google/wiki40b huggingface dataset:
Guodian-bambustekstene

Guodian-bambustekstene (kinesisk: 郭店楚簡; pinyin: Guōdiàn Chǔjiǎn) er et sett med tekster fra den andre halvdel av de stridende staters tid i det gamle Kina. Tekstene er skrevet på bambus- og trestrimler og ble oppdaget i 1993 under en utgravning av Guodiangravene.
Grav nr. 1, hvor tekstene ble funnet, befinner seg i gravkomplekset i distriktet Jingshan, i nærheten av Jingmen i landsbyen Guodian i provinsen Hubei. Dette er 9 km nord for den gamle byen Ying som var hovedstaden i staten Chu fra omkring 676 f.Kr. til 278 f.Kr. Graven og dens innhold ble studert for å avgjøre identiten til den avdøde, en eldre adelig lærd som var læreren til en kongelig prins. Prinsen har blitt identifisert som kronprins Heng, som senere ble kong Qingxiang av Chu. Han var konge da staten Qin inntok Ying i året 278 f.Kr, og tekstene er derfor daterte til omkring 300 f.Kr.
Tekstsamlingen består av 804 bambusstrimler, inneholdende 12072 kinesiske tegn. Tekstene består av tre større kategorier, deriblant det hittil eldste kjente eksemplar av den taoistiske grunnteksten Daodejing, et kapittel fra den konfucianske klassikeren Liji (riteboken), innhold fra historieklassikeren og andre verker. Etter restaureringen ble tekstene delt i 18 seksjoner; de ble transkribert i standard kinesisk og utgitt i mai 1998 under tittelen Chu Bamboo Slips from Guodian.
Tekstsamlingen består av både taoistiske og konfucianistiske verker og har kastet et nytt lys over den filosofiske tenkning i det gamle Kina. Hovedparten av tekstene har vært undervisningsmateriell brukt av konfucianske lærde innenfor Si Meng-skolen ved Jixia-akademiet i staten Qi (Shandong). De var en utsending fra staten Qi.
Tekstene har tildels utvisket det tradisjonelle skismet mellom taoisme og konfucianisme forut for Han-dynastiet. Disse kategoriene oppstod under Han-dynastiet og hadde ingen meningsfull betydning i Guodian.
Fridtjof Nansen-bulevarden (Sofia)

Fridtjof Nansen-bulevarden (bulgarsk: „Фритьоф Нансен“) er en bulevard i Sofia i Bulgaria.
Gateløpet i sin helhet går langs parkanlegget ved det nasjonale kulturpalasset.
Gaten er oppkalt etter nordmannen Fridtjof Nansen. I 2012 ble det reist et monument til ære for Nansen i parken vis-à-vis gaten.
Jørlunde kirke

Inventar

Altertavlen er utført i 1613 av Slangerup-snekkeren, i toppstykket er Christian IVs og dronning Anna Kathrines våpen og monogrammer. 
Altertavlen er en gave fra kongen.
Prekestolen er fra 1830 og kirkens døpefont er utført i granitt og er fra 1100-1200-tallet.
Kirkens orgel er tegnet av arkitekene Inger og Johannes Exner og bygget av orgelbyggeriet Th. Frobenius & Sønner. Disposisjonen og den klanglige oppbygningen er skapt av komponisten Frederik Magle. Orgelet har 24 registre og 1360 piper. Det ble innviet 25. oktober 2009.

Kalkmalerier

I siste halvdel av 1100-tallet ble kirken smykket ut med kalkmalerier av Hvide-slektens verksted, det såkalte Jørlundeverkstedet. 
I 1864 avdekket og restaurerte Jacob Kornerup kalkmaleriene på triumfveggen og på korets nordvegg samt 1300-tallets hvelvutsmykking, han fortsatte restaureringen i 1890. 
Kalkmaleriene ble gjenrestaurert av Eigil Rothe i 1915. Ved en restaurering i 1964 fant man Jesus Fristelser på korets vestvegg, akkurat som kalkmaleriene i skipets vestfag ble de trukket av og kan sees på Spøttrup slott. 
På triumfveggen sees en del av det øverste båndet som markerer det opprinnelige flate loftet, dessuten sees deler av Jørlundeverkstedets utsmykking fra 1150-75 mens resten er skjult av de sekundære hvelvene. Glorier er utført i stukk med forgylling, noe som er typisk for Jørlundeverkstedet. Mot nord sees øverst oppvekkelsen av Lasarus og nederst bryllupet i Kana. Mot syd sees øverst tilfangetakelsen i Getsemane og nederst korsfestelsen.
Sevje

