google/wiki40b huggingface dataset:
Panabo

Panabo (offisielt City of Panabo) er en by på øya Mindanao i Filippinene. Den ligger i provinsen Davao del Norte i Davaoregionen og hadde 184 599 innbyggere ved folketellingen i 2015.
Byen er inndeld i 40 smådistrikt, barangayer, hvorav 35 er klassifiserte som landsbygdsdistrikt og 5 som tettstedsdistrikt.
Havstad jernstøperi

Havstad Jernstøperi var en bedrift i Arendal, etablert 1854 og ble drevet fram til år 1931. Støperimester Jørgen Johannessen etablerte bedriften, og han kom fra Ulefos Jernværk. Johannesen oppførte både verksted og smie på Havstad, like øst for Arendal. Det var stor etterspørsel etter støpejern til skipsbyggingsvirksomheten i området, og på 1870-tallet måtte bedriften utvide med nytt verksted, støperi og smie. På slutten av 1880-tallet ble det oppført en stor støperibygning. 
Bedriften ble fra 1893 organisert som et aksjeselskap.

Produksjon

Havstad Jernstøperi var en stor produsent av ovner i alle størrelser, støpjern til bygninger og landbruk, komfyrer og andre husholdningsartikler, i tillegg til produkter til skipsbyggingsvirksomheten.

Arkiv

Arkivmateriale etter Havstad Jernstøperi befinner seg på Kuben i Arendal. Arkivet omfatter virksomhetsperioden og inneholder postjournaler samt innkomne brev. Arkivet er en del av Samling av forretningsarkiv.
Per Hasselberg

Biografi

Per Hasselberg sluttet på skolen som 12-åring og begynte som tømrerelev, og senere lærling ved M. Östergrens möbelsnickeri i Karlshamn, der han også utviklet ferdigheter som ornamentbilledhugger. Etter at han tok svennebrev flyttet han i 1869 til Stockholm, der han tok seg arbeid hos ornamentbilledhuggeren Henrik Nerpin, og begynte kvelds- og helgestudier ved Slöjdskolan. Hasselberg søkte seg til Konstakademien, men ble bare tatt opp til det forberedende kurset, Principen. I 1876 dro han til Paris på et arbeidsstipend fra Kommerskollegium, og ble året etter antatt til École des Beaux-Arts der han studerte i tre år under den franske skulptøren og akademiprofessoren François Jouffroy. Hasselberg var aktiv i Paris til 1890, da han vendte tilbake til Stockholm der han skaffet seg et atelier i Östermalmsgatan.
Per Hasselbergs kunstneriske gjennombrudd ble «Snöklockan», som ble antatt til kunstsalongen i Paris i 1881, og ble som eneste svenske kunstverk belønnet med hederlig omtale, og ved parissalongen i 1883 mottok Snöklockan i marmor gullmedalje. Såningskvinnan ble avduket i 1883 i Brunnsparken i Göteborg. I 1886 utførte han Farfadern i gips, denne ble støpt i bronse for å bli plassert i Humlegården, Stockholm i 1895. Prins Eugen arbeidet for at Farfadern skulle bli plassert her. Grodan (1887–1890) ble vist ved Verdensutstillingen 1889 i Paris. 
Hasselbergs sista store verk ble Näckrosen (1892). I tillegg til sine kvinnefigurer ble han kjent for sine impresjonistiske portrettarbeider av blant andre prins Eugen og Ernst Josephson.
Han var en del av kunstnergruppen Opponenterna og nestformann i Konstnärsförbundet. Viktige oppdragsgivere var Pontus Fürstenberg og prins Eugen. Hasselberg var også engasjert foran åpningen av Svenska Panoptikon og som lærer ved Konstnärsförbundets skola.
I Paris møtte Per Hasselberg kunstneren Eva Bonnier. De innledet et forhold og forlovet seg, men forlovelsen ble brutt. Hasselberg innledet et forhold med modellen for Näckrosen, Signe Larsson, som i 1893 fødte deres datter Julia. Per Hasselberg døde i 1894 etter å ha levd med diabetes i mange år, og da ble datteren adoptert av Eva Bonnier.
Hasselberg er rikt representert på Göteborgs konstmuseum og Prins Eugens Waldemarsudde samt i Bonnierska Porträttsamlingen, og våren 2010 ble det vist en stor retrospektiv utstilling på Waldemarsudde, blant annet anmeldt i Svenska Dagbladet og Stockholms-Tidningen. Hasselbergsvägen i bydelen Södra Ängby i Stockholm og Per Hasselbergs väg i Ronneby er oppkalt etter Per Hasselberg.
Vedmuld

