Akkordprogresjon

En akkordprogresjon er en gitt harmonisk utvikling. Akkordprogresjoner benyttes i all form for tonal musikk og er derfor et av kjennetegnene ved europeisk og nordamerikansk kunstmusikk ("klassisk musikk") fram til ca. 1915, samt jazz, rock og popmusikk. Innenfor rock/pop danner ofte akkordprogresjonen et harmonisk mønster som gjentas over deler av en låt (som f.eks. i vers eller refreng). Innenfor jazz samt senromantisk og impresjonistisk musikk har man ofte høyt utviklede akkordprogresjoner hvor utvidede og altererte akkorder brukes. Med utvidede akkorder menes akkorder med mer enn én tilleggstone (som 9-, 11- eller 13-akkorder). Med altererte akkorder menes bruk av forminskede eller forstørrede intervaller.

Skuffende kadens

Blant variantene til den klassiske kadensen nevnes her den såkalte skuffende og den såkalte dobbelt skuffende kadensen. Med skuffende kadens menes akkordprogresjon 1. trinns – 4. trinns – 5. trinns – 6. trinns treklang (tonikasubmediant). Denne kadensen finnes både i moll (lavt 6. trinn) og i Dur (høyt 6. trinn). Dobbelt skuffende kadens finnes derimot bare i Dur. Her går man fra 1. trinn via 4. og 5. trinn til lavt 6. trinn (f.eks. A-Durtreklang – D-Durtreklang – E-Durtreklang – F-Durtreklang).
Klassisk og skuffende kadens om hverandre kan på en enkel måte oppleves i sangen «Seasons of Love» fra musikalen Rent av Jonathan Larson. På grunnlag av en enkel II V I progresjon (se lenger nede) avslutter Larson i t. 2, 6, 10, 14 osv. på 1. trinns treklang, og i t. 4, 8, 12, 16 osv. på 6. trinns treklang.

Kvart-sekund-fall

Kvart-sekund-fallet er en progresjon som fører fra en gitt tonika via dominant (en kvart nedenfor tonika), tonikasubmediant (en sekund ovenfor dominant), tonikamediant (en kvart nedenfor tonikasubmediant) og subdominant (en sekund ovenfor tonikamediant) igjen til tonika. Progresjonen var populær spesielt i musikken fra barokk og Wiener klassisisme. Georg Friedrich Händel bruker progresjonen for tema og variasjoner i andre satsen til hans Konsert for orgel, strykeorkester og basso continuo i g-moll HWV 310. Joseph Haydns Kvartett for 2 fioliner, bratsj og cello i C-Dur Hob.III:45 baserer seg i menuetten på denne progresjonen; det samme gjør finalesatsen i Wolfgang Amadeus Mozarts Konsert for klaver og orkester i A-Dur K. 488.
Mest kjent er denne akkordprogresjonen i dag gjennom Kanon og Gigue for 3 fioliner og basso continuo i D-Dur av Johann Pachelbel. Pachelbel utvider progresjonen med en halvslutning (subdominant – dominant) og bruker grunntonene i akkordene som en ostinatbass gjennom hele kanon.
Kvart-sekund-fallet har fått inngang også i rock- og popmusikkens verden. Blant artistene som har brukt hele eller deler av progresjonen, er Alphaville, Ekseption, Green Day, Pet Shop Boys og Britney Spears. Også kan den såkalte Andalusiske kadensen sies å være en trinnvis utfylling av første spranget i kvart-sekund-fallet.

Riff

Nesten hvert intervallbaserte riff i både rock og jazz innebærer en form for akkordprogresjon. Deep Purples velkjente riff i sangen «Smoke on the Water» utføres av gitaristen Ritchie Blackmore med såkalte power akkorder (dvs. akkorder uten ters) på G, H♭, C og D♭.
Ett av de heller sjeldne riffer uten akkordprogresjon finner én på balladen «Montrose» av det britiske folkrock bandet Steeleye Span. Her spiller hele bandet med trekkspilleren John Kirkpatrick i spissen et riff som baserer seg utelukkende på h-mollskalaen.