google/wiki40b huggingface dataset:
Babyshower

Babyshower (også skrevet baby shower) er en fest som holdes for å feire et kommende barn. Gjestene har ofte med seg gaver som kommer til nytte etter fødselen. Babyshower er vanlig i USA, og er blitt populært også i Norge og andre land de senere år. 
Under en babyshower er det vanlig å ha ulike former for selskapsleker, mat og kaker. Det er vanligst at venninnene til den kommende mor arrangerer festen, og ofte er det kun kvinner som deltar. En babyshower holdes vanligvis når mor er 6–8 måneder på vei.
Babyshower i Norge i sin nåværende form har oppstått de senere årene og er en av flere tradisjoner hentet fra USA.

Historie

Betegnelsen «babyshower» oppsto i moderne tid, men tradisjonen å feire den gravide har eksistert i lang tid. På 1400-tallet i renessansen, ble den gravide feiret av familie og venner. Det ble gitt gaver som mat, klær og malerier. I viktoriatiden på 1800-tallet var det vanlig å holde te-selskap. På den tiden kunne ikke den gravide være utendørs, da dette ble oppfattet som uanstendig. Det var heller ikke vanlig å fortelle til noen at man var gravid, da dette ikke sømmet seg.
Babyshower i sin moderne form oppsto på 1900-tallet, og ble populær etter Andre verdenskrig. Det var mye fattigdom og gavedrysset var kjærkomment for mange.

Norge

Babyshower er i Norge en ny måte å feire den vordende mor, far og den nye babyen, som er på vei, og er en av flere tradisjoner adoptert fra USA. Tradisjonelt har det vært vanlig å gi gaver etter at babyen har kommet til verden, fra gammelt av kalt sengemat. Selv om det er blitt mer vanlig med babyshower i Norge, holder vi ennå på den gamle tradisjonen med å gi gaver til den nyfødte.
Tilsvarende feiring av fedre er mindre vanlig, men andre tradisjoner – i Norge gjerne kalt for krympefest eller krympelag – eksisterer.

Arrangementet

Som regel arrangeres en babyshower som en lunsj eller en helaften. Det er vanlig å gi gaver, som regel ting som den nye babyen kommer til å trenge i det første leveåret, for eksempel tåteflasker, pledd, klær eller rangler, eller velværeprodukter til den vordende moren. Gaver, mat og lokaler er ofte dekorert i henhold til temaet, og babyens kjønn kan angi fargevalg.
Kortbaneflyplass

Kortbaneflyplasser er regionale flyplasser med relativt kort rullebane, typisk 800-1500 meter, og begrensede systemer for instrumentert innflygning. Den korte rullebanen gjør at ikke alle flytyper kan ta av og lande på disse flyplassene. De kan kun betjenes av propellfly og mindre jetfly med STOL-egenskaper. Ellers kan de fleste småfly benytte dem.

Kortbaneflyplasser i Norge

Kortbaneflyplassene i Norge forbinder mindre byer og tettsteder med stamruteflyplassene, og ble bygget på 
initiativ fra samferdselsminister Håkon Kyllingmark i perioden fra slutten av 60-tallet og fram til 1987. Hensikten var å bedre kommunikasjoner i distrikter som er vanskelig tilgjengelig med andre transportmidler, hovedsakelig på Vestlandet og i Nord-Norge. Siden de ble bygd i områder med lav befolkningstetthet og ofte vanskelig terreng, ble korte rullebaner og små fly brukt.
I dag utføres ruteflygninger på kortbaneflyplassene på anbud for staten. Widerøe er en stor aktør på det norske kortbanenettet.
Det kommer til å være problem da dagens Dash 8-fly må erstattes etter 2025. Krav til lavere drivstofforbruk (lavere luftmotstand) fører til høyere landingshastighet og dermed krav på lengre bane. Enten må en plantype modifiseres eller må alle kortbaneflyplasser forlenges. Det snakkes om å legge ned noen kombinert med bedre veier, f.eks Mosjøen, Sandnessjøen, Vardø og Svolvær, og Narvik har blitt nedlagt. Avinor planlegger at de flyplasser med minste antall passasjerer, må ha trafikk med små 19-seters fly.
Turistreisende (som reiser flere tilsammen) kjører ofte en lang strekke bil til en større flyplass med direkte rute til Oslo eller charter til Syden, fremfor å bruke deres kortbaneflyplass.