Vedmuld er substansen som danner seg inne i hule trær og er leveområde for en rekke insekter. Det er en blanding av råtten ved, sopphyfer og forskjellige rester av organisk materiale fra fuglereder, vepsebol, flaggermusmøkk etc. Fargen er vanligvis mørk brun, lysere hvis den er tørr, og i eik kan den være rødlig. Mange sjeldne og rødlistede insektarter er avhengige av vedmuld som oppvekstområde og næring for larvene for å formere seg.
Brotårn

Brotårn på skråstagsbruer

Skråstagsbruenes brotårn har som oppgave i å bære hovedspennet på brua slik som en bropilar ved hjelp av såkalte brokabler eller vaiere. Tårnene kan både være A-formede, H-formede og I-formede, alt ettersom. Den største og kanskje mest kjente skråstagsbrua i Norge er Skarnsundbrua i Inderøy i Trøndelag.

Brotårn på hengebruer

Brotårnene på hengebruer brukes også som bropilarer, og bærer hovedspennet på brua ved hjelp  av tau som videre er festet til hovedkabelen. Som oftest er tårnene H-formede eller Π-formede. Den største og kanskje mest kjente hengebrua i Norge er Hardangerbrua mellom Ulvik og Ullensvang i Hordaland.

Brotårn på klaffebruer

Brotårnene på klaffebruer brukes ikke som bropilarer slik som skråstagsbruer og hengebruer, men som bemannede kontrolltårn som styrer broklaffene slik brua åpner og lukker seg når den skal. Ikke alle klaffebruer har brotårn, såkalte vindebruer åpner seg ved hjelp av et brospill istedenfor et brotårn. De kanskje mest kjente klaffebruene med brotårn i Norge er Kanalbrua i Moss i Østfold, Kanalbrua i Tønsberg i Vestfold og Porsgrunnsbrua i Porsgrunn i Telemark.
Fort Albany

Fort Albany var et befestet handelsfaktori ved James Bay i Canada. Det ble anlagt en gang innen 1682 av Hudson Bay Company, som et av deres første faktorier. 
Det ble erobret av franskmennene i 1686 og av dem kalt Fort Sainte-Anne. Et forsøk på å gjenerobre faktoriet slo feil i 1688, men et nytt forsøk i 1693 var fremgangsrikt. 
Fort Albany var mellom 1697 og 1713 den eneste handelsstasjonen ved Hudson Bay som forble under engelsk kontroll. Den fortsatte siden som en betydelig handelsstasjon for pelshandelen.
Fort Albany var det mest velbefestede av Hudson Bay Companys faktorier, med 43 kanoner, tømrede feltverk og fire kanonbastioner.
Zack og Codys søte hotelliv

Zack og Codys søte hotelliv (orig: The Suite Life of Zack & Cody) er en amerikansk komiserie for barn som gikk på Disney Channel fra 2005 til 2008. Brødrene Dylan og Cole Sprouse spilte hovedrollene, som henholdsvis Zack og Cody.
Den ble etterfulgt av Det søte liv til sjøs.
I Norge var serien tilgjengelig på Disney Channel og Disney XD.
Oreolyce

Utseende

Middelsstore blåvinger. Hannens overside er blekt gråblå til hvit med svarte vingespisser. Undersiden er lysgrå med små, svarte flekker. Bakvingene er uten stjerter.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Sørøst-Asia, fra Pakistan i vest til Java i øst, også i Himalaya.
AEG-Turbinenfabrik

