Hamar under andre verdenskrig

Felttoget – Hamar som hovedstad

Fra morgentimene den 9. april innså stortingspresident C.J. Hambro at dersom de sentrale styresmaktene i Oslo var til stede da det tyske felttoget invaderte hovedstaden, ville landet falle i fiendens hender ganske raskt. En evakueringsplan ble derfor planlagt og iverksatt på kort tid. Resultatet var å dra nordover fra hovedstaden og Hamar ble pekt ut som det første stoppestedet. Byen lå strategisk til med jernbane og vei både nordover til Trondheim og østover til Elverum. Hambro iverksatte tiltakene, la planene frem for statsministeren, regjeringen og kongen, før han rekvirerte et ekstratog som skulle gå i retning Hamar fra Østbanestasjonen kl. 07.15. Med på toget skulle kongefamilien, Regjeringen og Stortinget samt deres personale og arkiver være med.
Når alt dette var klarlagt dro Hambro i forvegen til Hamar med bil, og hvor han omsider kontaktet politimester Reidar P.R. Beichmann og ga han en situasjonsrapport. Deretter ble fylkesmann Knut Nordanger og ordførerne Kristian Bakken og Rudolf Hedemann fra henholdsvis Hamar og Vang underrettet om at Hamar denne dagen var blitt Norges hovedstad i henhold til Grunnlovens paragraf 68. Så ble det avholdt møte med områdesjefen for de militære og andre lokale myndigheter før statsminister Johan Nygaardsvold og hans familie ankom byen med bil. Nygaardsvold var ifølge vitner ganske så psykisk nedbrutt på grunn av krigssituasjonen og det betydelige ansvaret han satt med. Han og Hambro ble observert gående langs perrongen på Hamar stasjon og ventet sammen med en stor nysgjerrig folkemengde på ekstratoget fra Oslo. Samtidig ble toget stoppet på Lillestrøm og passasjerene ble evakuert for å søke ly mot fiendtlige bombefly som angrep flystasjonen på Kjeller.

Stortingsmøtet i Festiviteten

Toget kom til Hamar stasjon kl. 11.10, en time forsinket, og de frammøtte fikk melding om å møte i teatersalen Festiviteten, som var valgt til ekstraordinær stortingssal, to timer senere. Møtet ble åpnet stortingsmøtet med en kort orientering og utenriksminister Halvdan Koht overtok ordet for å redegjøre om de viktigste hendelsene og regjeringshandlingene det siste døgnet. (Det var på dette tidspunkt kjent at Danmark var blitt annektert med de samme kravene som Norge hadde avslått). Koht redegjorde også for at England og Frankrike hadde sagt seg villig til å hjelpe med militære styrker så snart det lot seg gjøre. I pausen etter dette første møtet leverte Nygaardsvold inn regjeringens avskjedssøknad som straks ble avvist av stortingspresidenten, som på sin side fikk med seg Kong Haakon, Kronprins Olav, partiledere og regjeringsmedlemmer for å overtale Nygaardsvold til å fortsette i sin stilling. Det ble etter dette også vedtatt å ta kontakt med den tyske diplomaten Curt Bräuer for å prøve å innlede forhandlinger.
Til ettermiddagsmøtet i Festiviteten hadde nesten samtlige av 150 stortingsrepresentanter nådd frem til Hamar, og disse kunne da ta del i forhandlingene. Hambro orienterte på nytt om situasjonen mens forsvarsminister Birger Ljungberg informerte om den militære situasjonen og at Vidkun Quisling hadde tatt over kontrollen i Oslo. Deretter fikk stortingspresidenten melding om at en tysk fallskjermjegertropp som omfattet om lag 96 soldater og befal hensatt på fire kaprede busser og en norsk millitærlastebil var blitt observert ved Jessheim, Akershus på veg nordover. Møtet ble hevet umiddelbart og et nytt møte ble planlagt avholdt ved Elverum senere samme kveld. Et ekstratog for 150 personer ble satt opp ved stasjonen som forlot byen kl 20.05.

Hamar okkuperes

Tidlig om morgenen den 10. april dro den tyske fallskjermtroppen fra Hamar i retning Oslo og skulle omsider bli avløst av nye tropper som sakte avanserte gjennom øvre del av Akershus. Det første kjøretøyet med 3-4 soldater og befal dukket opp i byen ved ettermiddagstider. De tilhørte trolig diplomaten Curt Bräuers eskorte og ble omsider tatt hånd om og arrestert av en norsk lastebil med militært personell som kom kjørende fra Ridehuset. Etter denne episoden var det faktisk ikke tysk militært personell i byen på en uke.