Kortbaneflyplasser i utlandet

Det norske kortbanenettet er unikt, og det finnes få paralleller i utlandet. I USA og Canada ble det bygd en rekke såkalte «STOLports» på 60- og 70-tallet. Hensikten med disse flyplassene var å legge til rette for flere direkteruter mellom byområder uten å måtte gå om de store flyplassene og det sentraliserte rutenettet. Disse flyplassene var ikke en særlig stor suksess, og er lite brukt i dag. I Nepal er det også et omfattende nettverk med kortbaneflyplasser som trafikkeres med Twin Otter. I Grønland er de fleste flyplasser kortbaneflyplasser, inkl hovedstaden Nuuk. Fly derifra kan ikke gå lenger enn til Island. De er kun to flyplasser med normal bane, Kangerlussuaq og Narsarsuaq, og de er tidligere amerikanske flystasjoner som er plassert mitt i ødemarken, så at bytte av fly alltid kreves ved reise fra Skandinavia til byer i Grønland.
Iatrogen

Iatrogen (fra gresk: iatros, lege/behandler + gennan; forårsaket av behandler eller av behandlers tiltak) er et begrep som betyr respons på medisinsk behandling. Begrepet brukes i hovedsak når medisinsk behandling har forårsaket skader på helsen og er vanligvis oppfattet som negativt. Iatrogen sykdom er betegnelser for sykdomsbilder og -tilstander som skyldes medisinsk behandling. Det kan dreie seg om bivirkninger, reaksjoner, komplikasjoner, sykdom eller død som er forårsaket eller et resultat av medisinsk behandling eller rådgivning. Begrepet brukes ikke bare i forbindelse med legeyrket, men også andre kategorier helsepersonell. Dessuten brukes det i forbindelse med tilsvarende, uønskede hendelser innen komplementær og alternativ behandling.
Noen iatrogene fenomener er klart definerte og lett gjenkjennelige, slik som for eksempel komplikasjoner etter kirurgiske prosedyrer. Andre er mindre synlige og det kan være nødvendig med omfattende undersøkelser for å identifisere dem, f.eks komplekse interaksjoner. Enkelte tilstander som kalles iatrogene kan være ukjente, ikke-beviste eller omstridte, dette gjelder spesielt forskjellige psykiske tilstander og sykdommer med kroniske smerter.
Årsakene til iatrogenese inkluderer tilfeldigheter, medisinske feil, uaktsomhet, sosial kontroll og bivirkninger eller interaksjoner mellom reseptpliktige legemidler. I USA fører forskjellige former for iatrogenese til et sted mellom 120 000 til 225 000 dødsfall i året. For Norge vil tilsvarende tall være 1850–3200 dødsfall i året. P.F. Hjort anslo i en kronikk i 2000, «Uheldige hendelser i helsetjenesten – forebygging og håndtering», at det norske helsevesenet forårsaket at ca. 2000 dør hvert år, og ca. 15 000 får varige skader. Iatrogen død er den tredje eller fjerde viktigste dødsårsaken i den vestlige verden.
Diminutiv

Diminutiv (fra latin diminutivus, tidligere deminutivus) er et avledet ord som betegner en mindre form av det som det opprinnelige ordet betegner. Diminutiv dannes oftest med et suffiks som er spesifikt for det aktuelle språket. På norsk finnes diminutivsuffikset -ling i for eksempel grevling og mannsling, men det brukes ikke lenger aktivt til å danne nye ord.
På engelsk brukes suffikset -let (starlet, booklet), på tysk -chen og -lein, på fransk -ette, på spansk -ito og -ita, f.eks. poco – poquito , på portugisisk -inho eller -inha og på italiensk -ino, -ina, -etto eller -etta, f.eks. piazza – piazzetta.
Nederlandsk er et språk der diminutiv brukes veldig ofte. Nesten alle ord på nederlandsk (til og med adverb og adjektiv) kan forminskes med diminutiv (som slutter på -(e)tje, -kje, -pje). I samisk kan alle ord bøyes i diminutiv form ved å endre konsonantklyngen i midten av ordet ("stadieveksling") og tilføye endelsen -áš, eksempelvis beaivi (sol) til beaivváš (lille sol, kjære sol).
Svartfigurvaser

Svartfigurvaser (gresk 'μελανόμορφα, melanomorpha) var en gresk teknikk og stil på antikkens greske keramikk hvor dekorasjonen framstår som svarte silhuetter på en rød bakgrunn. Stilen har sin opprinnelse i Korint i løpet av 600-tallet f.Kr. og ble introdusert til Attika omtrent en generasjon senere. Andre betydningsfulle keramikkverksteder som framstilte svartfigurvaser var i Sparta, Athen, og i østlige Hellas. Teknikken blomstret inntil den ble bortimot erstattet av en mer avansert teknikk med rødfigurvaser rundt 530 f.Kr., skjønt det finnes senere eksempler på svartfigurer.