AEG-Turbinenfabrik er et funksjonalistisk industribygg i området Moabit i bydelen Mitte i Berlin. Bygningen ble tegnet av Peter Behrens for firma AEG og reist i 1909.
Bygget er blant de mest kjente industribygg i Tyskland og ansees som epokegjørende arkitektonisk, med sin enkle og rene fremtoning, uten ornamentering. Det fremstilles fremdeles turbiner i hallen, samme produkt som ved åpningen for hundre år siden.
I 1939 ble hallen forlenget i nordlig retning og i dag er bygget eiet av det tyske industrikonglomeratet Siemens.
Den nistiplede linje

Den nistiplede linje, U-linjen eller oksetungen (kinesisk: 南海九段线, pinyin: Nánhǎi jiǔduàn xiàn; vietnamesisk: Đường lưỡi bò) er en demarkasjon benyttet av Folkerepublikken Kina for å avgrense sine maksimale suverenitetskrav i Sør-Kina-havet. Innenfor linjen ligger blant annet Paraceløyene (okkupert av Kina, men også krevd  Vietnam og Taiwan) og Spratlyøyene (krevd helt eller delvis av Filippinene, Kina, Brunei, Malaysia, Taiwan og Vietnam). Under disse farvannene antas det å være store mineral-, olje- og gassforekomster. 
Den nistiplede linje var opprinnelig en «ellevestiplet linje» som dukket opp i et privat kinesisk kartverk som ble publisert 1. desember 1947, og straks tatt i bruk for å markere Kuomintang-regjeringens krav i Sørkinahavet. Etter at Folkerepublikken Kina ble opprettet i 1949, ble fremstillingen etter en tid forenklet til et kart med ni streker men med samme utstrekning, og fikk kravstatus etter at det ble godkjent av utenriksminister Zhou Enlai.
Jan Berchmans

Biografi

Jan Berchmans var sønn av en skomaker i Diest. Han studerte i Malines, der han kom i kontakt med jesuittordenen. Han hadde bestemt seg for å bli jesuitt etter å ha lest om den hellige Aloysius Gonzagas liv. Ved sytten års alder ble han sendt til Roma for sitt novisiat. I Roma studerte han blant annet filosofi og flere av Europas språk. Han hadde et ønske om å få virke i Kina etter sin prestevielse.
Etter en offentlig debatt, ved vilken Jan Berchmans med ettertrykk forsvarte den katolske tro, ble han rammet av sterk feber og døde, 22 år gammel. 
Han har fått sitt siste hvilested i venstre tverrskip i barokkkirken Sant'Ignazio i Roma.
Marinens Flyvevæsen

Marinens Flyvevæsen var Danmarks sjømilitære flystyrke fra 1913 til oktober 1950 da Marinens Flyvevæsen ble assimilert av det selvstendige danske flyvåpen; Flyvevåbnet. 
Den 17. juli 1910 krysset den danske flypioneren Robert Svendsen Øresund fra Kløvermarken til Limhamn. Fra å være et upålitelig leketøy viste flymaskinen seg å være interessant for militæret i Danmark og Sverige. 
I november samme år anmodet Marineministeriet Det Aeronautiske Selskab om å utdanne sjøoffiserer til aeroplanførere. Den 14. desember 1911 begynte de første tre elevene på utdannelsen og i mars året etter mottok Marinen et Henry-Farman biplan, døpt Glenten. Medio januar 1913 ble 'Marinens Flyveskole' offisielt opprettet og i april mottok man to Donnet-Leveque-sjøfly. 
Den første dødsulykken fant sted 2. oktober 1913 da Ulrik Birch omkom. Konsekvensen ble at utenlandske fabrikker skulle stå for flyverutdannelsen. Samtidig gikk Orlogsværftet i gang med å forbedre Donnet-Leveque-søflyet til en hel ny flytype kalt Maagen-3 med en fransk Gnome 80 hk-motor. Fra 1914-17 fremstillet Orlogsværftet åtte av disse sjøflyene. 
I starten hørte flyene til Undervandsbaads- og flyvebaadsafdelingen men i 1923 ble Marinens Flyvevæsen en selvstendig enhet under Marinen.
Amara similata