Sevje er ei organisk, næringsrik, mer eller mindre tyntflytende saft eller sekret som inneholder sukker, nitrogenholdige organiske forbindelser og uorganiske ioner og finnes i de ytre delene av veden hos trær og busker om våren.
Sukkeret, som utgjør mesteparten av den organiske næringen i sevjer, består for det meste av stivelse, som finnes i kjertelceller i vedvevet. Når våren kommer spaltes stivelsen (også kalt osmotisk inaktiv opplagsnæring) til sukker som kan transporteres sammen med vann oppover stammen og ut i greinene via såkalte ledningsbaner. Denne prosessen kalles gjerne saftstigning. Cellene i veden blir tynnvegget og saftfylte, noe som blant annet fører til at barken på trærne blir enklere å ta av.
Noen sevjer kan brukes som næringsmidler. For eksempel er lønnesirup mye brukt som både søtningsmiddel og pålegg mange steder, for eksempel til pannekaker. Bjørkesevje eller bjørkesaft kan også brukes som søtningsmiddel i bakverk eller drikker, og ble det trolig i mye større grad av våre forfedre. Den kan også drikkes som den er.
Atterbury Motor Car Co

Atterbury Motor Car Co var en amerikansk lastebilprodusent som den minste av de tre i byen Buffalo i delstaten New York - de andre var Pierce-Arrow og Stewart. Den var startet som firma av George Washington Atterbury (1854-1928) i året 1903 under navnet Auto-Car Equipment Co., men navnet ble endret til Atterbury Motor Car Co. i 1909. Som alle andre smålastebilprodusenter i USA hadde man basert seg på kjøp av komponenter fra kjente underleverandører, men det gav ikke lang levetid i et stadig mer krevende marked.
Atterbury trakk seg fra virksomheten i 1915 og flyttet til California hvor han døde i 1928. Produksjonen i fabrikken var knapt over 150 kjøretøyer per år, ettersom markedet var lokalt basert på østkysten av USA. I 1935 ble lastebilfabrikken slått konkurs. Noen av Atterbury-lastebilene kom til Norge, som i 1922 hadde 10 lastebiler av dette merket i registreringen.
Liza Minnelli

Plateutgivelser

Noen plateutgivelser: Liza! Liza! (1964, hennes debut-LP), Liza With a Z (1972), The Singer (1973), Liza Minnelli at Carnegie Hall (1987), Results (1989), Gently (1996).
Grunnkretser i Kongsvinger kommune

Grunnkretser i Kongsvinger kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Kongsvinger kommune, Hedmark, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Giovanni Valentini

Liv

Valentini studerte sannsynligvis hos Giovanni Gabrieli. I 1604 ble Valentini medlem av kong Sigismund III av Polens hoffkapell, senere ved erkehertugens hoff i Graz, der han er oppført som «neu angenombner camerorganist aus Poln». Da erkehertugen ble kronet til Ferdinand II av Det tysk-romerske rike i 1619, fulgte Valentini med til Wien. I 1629 ble han forfremmet til kapellmester ved keiserens hoffkapell og fortsatte i samme post under etterfølgeren Ferdinand III. I tillegg til å komponere egne verk hørte det til Valentinis oppgaver å støtte og korrigere keiserens komposisjonsforsøk.