Framstillingsmetoder

Vaser i Attika ble lagd fra en blek jernrik leire som fikk en oransje eller rødaktig farge da den ble brent. Korint og andre verksteder hadde en kremhvit reservefarge. Formgivningen ble skisset ut i omriss, deretter fylt ut med foredlet leire som maling. Detaljer kunne bli lagt på med en graveringsverktøy ved å ripe gjennom malingslaget til leiren under. Vasen ville deretter bli brent i brenneovn på en temperatur på rundt 800°C, hvor den følgende oksidering forvandlet vasen til rødoransje farge. Temperaturen ble deretter økt til omtrent 950°C med ovnens ventilasjon stengt og grønt tre ble lagt på for å fjerne oksygen. Vasen ble deretter gitt en helt svart farge. Det siste stadiet krevde at ventilasjonen ble åpnet igjen for slippe oksygen til ovnen noe som skapte en nedkjølingseffekt. Vasen fikk deretter tilbake sin rødaktige farge på grunn av fornyet oksidering mens den nå sintringslaget med maling forble glinsende svart farge som ble skapt i andre stadium.
Bortsett fra svart kunne andre farger bli benyttet ved å modifisere karakterstikken på den leiren som ble benyttet for å male vasen. Det mest vanlige var en gulaktig hvitefarge utvinnet fra en renset jernfri leire, og purpuraktig rødfarge utvinnet fra den samme rensete leiren for å skape svarte områder blandet med oker (rød jernoksid) og vann.

Stiler og emner

I Korint ble svartfigurvaser først benyttet for å avbilde dyrefriser inntil midten av 500-tallet f.Kr. da malere i Athen utviklet en sofistikert stil med fortellende dekorasjon som avbildet emner som slagscener, mytiske vesener og legendariske episoder.
Svartfigurvaser avbildet figurer i silhuett, men hadde ikke et vidt kunstnerisk omfang grunnet begrensningen i graveringsverktøy. Kun noen få malere er kjent med navn, skjønt mange svartfigurvaser har blitt gruppert sammen på grunnlag av malestil og at de synes å være verker av bestemte individer eller arbeidsgrupper. De mest berømte navngitte maleren er Exekias, en vasemaler fra 500-tallet f.Kr. som er best kjent for sine slagscener.
Maria Reiche

Bakgrunn

Maria Reiche studerte matematikk, geografi og språk ved Dresdens tekniske universitet. I 1932 begynte hun å arbeide som barnepike og lærer for barnene til den tyske konsulen i Cusco i Peru. I 1934 mistet hun en finger i koldbrann. Samme år ble hun lærer i Lima og gjorde vitenskapelige oversettelser. Da andre verdenskrig brøt ut bestemte hun seg for ikke å vende tilbake til Tyskland.

Forskerkarriere

I 1940 ble hun assistent til den amerikanske arkeologen Paul Kosok som hadde oppdaget Nazcalinjene. Rundt 1946 begynte hun å undersøke figurene i Nazca. Da Kosok forlot Peru i 1948 fortsatte hun arbeidet med å kartlegge området.
Reiches teori var at de som konstruerte linjene benyttet disse som en solkalender og et observatorium for astronomiske sykler. Ettersom linjene kan ses tydelig fra luften overtalte hun Perus flyvåpen å hjelpe henne med flyfotografering. Hun tilbrakte den meste tiden aleine i sitt hjem i Nazca. Hun forklarte sine teorier i boken The Mystery of the Desert og brukte inntektene av boken til for å forsøke å sørge for at ørkenen skulle bevares og lønne vakter og assistenter.
Reiche ville bevare Nazcalinjene fra biltrafikken, da området ligger nær Pan-American Highway, og ulike regjeringsplaner. Det meste av hennes penger gikk til arbeidet med området. Hun overbeviste regjeringen om å begrense den allmenne adgangen til området. Hun lot bygge et tårn nær motorveien slik at besøkere kunne se linjene på avstand. I 1993 fikk hun en fortjenestemedalje i Degree of Great Cross og ble peruansk statsborger i 1994. UNESCO satte opp linjene på verdensarvlisten i 1995.
Reiches helse ble dårligere med årene. Hun ble bundet til rullestol, led av hudsykdommer og mistet synet. Under sine siste år led hun av Parkinsons sykdom. Hun døde den 8. juni 1998 av kreft på et flyvåpensykehus i Lima. 
Reiche ble begravd nær Nazca med offisielle æresbevisninger. Hennes tidligere hjem har blitt et museum.
Jinfeng