Utbredelse

Amara similata finnes i hele Europa, Nord-Afrika og Asia. Finnes i Norge

Utseende

Amara similata er  mm lang. Brystskjoldets bakhjørner er tydelig avsatt, men uten å være markert utstikkende. Sidene er ikke innsvinget og  bakhjørnene er like brede som dekkvingenes skuldre, slik at billen får et ovalt utseende.   Dekkvingene tredje rille-mellomrom (fra midtlinjen / sømmen)  mangler helt børstepunkter, en fordypning med ett stivt oppstående hår, men de har et stort porepunkt i framkanten, mellom den korte scuttelarrillen og sømmen. Dekkvingenes riller er kraftigere helt bak ved spissen, og rillenes mellomrom er opphøyde. Antennene er mørke, men de første leddene (rotleddene) er med lyse. Beina er ensfarget, lyse, men med en mørkere flekk midt på låret (femora).

Levevis

Amara similata finnes på fuktige gress og urterike marker, vanligvis langs elver og vassdrag. Larvene og de voksne (imago)  lever som plantespisere.
Den tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår  en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de  voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Albanere

Albanere (albansk: Shqiptarët) er definert som en etnisk folkegruppe som er stedegen og innfødt i Albania og naboland, eller som borgere av republikken Albania uansett etnisitet. Etniske albanere snakker albansk språk, og mer enn halvparten av etniske albanere lever i Albania og i Kosovo. Man skiller mellom toskere og ghegere. Det bor også en rekke albanere i diaspora i en rekke land.

Opphav

Albanernes opprinnelse har lenge vært et omdiskutert emne blant historikere. De fleste har konkludert med at albanere er etterkommere fra forhistoriske folkeslag bosatt på Balkan, som blant annet illyrere, dakere eller trakere. Men lite er kjent om disse forhistoriske folkene, og de blander seg sammen i trakisk-illyriske og dakisk-trakiske kontaktsoner allerede i antikken.
Albanere opptrer i de historiske nedtegnelser i bysantinske kilder på slutten av 1000-tallet. Ved dette tidspunktet er de allerede helt kristne. Svært lite vitnemål på den førkristne albanske kulturen har blitt bevart, skjønt albansk mytologi og folkeminne er paleo-balkisk opprinnelse (jernalderen på Balkan) og bortimot alle elementer her er førkristne eller hedenske, og viser i særdeleshet gresk innflytelse, men det er ikke mulig å skille ut et særskilt albansk element. Studier av genetisk antropologi viser at dagens albanere deler de samme forfedre som de fleste andre europeiske folk.
 
Albansk språk utgjør en egen gren av indoeuropeisk, først bevitnet skriftlig på 1400-tallet da albansk etnisitet for lengst var formet, men åpenbart basert på den bredere gruppe av paleo-balkanere i antikken. Det er således usikkert hvor albansk språk ble utviklet, man analyser (blant annet ved hjelp av latinske og slavisk lånord) antyder at det var i fjellrikt område framfor på lavlandet eller ved kysten. Mens ord for planter og dyr som er karakteristiske for fjellregioner og er helt originale, synes navnene for fisk og begrepet for jordbruksaktiviteter å være lånt fra andre språk. Slovakiske lån i albansk antyder kontakten mellom de to befolkningene skjedde da albanere bodde i skogene 600–900 meter over havnivået. De utallige ordene for fjellklatring og for sauegjeting, koblet med omfattende innflytelse fra latin, gjør det sannsynlig at albanere har sin opprinnelse nord for Jireček-linjen, lengre nord og i innlandet enn dagens albanske grenser antyder.
De forskere som fastholder en illyrisk opprinnelse for albanere fremmer at innfødte illyriske stammer bodde i sørlige Illyria som gikk opp i fjellene, mens slaverne okkuperte lavlandene. En annen variant av denne hypotesen fremmer at albanere er etterkommere av illyriske stammer lokalisert mellom Dalmatia og Donau som strakk sørover.
De forskere som støtter en dakisk opprinnelse for albanerne fremmer argumenter at mellom 200- og 500-tallet e.Kr. bevegde albanere seg fra området rundt Moesia og sørover, mens de forskere som opprettholder en trakisk opprinnelse har fremmet hypotesen om at ur-albanerne må lokaliseres i trakisk område mellom hva som i dag er Niš, Skopje, Sofia og Albania, eller fra Rodopifjellene eller Balkanfjellene og hvorfra de flyttet til Albania før slavernes ankomst.
Årnestangen