Verk

Valentinis oeuvre består for det meste av vokalmusikk: madrigaler, messer, motetter og kirkekonserter. Mange av verkene er innovative og viser at Valentini ikke gikk av veien for utstrakt eksperimentering. Samlingen Musiche a doi voci fra 1621 er det kanskje mest kjente eksempelet; ikke bare inneholder den noen av de tidligste eksemplene på dramatiserte dialoger, men også hele passasjer i 5/4-takt («Con guardo altero») og flere takter i 9/8 og 7/8 («Vanne, o cara amorosa»).
Av verk i stor skala kan Messa, Magnificat et Jubilate Deo fra 1621 nevnes. Samlingen består av tre verk for sju kor – flere stemmer enn noe tidlligere publisert musikkverk – og er et tidlig eksempel på utskrevne trompetstemmer. De resterende messene til Valentini viser samme trekk som andre komponisters verk i samme genre: noen konservative concertato-arrangementer og flerkorige parodimesser. Verk i mindre format, som motetter og salmer, er mer musikalsk interessante. De fleste er skrevet i en moderne stile concertato med virtuose instrumentalstemmer; noen er preget av utstrakt bruk av kromatisme. Motetten In te Domine speravi er en av de siste komposisjonene som ble skrevet spesielt for tenorgambevarianten viola bastarda. Samlingen Sacri concerti (1625) er blant de første kirkemusikalske verk med opphav nord for Alpene som i utstrakt grad tar i bruk stile recitativo.
Blant Valentinis viktigste verdslige verk hører Secondo libro di madrigali (1616) og Musiche a doi voci (1621), de første publiserte madrigalsamlingene som kombinerer sang og instrumental. Instrumentstemmene har ulike roller i de forskjellige stykkene, fra en ren ornamental funksjon til full integrasjon i stykkets polyfone tekstur. I Musiche concertate (1619) brukes sistnevnte tilnærming i stor grad. Duettene og dialogene i Musiche a doi voci minner om duettene i Monteverdis Settimo libro de madrigali (1619).
Instrumentalverk som sonatas og canzonas viser harmonske eksperimenter i tråd med Valentinis motetter. Kammermusikksamlingen Musica di camera (1621) inneholder stykker bygd over ostinate skjemaer, som passamezzo, romanesca og ruggiero. De fem- og seksstemmers canzonas for klaviaturinstrumenter består av uvanlig mange stemmer for sin tid. Selv om harmonikken nok er dristigere i Valentinis canzonas enn i Frobergers firestemmige canzonas og capriccios, er kontrapunktikken mindre kompleks.
Järnvägs-visa

«Järnvägs-visa» er et skillingstrykk. Opprinnelsen er ukjent, men i det siste verset oppgis tekstforfatteren å være Albert Palmgren på 20 år. Alf Prøysen samlet visen inn til sin spalte i «Magasinet for alle».

Teksten

1.Förlåt mig kamrater at jag så dristig er,

jag vill blott litet sjunga om järnvägslivet här.

Om Norrlands stora skogar, der banan løper fram

från norska fjellens sider til Bottenhavets strand.
2.Jag har i Norrland varit sen tidligt ut i vår,

och vad jag der erfarit, jag nu omnämna får,

jag reste ifrån hemmet till Norrland stod min håg

min hembygd som mig fostrad en dag min resa låg.
3.Jag hjärtligt blev antagen av banans ingeniör,

jag noga minns den dagen som nu mitt minne rör.

Jag skickad blev till skogen lik andra vilda djur,

inspärrad i en koja lik fåglen i sitt bur.
4.Uti vår usla koja bor över femtio mann

de väsnas ocg de stoja så högt dem nonsinn kan.

Der alla svär om staten att den så simpel är

att man ej får till maten i ödemarken her.
5.Ja mången høres tala om banans ingeniör

att han ej vill betala så mycket som han bör.

Han kan vel något göra men råder ej för allt

för tiderna er svåra i landet över alt.
6.För mig en søderns Bleking som ovan vintern var,

så mycket snö i hemmet jag aldri skådat har.

Innbäddad i blant fjellen låg snön en åtta fot,

och kjölden var förfärdlig i sjakten der vi stod.
7.men ändå svetten strömmar när jag min kärra drog

jag aldri kan förglömma hurt hjärtat i meg slog.

Det hotade å sprenga kvar åra i min kropp

när som der hördes ropa at katten var i topp.
8.Och i den dystra skogen jag stod så mången kveld,

då polarstjernen trogen upplyste nordens fjell.

Min tanke hastigt ilar til hemmets sköna mö

men tanken får ei kvila den måsta genast dø.
9.Dog enn mitt minne förer mig til den sköna bygd

hvor nattergalen svingar så lett utop sin flukt.

Til söderns gröna lunder min tanke ilar hen

jag minns de glada stunder jag tilbragt hos min venn.
10.Men Jämtlands sköna flickor jag ej forglömma kan

hur de sig stiligt kläda i siden och i band.

Det är som vil de sägo ut i sitt hulda bröst

kom hit du trogna rallare så skal du finna tröst.
11.Och rallarflickan tjusar hon är i honom kär

ja hon för honom krusar han henne trohet svär,

att bröllop blir med tiden åt dette unga par

derom var intet tvivel det trodde en och kvar.
12.Men en vacker dag inträder en fästmann till sin venn

han var til resan ferdig, det var en stilig svend.