Jinfeng (kinesisk: 金凤区; pinyin: Jīnfèng Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Yinchuan i den autronome region Ningxia Hui i Folkerepublikken Kina.
Det har et areal på 353 km² og teller 150.000 innbyggere.
Tåkebue

En tåkebue ligner på en regnbue, men siden vanndråpene i tåke er svært små, mindre enn 0,05 mm, vil de enkelte fargene bli spredt og blandet så mye at det dannes en bred, hvitaktig regnbue.
Dette fenomenet må ikke forveksles med månebue, som er et annet optisk fenomen der fargene eksisterer, men er så svake at månebuen sjelden er synlig.
Vesterport (København)

Vesterport var en av Københavns fire byporter. De andre portene var Nørreport, Østerport og Amagerport.
Vesterport ble oppført i 1583 og senere gjenoppbygget i stein av Frederik 3. i 1668. Portrommet i den nye porten var ca. 3,75 meter bredt og vel 4,5 meter høyt. Som en arkitektonisk finurlighet ble det brukt kanonløp til de søylene som bar hovedgesimsen. I 1722 ble den restaurert, hvorpå Frederik 4.s kronede initialer og årstallet 1722 ble hogd inn i toppen av portfasaden, og lengre ned stod Frederik 3.s monogram og årstallet for den opprinnelige oppførelsen.
Vesterport var den mest beferdede av byens porter, da det var denne som ble brukt til alminnelig transport av varer fra Sjælland. Dessuten vendte den ut mot landeveien som krysset Sjælland og endte i Korsør, hvor reisende fra Fyn og Jylland oftest ankom fra.
Like innenfor porten, på venstre hånd, befant Vesterports-vakten seg. Her skulle reisende med postvognen henvende seg ved ankomst til byen for å oppgi navnet sitt. På høyre hånd lå Halmtorvet, hvor bøndene solgte halm og høy i tillegg til hester. Den hadde også tidligere blitt benyttet til henrettelser av dødsdømte.
Porten ble revet ned i 1857 da København opphørte å være en befestet by. På stedet ble senere Rådhuspladsen anlagt.
Otto Pettersson

Liv og virke

Pettersson ble student i Uppsala og tok doktorgraden i 1872, og var professor i fysikalsk kjemi ved Stockholms Högskola fra 1881 til 1908. I 1890-årene var han hovedsakelig hydrograf og var med på å grunnlegge Det internasjonale havforskingsrådet. Han gav ut mange hydrografiske avhandlinger og konstruerte flere oseanografiske instrument.

Familie

Han var gift med norske Agnes Irgens, datter av generalmajor og statsråd Nils Christian Irgens og hustru Laura Frederikke Linaae. Blant Otto og Agnes Petterssons barn var fysikeren og havforskeren Hans Pettersson, mens datteren Emelie ble gift med storbonde, stortingsmann og statsråd Johan E. Mellbye.
Arne Akselberg