Årnestangen er en halvøy som ligger på vestsiden av deltasletten i Rælingen kommune. Årnestangen er en del av Nordre Øyeren naturreservat. Glommas hovedløp og Nitelva går sammen på sydsiden av Fautøya omtrent midt på Årnestangen. Området består hovedsakelig av åker og skog samt noe beitemark.

Fugleliv

Området har et rikt fugleliv og er meget attraktivt for fuglekikkere. Årnestangen er spesielt viktig som rasteplass for fugler på vår- og høsttrekk og i april-mai kan man se tusenvis av ender, gjess og vadefugler. Ytterst på halvøya er det satt opp et fugletårn.
Marie-Suzanne Giroust

Marie-Suzanne Giroust (født 9. mars 1734 i Paris, død 31. august 1772 i Paris) var en fransk miniatyr- og pastellmaler. Ved giftermål fikk hun etternavnet Roslin, og hun kalles også Suzanne Roslin.

Bakgrunn

Marie-Suzanne Giroust var datter av Barthélemy Giroust, juvelér til kongens garderobe (død 1741) og hans hustru Marie Suzanne Leroy (d. 1745).
Som 7-åring mistet Marie-Suzanne sin far. Da hun var 11, døde også hennes mor, og hun flyttet inn hos slektninger. Arven etter faren gav henne mulighet til selv å velge et yrke; en mulighet hun benyttet til å lære å male.

Maler

Hun studerte hos Quentin de La Tour (1704–1788), men det var især i atelieret hos Joseph-Marie Vien (1716–1809) at hun følte seg riktig velkommen. Viens undervisning fikk stor innflytelse på hennes egen malerkunst.
I dette atelieret møtte hun i 1752 den svenske maleren Alexander Roslin. De to forelsket seg, men Marie-Suzannes formynder kunne ikke akseptere denne utlendingen, som både var protestant og fattig. Så paret måtte vente lenge og kjempe for det, før de endelig kunne gifte seg den 8. januar 1759. De fikk tre døtre og tre sønner, hvorav to døtre og to sønner nådde voksen alder.
Alexander Roslin anerkjente sin hustrus talent og erkjente åpent at hun var en bedre pastellmaler enn han selv. Hun ble særlig beundret for sin gjengivelse av hud og for fargene i sine portrettmalerier. I 1771 ble hun priset for sin malerkunst av abbé Lemonnier. En slik ros kom også fra Denis Diderot, for hennes Portrait du sculpteur Pigalle. Hun satt modell for ektemannens maleri fra 1768, La Dame au voile.
Kort tid etter deres sjette barns fødsel ble Marie-Suzanne Giroust den 1. september 1770 endelig medlem av Académie royale. Det foreligger ingen informasjon om hennes virksomhet innen akademiet.
Marie-Suzanne Giroust døde i 1772 av brystkreft.
Doge

Doge (flertall dogi eller doges) var den venetianske tittelen til statsoverhodene i en rekke italienske republikker i middelalderen og renessansen, hvorav de mest kjent er republikkene Venezia, Amalfi og Genova. Det var doger i Venezia fra 697 til 1797. Genova tok etter venetiansk modell tittelen i bruk fra 1339 og fram til 1805. Både i Venezia og Genova var det Napoleonskrigene som førte til avvikling av republikkene og dermed også posisjonen som doge.

