Epikurisme

Epikurisme er et filosofisystem som er basert på læren til Epikur, grunnlagt en gang rundt 307 f.Kr. Epikur, som virket i antikkens Hellas, var en atomist og materialist som fulgte forsporene til Demokritos. Hans materialisme fikk ham til å angripe overtro og guddommelig innblanding. Ved å følge Aristippos fra Kyrene — som vi vet lite om — mente Epikur at behag var det største gode. Men måten å oppnå behag var å leve beskjedent og oppnå kunnskap om verdens virkemåter og begrense ens egne begjær. Dette førte til en tilstand av ro (ataraxia) og frihet fra frykt, foruten også fravær av legemlig smerte (aponia). Kombinasjonen av disse to tilstandene ble antatt å utgjøre lykke i sin høyeste form. Selv om epikurisme er en form for hedonisme, for så vidt som den erklærer behag som det ene vesentlige gode, er dens konsept om fravær av smerte det som utgjør det største velbehaget, og filosofien fremmet et enkelt liv som var forskjellig fra det hedonismen fremmet. I antikken ble epikureerne referert til som «de i tregården» (boi apo tōn kepōn). Den troskapsed som elevene i skolen måtte avgi var følgende: «Jeg skal være tro mot Epikur, hvis lære jeg av fri vilje har valgt å følge.»
Fram til moderne tid har epikurisme blitt hovedsakelig vurdert som en filosofi som rettferdiggjorde et utsvevende liv, men det var først og fremst kristne som fremmet denne betraktningen da epikurisme ikke motsvarte de kristne normene,
og samtidig mislikte de kristne at epikurismen avviste at det var noen gud som straffet eller belønnet menneskene.
Med andre polemiserende tekster mot teologi (læren om Gud), antroposentrisme (det menneskelige fokus), og teleologi (prosessers hensikt eller mål),
ble disse tekstene bannlyst under den kristne middelalderen,
og kun fragmenter har blitt bevart for ettertiden.
Under renessansen fikk imidlertid epikurismen igjen oppmerksomhet. 
I Epikurs syn ble det høyeste behag (ro og frihet fra frykt) oppnådd ved hjelp av kunnskap, vennskap og gjennom å leve et rettskaffent og måteholdent liv. Han fremmet det enkle livet, og at man reduserte sine begjær, noe som grenset mot askese. Han argumenterte at når man spiste, burde man ikke spise for godt, for det ville føre til misnøye senere, og likeledes kunne sex føre til økt lyst og misnøye med ens seksuelle partner.
Epikurisme var opprinnelig en utfordring til platonismen, skjønt senere ble den en motpart til stoisisme. Epikur og hans tilhengere skydde politikk. Etter hans død ble hans skole ledet av Hermarkos. Senere blomstret epikuriske samfunn i den sene hellenistiske tiden og romersk tid, blant annet i Antiokia ved Orontes, Alexandria i Egypt, Rhodos, og Ercolano i Italia. Poeten Lucretius er dens mest kjente romerske tilhenger. Ved slutten av Romerriket, etter å blitt angrepet og undertrykt av kristne, døde epikurismen ut, inntil den ble gjenfødt på 1700-tallet av atomisten Pierre Gassendi, som tilpasset den til den kristne lære.

Framstående epikurister

En av de tidligste romerske forfattere som fremmet epikurisme var Amafinius. Andre tilhengere av Epikurs lære var blant annet poeten Horatius, hvis berømte utsagn Carpe Diem («Grip dagen») illustrerte filosofien, foruten også Lucretius, slik han viste det i De Rerum Natura. Poeten Vergil var en annen prominent epikurist.
Julius Cæsar lente seg betydelig mot epikurisme og avviste ideen om et etterliv, noe som førte til hans oppfordring mot dødsdommen i rettssaken mot Catilina, hvor han talte mot stoikeren Cato. 
I moderne tid har Thomas Jefferson referert til seg selv som epikurist.
Andre var Gassendi, Walter Charleton, François Bernier, Saint-Evremond, Ninon de l'Enclos, Diderot, og Jeremy Bentham. Christopher Hitchens har referert til seg selv som epikurist.
I Frankrike har Michel Onfray utviklet en postmoderne tilnærming til epikurismen.