Karriere

Arne Akselberg vokste opp på Voss og spilte i tenårene rytmegitar og tangenter i det lokale bandet «Shades of Blues» fra det ble startet i 1964 og til bandet ble oppløst i 1972. I 1972 reiste han til Oslo og begynte på musikkstudier ved Norges musikkhøgskole med orgel som hovedinstrument. I Oslo begynte han å interessere seg for lydteknikk, og han fikk overtalt daværende rektor Robert Levin til å få undervisning i faget. Akselberg var sammen med Kjetil Bjerkestrand de to første studentene i lydteknikk ved Musikkhøgskolen. I studietiden fikk han jobb som ryddegutt i Arne Bendiksens studio, og fikk der veiledning av Jan Erik Kongshaug.
Etter studiene skaffet Akselberg seg eget opptaksutstyr og startet i 1978 sammen med Tore Simonsen det klassiske plateselskapet SIMAX. Arne Akselberg hadde oppgavene som lydtekniker og produsent, Simonsen gjorde resten. Selskapets filosofi var å gjøre musikkopptak i naturlige omgivelser for klassisk musikk som kirker og konsertsaler heller enn musikkstudioer, og benytte bærbart opptaksutstyr med en eller to mikrofoner. Den første innspillingen ble gjort i Oslo Konserthus i 1979 med organisten Bjørn Boysen. På 1980-tallet bygde SIMAX opp en «stall» med norske klassiske artister, deriblant Leif Ove Andsnes, Truls Mørk, Ole Edvard Antonsen og Det norske kammerorkester. Akselberg tok også på seg freelance-oppdrag for andre plateselskaper så som Virgin Classics og RCA. I år 2000 solgte Akselberg og Simonsen SIMAX til Grappa, som har videreførte platemerket som Simax Classics.
I 1998 ble Akselberg tilbudt en jobb som lydtekniker i legendariske Abbey Road Studios i London, den gang eid av EMI. Akselberg fikk da anledning til å jobbe med flere av artistene til EMI og Virgin Classics så som Paul McCartney, Leif Ove Andsnes, Ian Bostridge og Maxim Vengerov. Siden 2012 har studioet vært eid av Universal Music.  
En rekke av Akselbergs innspillinger har mottatt priser og utmerkelser, deriblant har tre innspillinger vunnet en Grammy-pris. Akselberg ble dessuten nominert til en Grammy i klassen Beste klassiske lydproduksjon for innspillingen av Rachmaninovs pianokonsert nr. 2 og 3 med Andsnes på EMI.
Aphanicerca uncinata

Utseende

Små, mørke steinfluer. Et karakteristisk kjennetegn er at baklårene er svært kraftige.

Levevis

Artene i familien Notonemouridae kan finnes i en rekke forskjellige ferskvanns-lokaliteter, men foretrekker kaldt og oksygenrikt vann. Noen arter lever på steiner som blir overskylt av fossefall eller stryk, andre lever i elver eller innsjøer. Nymfene eter døde planter og dødt, organisk materiale og gjennomfører utviklingen på ett år. De har sterke bein og kan krype opp loddrette overflater, også mot en kraftig vannstrøm. De voksne fluene kan hoppe ved hjelp av sine kraftige baklår, noen arter flyr også godt. De tar trolig næring til seg.
Åse Gornitzka

Karriere

Hun har doktorgrad fra Fakultet for offentlig administrasjon ved Universiteit Twente i Nederland. Hun var forsker ved ARENA – Senter for europaforskning ved Universitetet i Oslo fra 2004 og ble professor i statsvitenskap ved Institutt for statsvitenskap i 2011. Hun var en del av gruppen til Svein Stølen som vant rektorvalget ved Universitetet i Oslo i april 2017, og ble utnevnt til viserektor 1. august 2017 med ansvar for porteføljen forskning og internasjonalisering.

Forskning

Hennes faglige interesser omfatter offentlig politikk og administrasjon, EU og kunnskapsorganisasjoner.

Bakgrunn

Gornitzka vokste frem til 1971 opp i Japan, der faren Robert Waldemar Gornitzka var misjonsprest for Evangelisk Orientmisjon.
Smak

Smak er dyrs og menneskers evne til å kjenne visse kvaliteter ved mat, drikke og andre stoffer ved hjelp av tunge, gane og svelg. Smak er en av de fem «klassiske» sansene sammen med lukt, hørsel, syn og følesansen (berøringssansen, likevektssansen eller det somatosensoriske systemet). Begrepet omfatter også den egenskapen ved et stoff som påvirker sanseorganene i munnen og dermed opplevelsen; smak er basert på den kjemiske sammensetningen av det som smakes. Alle sansefunksjonene er knyttet til det perifere nervesystemet. Cellene som registrerer smak (smaksløkene) er hos mennesker plassert på tungens overflate og bakerst i halsen. Tre ulike nerver sender impulser fra smaksløkene til smakssenteret i hjernen.

Grunninndeling av smaker

Som en generell regel er smak delt i de grunnleggende smakene søtt, surt, bittert, salt og umami. Plasseringen av smaksløkene på tungen er ikke viktig, til tross for den vanlige misoppfatningen om at det finnes et «smakskart» hvor forskjellige smaker korresponderer med ulike områder på tungen.
I virkeligheten er de forskjellige typer smaksløker, som smaker hver av de fem grunnsmakene, fordelt over tungen, dog ikke helt jevnt. For eksempel vil den fremste delen smake mer søtt, mens den bakre mer bittert. Hjernen spiller også en rolle for tungens smaksdistribusjon.
Namdalens beskrivelse

