Georg Major

Bakgrunn

Major hadde først gått på skole i Dresden, men kom mot slutten av 1511 til Wittenberg der han ble immatrikulert på høyskolen. Han var så kurfyrstelig sängerknabe, til han i 1521 gjenopptok studiene i Wittenberg. Den 31. mars 1522 ble han baccalaurus og i 1523 fikk han den akademiske magistergrad i de syv fri kunster.

Akademisk karriere

Som disippel av Martin Luther og Philipp Melanchthon ble han i 1529 rektor ved skolen i Magdeburg (Johannisschule). I 1537 ble han predikant ved slottskirken i Wittenberg, promoverte den 18. desember 1544 i Wittenberg som doktor i teologi, og ble det følgende år professor i teologi.
Fra august 1547 til oktober 1548 var han stiftssuperintendent ved Domkirken i Merseburg. Han vendte den 21. mars 1548 tilbake til Wittenberg, var så fra desember 1551 til slutten av 1552 generalsuperintendent i Eisleben ved St. Andreaskirken og forble så til livets slutt prost ved Slottskirken i Wittenberg. Major var i løpet av sin akademiske karriere i mange år dekan for det teologiske fakultet i Wittenberg og fire ganger (vintersemesteret 1540, vintersemesteret 1544, sommersemesteret 1561, sommersemesteret 1567) rektor ved universitetet, og i sommersemesteret 1559 prorektor.

Den majoristiske strid

Georg Major foranlediget den såkalte majoristiske strid. Foranledningen var denne:
I 1552 hadde grev Hans Georg, som var tilhenger av Interimet, utnevnt ham til sin superintendent i Eisleben, etter anbefaling fra Melchior Kling. Det luthersk-ortodokse presteskapet i fyrdedømmet Mansfeld mistenkte ham imidlertid sterkt for å være interimist og adiaforist. Major prøvdre å forsvare sine synspunkter i offentligheten, men hans apologi bare utløste den åpne striden som bærer hans navn.  
Denne internlutherske strid bestod i en kontrovers mellom Major och teologen Nikolaus von Amsdorf vedrørende trones forhold til gode gjerninger. 
Majors påstand om at gode gjerninger var nødvendige for saligheten, syntes for flere andre lutherske teologer å frakjenne troen dens allene rettferdig- og saliggjørende kraft og således være et tilbakefall til den katolske lære. Ettersom dette ikke var Majors mening, fordi han hovedsakelig ville understreke den uoppløselige sammenheng mellom troen og det nye livet, presiserte han at det som var hans standpunkt  var at gode gjerninger var nødvendige kun for at man skulle bli bevart i frelsen. På Majors side stod Justus Menius. 
I 1552 utviste grev Albrecht ham uten rettslig prøving, og Major flyktet til Wittenberg. Der ble han et aktivt tilskudd til det løse fellesskap som omtales som filippistene.
Synoden i Eisenach i 1556 hevdet at også forblivelsen i frelsen hang sammen med troen alene, og at Majors lære i hvertfall var egnet til å fremkalle misforståelse.
I motsetning til Major erklærte Amsdorf (1559) at gode gjerninger til og ned var skadelige for saligheten. Med denne tese mente han nærmest bare å, likesom Martin Luther, å fremholde umuligheten av å fortrøste seg på de egne gjerninger. Philipp Melanchthon oppfattet imidlertid Amsdorfs tese som gudsbespottelse. 
Konkordieformelen bestemte at godr gjerninger er i pakt med Guds vilje, at de fremspringer av troen likesom deres frukter, og at forblivelsen i frelsen hadde sin grunn i troen allene.

Verker

Georg Major: Ein kurtze vermanung, das alle Christen schuldig sind, dem Exempel des bekerten Schechers nach zu folgen (...), Wittenberg 1543. (Übersetzung der Schrift De exemplo emendati latronis propugnantis gloriam Christi in cruce Philipp Melanchthons (1540), VD 16 M 3326) (online).
VITÆ PATRUM,in vium ministrorum verbi, quo ad eius fieri potuit repurgatae. Per GEORGIUM MAIOREM. CUM PRAEFATIONE D. DOCTORIS MARTINI LUTHERI Wittenberg 1544.