Vidkun Quislings radiotale 9. april 1940

Bakgrunn: Berlin-besøket i 1939

Quisling og Albert Viljam Hagelin var i desember 1939 i Berlin for å møte den tyske politiske ledelsen. Den finske vinterkrigen hadde gjort Norden til krigsskueplass, og NS-lederne var redde for at både de vestallierte og Tyskland vurderte en militær intervensjon i Norge. Quislings skrekkvisjon var at Norge skulle lide Polens skjebne, og la i Berlin frem ideer om en norsk, tyskvennlig regjering under egen ledelse i tilfelle den norske nøytraliteten måtte oppgis.
Quislings viktigste støttespillere i det tyske maktapparatet var nazistenes sjefideolog Alfred Rosenberg og Kriegsmarine under Erich Raeders kommando. I møter med sine tyske kontakter skapte Quisling og Hagelin et forvrengt bilde av det norske samfunnet, og la ut om «jøden og frimureren Hambro» og arbeiderbevegelsen og «marxist-regjeringens» sympati med Sovjetunionen. Nasjonal Samling, påstod Quisling og Hagelin, hadde «hundre eller to hundre tusen sympatisører», og pålitelige folk i hæren, i posten, telegrafen, og jernbanen. Dette var naturlig nok svært langt unna realitetene, og spesielt var Hagelin særdeles aktiv i å overvurdere NS-bevegelsens styrke overfor tyskerne.
Det hersket i etterkant uenighet mellom nordmennene og tyskerne om hva Quisling og Hagelin egentlig forpliktet seg til. Hagelin skal ha lagt opp til fullstendig, tyskstøttet maktovertagelse, og dette var hva Rosenberg og Hans Wilhelm Scheidt skal ha oppfattet. Neste gang vi møtes «heter Norges ministerpresident Quisling», skrev Rosenberg i dagboken sin, og også Scheidt støtter denne fremstillingen i memoarene sine. Quisling skal imidlertid ha vært mer tvetydig i kommunikasjonen, og var lite konkret om hva han eventuelt skulle gjøre. I vitnemålet under landssvikoppgjøret i 1945 hevdet Quisling at han tenkte seg å gripe makten etter en alliert invasjon for så eventuelt å kalle Tyskland til hjelp.

9. april: Statskuppet planlegges i all hast

Det tyske angrepet om morgenen den 9. april 1940 var planlagt i dypeste hemmelighet, og Tysklands sendemann Curt Bräuer fikk melding om angrepet først om kvelden den 8. april. Bräuers instrukser nevnte ikke Quisling i det hele tatt, han skulle derimot legge frem et ultimatum for Nygaardsvold-regjeringen etter at tyske styrker som kom med «Blücher» hadde besatt Oslo. Bräuer skulle etter planen bli Tysklands riksfullmektig i Norge, og bringe konge og regjering under egen kontroll.
Quisling hadde kvelden før tatt inn på Hotel Continental sammen med sekretæren Harald Knudsen. De var blitt vekket av flyalarm om morgenen, og rundt halv åtte banket Scheidt på Quislings dør. Scheidt hadde forgjeves ventet på «Blücher»s ankomst, og situasjonen var forvirrende nå som de tyske styrkene ikke var dukket opp som forventet. Etter noen timer rådslagning ble Scheidt, Hagelin og Quisling enige om å gjennomføre statskuppet så fort som mulig. Scheidt må ha visst at han spilte et høyt spill, da dette ikke var nevnt i hverken utenrikstjenestens instrukser eller i de tyske militære planene. Kuppmakerne så imidlertid en mulighet i den kaotiske politiske situasjonen, og så for seg å legge frem et fait accompli med Quisling som ny regjeringssjef for den tyske militære og sivile ledelsen.
Ved trettentiden dro Quisling til Forsvarsdepartementet for å se på forholdene. Han fant imidlertid ingen embedsmenn han kjente fra egen tid som forsvarsminister, og hele Generalstaben var forsvunnet. Han dro så tilbake til Hotel Continental, der diskusjonene fortsatte. Scheidt hevdet nå at han hadde vært i kontakt med Berlin og at Hitler hadde godkjent Quisling som statsminister, og Quisling instruerte så Knudsen om å ordne taletid på NRK Radio. Selv satte Quisling seg ned og begynte å skrive på regjeringsproklamasjonen. Denne ble utformet i samråd med Scheidt og Hagelin, mens Scheidt også brukte resten av dagen på å nøytralisere den forventede motstanden fra Bräuer.

Etterspill

Det viste seg fort at Quislings initiativ kun skapte komplikasjoner, også innad i egen kupp-regjering. Det var kun Hustad, Hagelin og Meidell som Quisling hadde konferert med på forhånd, og de fem andre var ikke engang i Oslo. Jonas Lie og Ragnvald Hvoslef valgte heller å melde seg for sine militære avdelinger for å ta del i kampen mot invasjonen, og Frederik Prytz og Ragnar Skancke uttalte til pressen og til tyske myndigheter at de ikke ville være med i regjeringen. Gulbrand Lunde forsøkte å kontakte Quisling for å avslå statsrådposten, og valgte å deponere avslagstelegrammet sitt i Rogaland fylkesmannskontor da han ikke nådde igjennom med telegrafen til Oslo.
Kuppet var kommet overraskende på den tyske ledelsen i Berlin. Hitler tok nyheten godt, og instruerte Curt Bräuer om nå å se bort i fra Nygaardsvold og forholde seg til kong Haakon alene. Den 10. april sendte Quisling et telegram til Hitler der han takket for «den storartede hjelp i siste time til beskyttelse av Norges nøytralitet og integritet», noe som åpenbart måtte hatt en ironisk klang for de nordmenn som kjempet mot den tyske invasjonen. Det tok imidlertid ikke mange dager før Hitler gikk tilbake på løftet sitt, etter at Bräuer hadde jobbet hardt for å sette Quisling på sidelinjen. Bräuer manglet tillit til Quislings evner, og arbeidet heller for en ny midlertidig regjering oppnevnt av Høyesterett, det såkalte Administrasjonsrådet.
Den 15. april innkalte Bräuer Quisling til et møte og beordret ham til å trekke seg. Quisling forsøkte seg med å si at dette måtte klareres med Hitler, men Bräuer fortalte at der Führer allerede hadde tatt beslutningen. Like etterpå kom Paal Berg til møtet, og Bräuer beordret da nordmennene til å bli enig om hvordan Quisling-regjeringen skulle overlate makten til Administrasjonsrådet. I løpet av dagen forsøkte Quisling desperat å skaffe støttespillere, men på kvelden ble det kalt inn til en seremoni hos Det Norske Videnskaps-Akademi. Her ble Quisling først tvunget til å erklære at han overlot makten til Administrasjonsrådet, før Berg helt kort takket «herr Quisling» for at han gikk av.
Det var dermed slutt for Quislings «nasjonale regjering» i denne omgang. Regjeringen hadde aldri hatt noen reell makt, og hadde det ikke vært for at Hitler først var entusiastisk hadde tyske militære og diplomatiske myndigheter slått ned foretaket allerede samme dag som radiotalen. Quisling hadde i så måte ikke oppnådd annet enn å skape forvirring og gjøre eget navn til et skjellsord for ettertiden.