Adjö med dig, min flicka, jag nu ifrån dig far

jag dig ej brev kan skicka jag dig blott narrat har.
13.Min flicka bor i söder långt fjärran her i från

der sommersolen glöder der höres fåglars sång.

Till henne nu jag hastar i henne¨är jag kär

hur ödet enn mig kastar jag henne trogen er.
14.Nu har jag stått och slaget i åtta timmars tid

jag nu är det på laget at man får kvila sig.

Der synes nya skaror till sjakten taga ut

att möta nya faror som aldrig vill ta slut.
15.Förlåt mig nu kamrater om visan den tar slut

min förmann står och skrikar om jag ej håller ut.

Mitt namn er Albert Palmgren min ålder tjugo år

för jag var och en rallar från Bleking nu förstår.
Rødstrømper

Rødstrømper eller rødstrømpebevegelsen (av amerikansk redstockings) er navn på en del av kvinnebevegelsen i den vestlige verden som oppsto rundt 1970.
Det var blant kvinneaktivister i New York at fargen rødt og begrepet «the Redstockings» ble lansert for å markere en ny giv og en slags avstandstagen til den tidligere betegnelsen blåstrømper som på 1700- og 1800-tallet ble brukt nedsettende om borgelige, intellektuelle kvinnesaksvinner i Storbritannia. Kvinnesaken skulle fremstå i nytt lys, som en feministisk retning, som både var radikalt nytenkende og venstreorientert. Bevegelsen ønsket dessuten større åpenhet omkring seksualitet, prevensjonsundervisning og reiste krav om fri abort.

Politiske mål

Bevegelsen hadde ikke likestilling, men kvinnefrigjøring som fremste mål. Forkjemperne ville skape et annerledes samfunn, og deres slagord ble: «Ingen kvinnekamp uten klassekamp, og ingen klassekamp uten kvinnekamp». Det oppsto eksklusive kvinnegrupper (også før Kvinnegruppa Ottar, som først ble etablert i 1991), feministiske samlingssteder og såkalte kvinnehus, hvor bare kvinner hadde adgang. I kjølvannet av dette fikk vi kvinnefestivaler, informasjonskampanier for kvinners kropp og seksualitet, kvinnetog (8. mars-demonstrasjoner), jenteband (for eksempel Amtmandens døtre etter tittelen på Camilla Colletts roman), kvinnelitteratur og –filmer. I forlengelsen av slike engasjement oppsto en rekke statlige institusjoner og ordninger, som Krisesenter for kvinner, Kvinnemuseet på Kongsvinger, lovbestemt fri abort, krav om kjønnskvotering, og begrepet kvinneregjering, da Gro Harlem Brundtland ble statsminister og skapte verdenssensasjon gjennom å oppnevne hele seks kvinnelige statsråder.

Virkemidler

Rødstrømpene gjennomførte i løpet av 1970-tallet en rekke provoserende og utradisjonelle aksjoner, som skapte stor medieoppmerksomhet og offentlig debatt – om global kvinneundertrykkelse, maktspråk og mannlige herskerteknikker (Berit Ås), retten til å eie og bestemme over egen kropp, kvinnerollen, likelønn og fri abort. De mottok også sympati og støtte fra menn. John Lennon skapte stor oppmerksomhet rundt hitlåten Woman Is the Nigger of the World, der ikke minst bruken av betegnelsen «nigger» krevde at komponisten selv stilte opp i en rekke intervjuer og forklarte ordbruken og sin egen anskuelse rundt universell diskriminering grunnet kjønnsforskjeller. Som en sympatierklæring til kvinnelige verdier oppsto også den senere så latterliggjorte «myke mann» i fotformsko og lilla sjal, en unisex-uniform som også radikale kvinner bar.
Heterorrhina triangularis

Utseende

En middelsstor (ca. 20 millimeter), nokså bred, blank, variabelt metallisk farget gullbasse. Arten er svært variabel i fargen og kan være grønn, blå, kobberfarget eller ganske mørk. Pannen har et trekantet utskudd.