Etymologi

Tittelen ble avledet av det latinske Dux («leder») som i Den romerske republikk betegnet den øverste militære leder i en grenseprovins. Betegnelsen dux er opphavet til franske duc, engelske duke, som tilsvarer norske hertug (som har annen etymologi), og til den venetianske doge. Hustruen til en doge ble tiltalt som en dogaressa.

Anvendelse

Tittelen doge ble benyttet for den valgte overhodet av staten i en rekke italienske «kronede republikker». De to beste kjente av disse republikkene var Venezia og Genova, som var rivaler med hverandre og andre regionale stormakter ved å bygge deres historiske bystater til maritime, kommersielle og territoriale mini-riker. Andre italienske republikker som hadde doger var Amalfi og den lille byen Senarica i regionen Abruzzo i sentrale Italia.
I flere av skriftene til Theodor Herzl, grunnleggeren av sionismen, foreslo han at en framtidig jødisk stat skulle benytte tittelen «doge» for dens statsoverhode, men dette forslaget ble ikke benyttet av den faktiske staten Israel.

Historie

Venezia var under eksarkatet i Ravenna da doge-tittelen (fra det latinske «dux», leder for Bysants) først ble brukt på byens overhode. Ifølge offisiell historie og tradisjon var den første dogen i Venezia Paolo Lucio Anafesto som ble valgt i 697. Det er åpent hvorvidt de to første dogene i rekken faktisk eksisterte, eller om de kvalifiserer til tittelen og er ekte bysbarn. Begge er i det minste portrettert i Sala del Maggior Consiglio i doge-palasset (Ital. Palazzo Ducale).
Dogen ble valgt for livstid blant de rikeste og mektigste familiene, men ble aldri en arvelig tittel. Slik framsto disse republikkene som valgmonarkier. Frem til 1032 hadde dogen nesten absolutt makt over administrasjon, militære og kirke. Deretter ble makten sterkt begrenset.
I Genova ble dogen etter 1528 valgt for to år.
Heinrich von Schlanbusch

Heinrich von Schlanbusch (1640 – 16. januar 1705) fra Hannover var overberghauptmann og direktør for Kongsberg Sølvverk fra 1685 og Røros Kobberverk. Ved kongelig resolusjon av 11. august 1685 ble Heinrich Schlanbusch utnevnt til oberberghauptmann ved Oberbergamtet på Kongsberg, som administrerte alle bergverkene i Norge. Han fikk den 10. november 1688 Eidsvoll Verk i gave av kong Christian V. Schlanbusch var på denne tiden landets høyeste embetsmann innen bergetaten. Han er begravet bak Eidsvollsbygningen.
Heinrich von Schlanbusch ble gift med Ilse Dorothea Schlüter (d. 1705), som var datter av myntmester i Sachsen-Altenburg Hennin Schlüter og Dorothea Susanne Kronenberger. Deres sønn Johan Ludevig Schlanbusch ble blant annet berghauptmann og meddirektør på Kongsberg Sølvverk, sønnene Friderich von Schlanbusch (1689-1728) og Frantz Henrich von Schlanbusch (d. 1740) ble oberster, mens Theodor Georg von Schlanbusch arva Eidsvoll jernverk.
Kystsumpvikler

Utseende

En middelsstor til ganske stor (vingespenn 16-23 millimeter), smalvinget, brun vikler. Forvingen er brun- eller gråaktig med fine, lsye lengdestreker, midtpartiet ofte mørkere. Bakvingen er gråbrun. Arten kan kjennes på habitatet den lever i, men ligner ellers mye på de andre Bactra-artene.

Levevis

Denne vikleren lever bare på saltenger ved havet der larvene utvikler seg inne i stenglene på havsivaks (Bolboschoenus maritimus). De voksne sommerfuglene flyr i juni-juli.

