tvil, blant disse var tyskeren Morhof og hollenderen Möller, men i Sverige dannet verket skole, og blant disse regnes Rudbecks egen sønn, Johan Peringskiöld og hans sønn Johan Fredrik Peringskiöld, Biörner, Göransson og Gustaf Bonde. Lenge var det få som våget å opponere mot de nye dogmene. Olof Celsius d.e. var dog ikke villig til å godta det, men det var egentlig Olof von Dalin som først våget offentlig å forkaste Rudbecks slutninger ved vitenskapelig historiemetode.
Til tross for kritikken mot Rudbecks lingvistiske teorier forble Rudbeck et nasjonalt ikon i Sverige i mange år. Hans sønn Olof Rudbeck d.y. fortsatte hans lingvistiske verk og ble også involvert i framskaffe en ”intellektuell grunn” for makt i løpet av en periode da Sverige aspirerte til posisjonen som en av stormaktene i Europa. Sønnen Rudbeck d.y. la til spekulasjoner om forholdet mellom samiske språk og hebraiske språk til farens lange liste av fantastiske lingvistiske forbindelser.

Ettermæle

Rudbeck var aktiv i mange vitenskapelige områder, også astronomi og skrev dessuten dikt, og det er mange spor fortsatt synlige i byen Uppsala etter ham. Det ble sagt at han også var en god sanger med en sterk stemme. Han skal ha vært sta og således ikke alltid lett å være sammen med. I løpet av brannen i Uppsala i 1702 gikk en stor del av hans skrifter tapt. Rudbeck selv ledet slokningsarbeidet, skrek ordrer fra et hustak mens huset hans brant ned. Han døde det samme året, kort tid etter brannen, og ble gravlagt i Uppsala domkirke i tverrskipet.
Nobel-familien, blant annet forretningsmannen Ludvig Nobel og hans bror Alfred Nobel, grunnleggeren av Nobelprisen, var etterkommere av Rudbeck gjennom hans datter Wendela som giftet seg med en av hennes fars tidligere studenter, Peter Olai Nobelius.
Blomsten Solhatter, vitenskapelig navn Rudbeckia, ble oppkalt av den store svenske botanikeren Carl von Linné til ære for Olof Rudbeck og hans sønn.