Utbredelse

Arten lever i Thailand og Myanmar.
1860-årene

-- 1860 -- 1861 -- 1862 -- 1863 -- 1864 -- 1865 -- 1866 -- 1867 -- 1868 -- 1869
Tiårsoversikt
Epiphaneia (Kilikia)

Epiphaneia (gresk: Ἐπιφανεία), opprinnelig Oiniandos, var en antikkens by på Kilikias sletter sørøst i Lilleasia, i dag i Tyrkia.
Byen fikk sitt nye navn etter den seleukidiske hersker Antiokos IV Epifanes tidlig under det annet århundre før Kristus. I 67 f.Kr. bosatte den romerske feltherre Gnaeus Pompeius Magnus de der i området beseirede kilikiske sjørøvere. I 2. og 3. århundre preget Epiphaneia egne mynter. I 260 e.Kr. ble byen inntatt av sassanideherskeren Shapur Is styrker. I senantikken tilgørte Epiphaneia provinsen Cilicia secunda. Det var et bispedømme her.
Omfangstike ruiner ligger noen kilometer vest for den tyrkiske småbyen Erzin. Blant dem er en akvadukt, et teater og to bysantinske kirker. Lokaltkan man høre at dette er restene etter det antikke slagstedet Issos, men forskere mener at dette egentlig var ti kilometer lenger mot sør, ved Dörtyol.
Simar

Simar eller zimarra er et katolsk geistlig plagg som i liturgisk sammenheng er reservert for biskoper. Den er svært lik soutanen, men har dessuten skulderkappe og alltid doble underermer. Simaren benyttes som formell klesdrakt i ikke-liturgisk sammenheng. Den er sort, med fargede render: Amarantrød for biskoper og skarlagensrød for kardinaler. For prester, som kan benytte den hjemme, er rendene – hvis de finnes – sorte.
Pavenes vanlige hverdagsdrakt er en hvit simar, skjønt de har tidligere til tider variert med hvit soutane.
Plagget ble ikke offisielt anerkjent som del av biskoppelig eller klerikal kleskode før i 1872, da den ble gitt status ved det pavelige hoff som akseptabel ved pavelige audienser. Under pave Pius IXs pontifikat var simaren et plagg gjort tillatt for kleresiet i sin alminnelighet, men da reservert for hjemmebruk. Derav kommer det moderne synonymet hussoutane for påkledselen.
Simaren har røtter som strenger seg lenger tilbake enn 1800-tallet. Man finner den omtalt i apostoliske brever så tidlig som i 1760. Den ble da oftere omtalt som pelerine heller enn zimarra, og hadde da også påsydd brede overermer (brede mansjetter) i ull og i samme svarte fargenyanse som plaggets grunnfarge. Drakten hadde også fem knapper som lukket skulderknappen – de fem knappene symboliserte Kristi fem sår (sårtyper). Overermene ble avskaffet under pave Paul VI i 1969.
Simaren beskrives gjerne som en soutane med skulderkappe, men strengt tatt er den ikke en soutane i det hele tatt. Hierarkiet begynte å anvende simaren som en erstatning for soutanen som påkledning utenom liturgiske situasjoner. Simarens form er svært lik soutanens, men simaren har en skulderkappe av albulengde som ikke møtes foran i midten, slik at den ikke skjuler de knappene som strekker seg fra hals til tå.
Etter at overmansjettene ble avskaffet ved forenklingen i 1969 har noen prelater økonomisert med skulderkappens størrelse med en som er mindre, og som ikke var fastsydd til resten av drakten men blir festet med en hempe. Andre har gått lenger med en plagg som sommetider omtales som en «frosk», et slags åttetallsformet stykke med to knapper som kan festes til drakten forøvrig ved nakken. Disse tilpasningene er ikke blitt anerkjent i Roma, og er dermed ikke del av offisiell romersk geistlig drakt.
Avion Express

Historie

Selskapet blei oppretta i 2005 som Nordic Solutions Air Services. Det skifta navn til Avion Express i 2008. Avion Express brukte først Saab 340-maskiner i frakt- og passasjerversjon. I 2011 skaffa selskapet seg sin første Airbus A320 for passasjerflyginger.

Virksomhet

Avion Express driver charterflyginger og utleie av fly med mannskap til andre selskap (wet lease). Selskapet har tillatelse til å transportere både passasjerer og gods. I 2009 begynte Avion Express å fly innenriksrute i Sverige mellom Arlanda lufthavn og Storumans lufthavn for Skyways Express. Selskapet har også flydd for Norwegian.
Avion Express eide 65 % av aksjene i Dominican Wing i Den dominikanske republikk  fram til de blei solgt i juni 2017.