Utbredelse

Den er utbredt over mye av Europa og finnes også i Nord-Afrika og det nordlige Asia.
I Norge er den bare kjent fra kysten vestover til Rogaland. Den blir vurdert som Sårbar (VU) i den norske rødlisten fra 2015.
Riv ned gjerdene

Riv ned gjerdene er et musikkalbum med Lars Klevstrand og Guttorm Guttormsens kvartett, utgitt i 1976.
Fritz-Haber-Institut der Max-Planck-Gesellschaft

Fritz-Haber-Institut (FHI) der Max-Planck-Gesellschaft (MPG) er et forskningsinstitutt i Dahlem i bydelen Steglitz-Zehlendorf i Berlin. Det ble grunnlagt i 1911 som Kaiser-Wilhelm-Institut für Physikalische Chemie und Elektrochemie, men ble senere oppkalt etter sin første direktør (1911–33), nobelprisvinneren Fritz Haber. Instituttet fokuserer spesielt på forståelsen av katalyseprosesser på molekylært nivå og molekylærfysikk.
Don't Sit Under the Apple Tree (With Anyone Else but Me)

«Don't Sit Under the Apple Tree (With Anyone Else but Me)» er en amerikansk populærmusikksang, som ble gjort populær av Glenn Miller og av The Andrews Sisters under den andre verdenskrig. Teksten handler om to kjærester som lover sin troskap til hverandre, mens én av dem tjenestegjør i krigen.
Den hadde opprinnelig tittelen «Anywhere the Bluebird Goes», Melodien ble skrevet av Sam H. Stept som en oppdatert versjon av den engelske folkesangen, «Long, Long Ago» fra 1700-tallet. Lew Brown og Charles Tobias skrev teksten. Sangen debuterte i 1939 i Broadway-musikalen, Yokel Boy. Etter at USA gikk inn i krigen i desember 1941, modiserte Brown og Tobias teksten til sin nåværende form, hvor referenget avsluttes med «...'till I come marching home».
I februar 1942 spilte the Glenn Miller Orchestra inn «Don't Sit Under the Apple Tree (With Anyone Else but Me)» med sang av Tex Beneke, Marion Hutton og The Modernaires. Denne platen tilbrakte 13 uker på Billboard-listen og ble rangert som nasjonens tolvte bestselgende innspilling det året. I mai 1942 var sangen med i filmen Private Buckaroo, hvor den ble fremført av The Andrews Sisters med the Harry James orchestra og et tapdansenummer med The Jivin' Jacks and Jills. Denne scenen blir ofte betraktet som det mest minneverdige i filmen. En plateversjon med The Andrews Sisters ble så utgitt av Decca Records.
Innspillinger av sangen, med mange andre artister, ble utgitt samme år, deriblant Kay Kyser. Millers, The Andrews Sisters' og Kysers plater var alle populære på radio. «Don't Sit Under the Apple Tree (With Anyone Else but Me)» var én av få sanger i historien som hadde tre forskjellige versjoner på radioens hitparade på samme tid.
Det påfølgende år skrev Harold Adamson og Jimmy McHugh «They Just Chopped Down the Old Apple Tree» til filmen Around the World som en humoristisk parodi på denne sangen. Frank Loessers og Arthur Schwartz' «They're Either Too Young or Too Old» fra filmen Thank Your Lucky Stars refererer også til sangen, når en kvinne forteller sin kjæreste at hun «can't sit under the apple tree with anyone else but me», fordi alle andre menn på hennes alder også kjemper i krigen. Senere var «Don't Sit Under the Apple Tree (With Anyone Else but Me)» med i filmene Twelve O'Clock High (1949), With a Song in My Heart (1952) og Kiss Them for Me (1957). Den var også med i miniserien The Pacific og en instrumental muzakversjon var med i filmen Devil (2010).
Sangens tittel tjente som inspirasjon for spaltist Lewis Grizzards bok, Don't Sit Under The Grits Tree With Anyone Else But Me, fra 1981.

Norsk versjon

Rangthon Larsen har skrevet en norsk tekst. Den har tittelen «Sitt ei under et epletre».