Terra Mariana

Det livlandske korstog

Østersjøens østre kystområder var de siste deler av Europa som ble kristnet av Den romersk-katolske kirke. I 1193 kalte pave Celestine III på et korstog mot hedninger i Nord-Europa. Dette korstoget sammenlignes ofte til korstoget til frankerne og Karl den store. Derimot ble ikke dette korstoget offisielt kunngjort før 1197 eller 1198, men den første referansen til korstoget er i et brev av pave Innocent III. På starten av 1200-tallet erobret tyske korsfarere fra Gotland, og de nordre delene av Det tysk-romerske rike, livlandske og latviske landområder langs elvene Daugava og Gauja. Festningen Riga (hovedstad i dagens Latvia) ble etablert i 1201, og i 1202 ble De livlandske sverdbrødrene dannet som en gren av Tempelridderordenen. I 1218 gav pave Honorius III kong Valdemar II av Danmark frie tøyler til å annektere så mye land han kunne erobre i Estland. I tillegg besøkte Albert av Riga, leder for korsfarerne som sloss mot esterne fra sør, den tyske kongen Filip av Schwaben, og spurte om tillatelse til å angripe esterne fra nord. De siste som ble underlagt og kristnet var øselerne, kuronierne og semgallerne.
Korstoget skilte seg ut fra mange andre korstog, siden paven i dette tilfellet tillot mennesker som hadde til hensikt å dra på korstog til Det hellige land i stedet å dra på korstog til Livland. Medlemmene av dette korstoget skulle også bære korstegnet, som viste at de var rettslig bundet til korstoget.
Etter korstogets suksess ble de tysk- og danskokkuperte områdene delt inn i føydale fyrstedømmer av Vilhelm av Modena.

Etablering

Oppdelingen av Middelalder-Livland ble gjort av pavelig legat Vilhelm av Modena i 1228 som et kompromiss mellom kirken og De livlandske sverdbrødrene, begge fraksjoner ledet av tyskere, etter at tyske riddere hadde erobret og underlagt seg områdene til flere innfødte stammer; dette var stammer som de finsktalende esterne og liverne, og de baltisktalende latgalerne, selonierne, semgallerne, og kuronierne.
Middelalder-Livland ble periodisk regjert av først Sverdbrødrene, fra 1237 av en semiautonom gren av Den tyske orden kalt Den livlandske orden, og den katolske kirke. Innen midten av 1300-tallet, etter å ha kjøpt Hertugdømmet Estland fra Christopher II av Danmark, kontrollerte Den livlandske orden omtrent 67 000 kvadratkilometer av Gamle Livland – og kirken kontrollerte omtrent 41 000 kvadratkilometer. Ordenens landområder ble delt inn i omtrent 40 distrikter styrt av en vogt. Den største kirkelige staten var Erkebispedømmet Riga (18 000 km²), etterfulgt av Bispedømmet Kurland (4 500 km²), Bispedømmet Dorpat og Bispedømmet Ösel-Wiek. Det nominelle overhodet for Terra Mariana, samt byen Riga, var erkebiskopen av Riga, som øverst i det geistlige hierarki.
I 1240 opprettet Valdemar II Bispedømmet Reval i Hertugdømmet Estland ved å reservere seg og sine etterkommere retten til å velge Revals biskoper (imot kanonisk lov). Avgjørelsen om å simpelthen nominere til Revals sete var unik i hele den katolske kirke på dette tidspunktet, og ble bestridt av både biskoper og paven. I denne æraen ble valg av biskoper aldri innført i Reval, og kongens rettigheter til å velge biskoper ble til og med inkludert i salgsavtalen til Den tyske orden i 1346.