Kamper i distriktet

Til tross for at Hamar by var inntatt var det norsk motstand i distriktet rundt, og da især Furnes og Ringsaker hvor tyskerne var i ferd med å rykke mot nord. På kort tid nedkjempet tyskerne norske og engelske tropper, (som forøvrig var satt i land fra Åndalsnes), noe som forverret moralen ytterligere. Sivilbefolkningen i bygdene nord for Hamar ble helgen 21.-22. april offer for terror i form av plyndring, nedbrenning av hus og gårdsanlegg samt henrettelser. 22 sivile, alle hjemmehørende i Ringsaker, ble regelrett henrettet denne helgen. Grunnen til disse handlingene var at Adolf Hitler hadde fødselsdag den 20. april og fylte da 51 år. De tyske soldatene feiret dette med et stort konsum av alkohol og narkotiske stoffer noe som ifølge kilder gjorde de ute av stand til å opptre «normalt». Ved midnatt 22. april stod tyskerne i stilling foran Lillehammer og i slutten av måneden, etter at tyskerne hadde erobret byen og distriktet, returnerte folk tilbake til Hamar. De fleste hadde søkt tilflukt i omkringliggende bygder og var ironisk nok i større fare der enn hvis de hadde tilbrakt tiden i sine egne hjem. Etter denne perioden gjenopptok byens befolkning sine sysler og tilpasset seg den nye situasjonen etter beste evne, til tross for frykten for flyangrep og bombing i aprildagene. Tyske styrker fikk stadige gjennombrudd oppover Gudbrandsdalen og senere Nord-Norge, før Norge kapitulerte for Tyskland den 10. juni.

Lokal motstand og illegal virksomhet

Begynnelsen av okkupasjonen sommeren 1940 var preget av usikkerhet og med unntak av dem som hadde kastet seg inn i motstandskampen umiddelbart, var holdingene blant hamarsinger beskrevet som «nærmest apatisk». Til tross for den usikre og spente situasjonen vokste motstanden tidlig, mye på grunn av kongens faste standpunkt og holdninger samt når Quislings medvirkning til situasjonen ble kjent. De første antydningene til illegal virksomhet i Hamar og omkringliggende bygder var blant venner. Grunnlaget til å opprette motstandsnett, over hele landet forøvrig, ble bygget på mennesker som kjente og stolte på hverandre. Et eksempel på dette var Hamar-legene Per Riise og Helge Imerslund samt Røde Kors-leder Lyder Larsen, som samlet sammen og gjemte unna sanitetsmateriell som kunne komme til nytte senere. Denne trioen skulle komme til å bli kjernen i den fremtidige motstandskampen i byen og knyttet til seg kontakter (venner og bekjente) i både Hamar, distriktene og i Oslo.

Idretten

Flere eldre skole- og idrettsungdom på Hamar hadde allerede under vinterkrigen i Finland 1939 fått opplæring i våpen og tilhørende skytetrening. Dette var under ledelse av major og katedralskolens gymnastikklærer Lyches ledelse, som sammen med et par andre idrettsledere hadde tatt initiativet til militær trening og opplæring. Til tross for at norsk idrett var splittet av politiske og sosiale skillelinjer i mellomkrigstiden, gjorde potensialet i organisert idrett som rekrutteringsinstitusjon for motstand mot okkupasjonsmakten det mulig for partene å bli enige. Idrettsorganisasjonene ble forsøkt nazifisert ved en forordning den 21. november 1940, men dette førte til en landsomfattende idrettsstreik som varte krigstiden ut. Ungdomsdgruppen som organiserte militær trening i Hamar, var forberedt på dette. Det var også denne gruppen som deltok sterkt i å spre illegale skrifter i byen.
Styrene i de lokale idrettslagene, som Hamar Idrettslag og Storhamar A.I.L., ble mer eller mindre truet til å legge ned engasjementet fordi de kom i konflikt med det nye styret i Norges Idrettsforbund. Hamar Idrettslag nektet blant annet å stille Hamar stadion til disposisjon for et nasjonalt skøytestevne med norgesmesterskap i kunstløp, noe som førte til arrestasjoner blant skøytegruppa. Flere medlemmer meldte seg ut av idrettslagene i sympati. Våren 1941 fikk Storhamar A.I.L melding fra NS-myndighetene om at laget måtte oppløses, noe som igjen førte til at idrettslagenes styrer i Hamar møttes og ble enige om å redde lagenes eiendeler og legge ned styrevervene. Etterhvert som kamporganisasjonene (det som senere skulle bli Milorg) ble bygget opp, var det naturlig å rekruttere ledere fra idrettsungdommen. 
 Dette var naturlige ledere med god fysikk, rett alder og stor motivasjon.
Selv om den organiserte formen for idrett var rammet av streik, foregikk det likevel idrettsaktiviteter. Mer eller mindre åpne arrangementer ble satt igang, og spesielt vinterstid, hvor det ble konkurrert i langrenn, hopp og skøyter. Det ble også konkurrert illegalt på sommeren, med friidrett og fotball. Noen av disse stevnene ble avslørt og deltakere ble arrestert og forhørt.

Kollaborasjon og NS

I løpet av de første krigsårene ble de folkevalgte ordførerne erstattet av NS-politikere. Også ordføreren i Hamar ble byttet ut med NS-medlemmet Einar Grill Fasting. Sammen med resten av Hedmark-ordførerne og andre sentrale skikkelser, ble det holdt en konferanse i byen hvor de fikk møte Vidkun Quisling.