Flyflåte

Avion Express flyr Airbus A319, Airbus A320 og Airbus A321. Flyflåten består av 11 fly (juli 2017).
Trekenguruer

Utbredelse og habitat

Trekenguruene er utbredt på øya Ny-Guinea, samt øyene rundt og i Queensland i Australia. Den lever i trær i tropiske regnskoger. De fleste artene finnes i fjellområder, men noen arter lever i lavlandet. Mange arter er utrydningstruet grunnet jakt og tap av habitatet.
Obbola Ångsågs

Obbola Ångsågs AB var et trevirkeselskap i Obbola i Västerbotten i Sverige i perioden 1889–1902. Etter at selskapet ble overtatt av Holmsunds AB fortsatte virksomheten ved sagbruket til 1909, da anlegget ble ødelagt i en brann.

Bakgrunn

Obbola Ångsåg kom som et resultat av at to sagbruksselskap, Baggböle sågverk og Sandviks Ångsågs AB, under 1800-tallet fikk en helt dominerende stilling innen Umeälvens vidstrakte vannsystem og samarbeidet ved virkeauksjonene for å holde prisene nede. Den svenske staten tilbød derfor store hogstsrettigheter som løp over tolv år til en kjøper som forpliktet seg til å anlegge et nytt sagbruk. Flere spekulanter forsøkte å finne passende industritomter omkring munningsområdet til Umeälven, men ble aktivt motarbeidet av Baggböle og Sandvik.
I 1884 lykkes tilslutt noen sagbruksinteressenter fra Sundsvallsområdet å kjøpe det landområde, der SCA Packaging nå ligger, av Obbola byboere. Den 17. april 1889 dannet Obbola Ångsågs AB med Lars Ulrik Öqvist ved Eriksdals sågverk på Alnön som hovedmann. To andre sagverkspatroner ble også store aksjeeiere: Gustaf Johansson ved Johannedals Trävaru AB på Alnön og Magnus Forsell fra Ortvikens sågverk nord for Sundsvall.
De hogstrettighetene som Obbola Ångsågs AB fra starten tegnet kontrakt på løp over tolv år og omfattet 969 935 tre, først og fremst furu. Det var mer enn halvparten av det planlagte forbruket. Hogstrettighetene befant seg i Vindelns, Sorsele og Lycksele kommuner. Derifra skulle virket fløtes til Obbola på Umeälven.

Sagbruket bygges opp

Det nystartede selskapet fikk sitt hovedkontor i Sundsvall, skogskontor i Lycksele og sagbrukskontor i Obbola. I Obbola ble det enskipede sagbrukshuset bygget raskt opp i løpet av 1889 og utstyrt med ti rammesager. Et stort trelastlager ble anlagt nord for sagbruket og et mindre sør for verket. Inntil det minste trelastlageret ble det også laget et kullager for trekull av sagbruksavfallet. Det tømmeret som skulle sages ble lagret innenfor Laxgårdshällan. Olof Schüssler ble oppnevnt, som til da hadde vært ansatt ved Iggesunds bruk. Han bosatte seg i en herregård ovenfor trelastlageret. For arbeiderne ble det bygget fire barakker, to i tilslutning til sagen og to ved den nordre delen av trelastlageret.
Sagingen ble innledet i desember 1889. I løpet av 1890 ble nesten 180 000 tømmerstokker saget. Antallet ansatte var til å begynne med 150, men økte periodevis til 300. Foruten fra Obbola kom arbeiderne fra Skellefteå-, Ådalen- og Sundsvallsdistriktene og til og med lengre sørfra. Befolkningen i Obbola by var på ca. 285 personer da sagbruket startet opp.

Sagbruket selges og brenner ned

I 1902, da den tolvårige hogstrettighetene hadde løpt ut, ble Obbola Ångsågs AB solgt til den nærmeste konkurrenten, Holmsunds AB, etterfølgerne til Baggböle sågverk. Dermed fantes det igjen bare to store selskap ved Umeälven.
Virksomheten fortsatte under den nye eieren, men redusert drift med 6 rammesager. I juli 1909 brant sagbruket ned. I stedet ble det anlagt papirmasseindustri som ble utviklet til det som idag heter SCA Packaging.