De livlandske borgerkriger

Opp gjennom Middelalder-Livlands eksisens var det en konstant maktkamp mellom kirken, ordenen, sekulære tyske adelige som regjerte over len og borgere i hansabyen Riga. To store borgerkriger ble utkjempet mellom 1296 og 1330 og 1313–30, og i 1343–45 førte et estisk opprør til annekteringen av det danske Hertugdømmet Estland innen Den tyske ordenens ordensstat.
Teknisk sett var Rigas erkebiskop det føydale og geistlige overhodet, først over de tyske ridderne, og senere over Den livlandske orden, men erkebiskopen ble ikke den dominerende politiske makt; Ordenen hadde allerede kastet det episkopale herredømmet, og senere forsøkte Den livlandske orden å forene staten under deres lederskap. Dorpats, Kurlands og Ösel-Wieks biskoper var mindre makter.
Den viktigste allierte til Den livlandske orden var den tyske adelen i det danske Hertugdømmet Estland. På starten av 1300-tallet var ikke Danmark lenge en mektig stat, og den lokale tyske adelen hadde i praksis blitt områdets herskere. Etter esterne i Harju startet et opprør i 1343 okkuperte Den tyske orden områdene. Veltingen av dansk herredømme kom to dager etter at ordenen hadde slått ned det estiske opprøret. Den danske visekongen ble fengslet i samarbeid med protyske vasaller. Slottebe i Reval og Wesenberg ble gitt til Ordenen av den tyske adelen den 16. mai 1343, og slottet i Narva i 1345. I 1346 ble de estiske områdene (Harria og Vironia) solgt av kongen av Danmark for 19 000 Köln-mark til Den tyske orden. Overgangen fra dansk til tysk styre fant sted 1. november 1346.

Den livlandske konføderasjon

Den tyske orden begynte sin nedgang etter tapet i slaget ved Grunwald i 1410. Den livlandske orden maktet å opprettholde en selvstendig eksistens siden den ikke deltok i slaget, og led dermed ingen tap.
I 1418 nominerte pave Martin V Johannes Ambundii til erkebiskop av Riga. Han ble kjent som organisatoren bak Den livlandske konføderasjon.
Konflikter mellom Ordenen, biskopene, og de mektige hansabyene var vanlig gjennom hele Middelalder-Livlands eksistens. For å løse indre strider ble Det livlandske landesparlament, eller Landtag, dannet i 1419 på erkebiskop Ambundiis initiativ. Byen Walk ble valgt som sted for parlamentet. Parlamentet bestod av medlemmer av Den livlandske orden, livlandske biskoper, vasaller, og byrepresentanter.
Den 1. september 1435 førte Den livlandske ordens tap i slaget ved Swienta (Pabaiskas), et slag som drepte ordenens overhode og flere høytstående riddere, til at ordenen kom nærmere sine livlandske naboer. Den livlandske konføderasjonsavtalen (eiine fruntliche eyntracht) ble underskrevet i Walk den 4. desember 1435, av Rigas erkebiskop, og Kurlands, Dorpats, Ösel-Wieks og Revals biskoper, samt av representanter for Den livlandske orden og vasaller, og deputerte fra Rigas, Revals og Dorpats kommunale byråd.
Den livlandske konføderasjons stater opphørte å eksistere under Den livlandske krig (1558–82). I 1559 solgte biskopen av Ösel-Wiek og Kurland, Johannes V von Münchhausen, sine eiendommer til kong Frederick II av Danmark for 30 000 daler. Den danske kongen gav området til sin lillebror hertug Magnus av Holstein, som i 1560 landet på Ösel med en hær.
I 1561 landet den svenske armé i Reval, og fikk kontroll over den nordre delen av Gamle Livland. Den livlandske orden ble oppløst ved unionsavtalen i Vilnius i 1561. Det påfølgende året bestemte Det livlandske landesparlamentet å be om beskyttelse fra Sigismund II av Polen og storfyrsten av Litauen. Med regjeringens slutt ved den siste erkebiskopen av Riga, Vilhelm av Brandenburg, ble Riga en fri riksstad og resten av området ble delt mellom de polsk-litauiske vasallstatene Hertugdømmet Kurland og Semgallen (polsk vasall) og Hertugdømmet Livland (litauisk vasall).