Namdalens beskrivelse, egentlig Gandske Nommedalls Leens Beskriffuelse Aar 1597, er en anonym topografisk skildring av Namdalen i Nord-Trøndelag, skrevet i 1597. Teksten tilsvarer 16 trykksider.
Forfatteren kan ha vært den dansk-norske fogden Erik Hanssøn Schønnebøl, som skrev en tilsvarende Lofodens og Vesteraalens Beskrivelse i 1591, eller helst en prest som tiltrådte i Nærøy prestegjeld i 1593-4, hvis navn er ukjent. Skriftet ble utgitt av Gustav Storm i 1895, og var tidligere kjent og sitert av Gerhard Schøning da han skrev sin Reise som giennem en Deel af Norge i de Aar 1773, 1774, 1775 paa Hans Majestets Kongens Bekostning er giort og beskreven.
Namdalen beskrives som bestående av tre prestegjeld: Fosnes – som på den tiden også omfattet Flatanger og Otterøy, Overhalla – som på den tiden også omfattet Grong, Høylandet, Gløshaug og Vemundvik, og Nærøy – som på den tiden også omfattet Vikna og Leka. 
Bindal blir nevnt; det tilhørte Brønnøy sogneprestembete i kirkelige spørsmål, men til fogden i Namdalen i sivile saker: «udi dette Bindallen ligger en lidenn annex, som ligger til Brönnie sogn kircke på Hellelandt; och allg tienden wdi same Bindalls fiering kommer til Brönnie, mens bönderne met alle konggens sager suarer til Nummedalls lenn.»
Skriftet skildrer landskap, halvområder, prestegjeldenes utstrekning, kirker, gårder, fiskevær og årsrytmen i fiskeriene. I Nærøy nevnes seks fiskevær: Nordøyan, Fråholmen, Hummelvær, Sklinna, Frelsøy og Steinan. De fem første stedene skal det ha vært kirker og regelmessige gudstjenester.
Landbruk

Historikk

Det eldste sikre funnstedet for landbruk er Abu Hureyra i Syria, hvor befolkningen i en tørr kuldeperiode i yngre dryas dyrket rug. Men det var først en tid etter at denne vanskelige kuldeperioden ga seg, om lag 8 800 f.Kr., at det ble rom for en sterkt befolkningsvekst i skråningene i Den fruktbare halvmåne i Midtøsten, med intensiv hvetedyrking i nord (Tyrkia, Syria) og intensiv bygg-dyrking i sør (Israel, Jordan).
Menneskene i Midtøsten har dyrket jorda siden omtrent 10000 f. Kr., på Balkan siden omkring 7000 f.Kr., i Nordvest-Europa omtrent siden år 5000 f.Kr., og i Norden fra om lag 4000 f.Kr. Landbruket spredte seg raskt og har slått igjennom på store deler av kloden. Det fører med seg et helt sett av kulturelle betingelser – bofasthet, sesongavhengighet, markedsadgang, og matvareoverskudd som har muliggjort by- og statsdannelser. Christopher Prescott ved Universitetet i Oslo hevder, at det kan har vært den såkalte klokkebegerkulturen som førte med seg jordbruket til Norge, først for omkring 4 400 år siden. Det betyr, at spredningen nordover fra Danmark til Norge tok omkring 1 500 år. Det knytter seg imidlertid usikkerhet til om jordbruket kom fra Danmark, Nord-Tyskland eller Nederland.

Landskapspåvirkning

Kulturlandskap er et annet begrep som oftest forbindes med jordbruksproduksjon og landbruksvirksomhet. Jordbrukets kulturlandskap forbinder vi da med kommersiell jordbruksvirksomhet, men landbruk omfatter kun en del av kulturlandskapene som er betegnelsen på all menneskepåvirket landskap på jordkloden. I Norge er ca. 3 % landbruksarealet oppdyrket mark.
Landbruksvirksomheten over store deler av verden er i endring. Nye driftsformer med dyre spesialmaskiner nødvendiggjør sammenslåtte arealer med bare en type avling. Kjøtt og andre dyreprodukter blir sentralisert. Ikke alle områder som før ble brukt til landbruk er like egnet til slik drift. Mange gårder blir derfor nedlagt eller går over til nisjeproduksjon som selges på spesielle steder. Det månedlige «Bondens Marked» i Bergen er ett eksempel.
Suada

Utseende

Middelsstore, brune, forholdsvis slanke smygere. Oversiden er svartbrun, bakre del av bakvingen hvit. Undersiden av forvingen er brun, bakvingen brungul.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Sørøst-Asia.