Akvedukt

Akvedukt (latin: aquaeductus, «befordring av vann», fra aquae, genitiv av aqua, «vann» + ductus, «ledning», perfektum partisipp av ducere, «å lede, å føre») er en kunstig kanal som fører vann fra et sted til et annet. Mange akvedukter er hevet over landskapet, og fungerer som en bru som fører vannledning over en dal eller i en viss høyde over bakken. Akvedukter ble spesielt brukt i romertiden for å frakte vann fra fjellene fram til de store byene.
Romerne bygde tallrike akvedukter for å frakte vann fra fjerne kilder og til byer og urbane sentre, til bruk i romerske bad, latriner, fontener, og privat husholdning. Utslagsvann ble fjernet ved å bygge komplekse kloakkanlegg og slipp det ut i nærliggende avfallsbassenger, elver eller havet. Akveduktene skaffet også vann til industrien, gruvedriften, møller, landbruket og hageanlegg.
Romas første akvedukt skaffet vann til en fontene i byens krøttermarked. Ved 200-tallet e.Kr. hadde byen elleve akvedukter som opprettholdt en befolkning på over en million nok vann. Det meste av vannet gikk til byens mange offentlige bad. Byer og samfunn over hele Romerriket etterlignet denne modellen, og opprettet akvedukter som både en nødvendighet og som en samfunnsmessig stolthet, «en kostbar, men nødvendig luksus som alle kunne, og gjorde, strebe etter.» Metoder for kartlegging bygging av akvedukter er nedtegnet av Vitruvius i hans verk De architectura på 100-tallet f.Kr. Senator Frontinus har gitt flere detaljer i sin offisielle report De aquaeductu om problemer, bruk og misbruk av vanntilgangen i keisertidens Roma.
De fleste romerske akvedukter var pålitelige og driftssikre, og slitesterke og varige. En del ble opprettholdt fram til tidlig moderne tid, og noen få er fortsatt delvis i bruk. Mange akvedukter eksisterer fortsatt og ansees som kulturminner. I Danmark ble det anlagt en akvedukt så sent som i 1950 for å lede Dalgaskanalen over Lustrupbekken ved landsbyen Skarrild, og i Sverige finnes akvedukten i Håverud fra 1868. Her passerer både Dalslands kanal, jernbane og bilvei i bro over elveløpet.
Store akvedukter kan også brukes av skip. Slike akvedukter er en type viadukter, men har vann i stedet for en jernbane eller vei.

Romerske akvedukter

Roma hadde flere vannkilder innenfor sine bymurer, men grunnvannet var erfaringsmessig usmakelig; vannet fra elven Tiber var preget av forurensning og vanndrevne sykdommer, blant annet grunnet døde dyr og lik som ble kastet i elven. Byens behov på rent vann hadde antagelig lenge overgått dets lokale kilder i 312 f.Kr. da byens første akvedukt, Aqua Appia, ble bestilt av censoren Appius Claudius Caecus. Aqua Appia var den ene av to store offentlige byggeprosjekter på denne tiden; det andre var en strategisk vei mellom Roma og Capua, den første delen av Via Appia. Begge prosjekter hadde betydelig strategisk verdi da den tredje samnittiske krig hadde vært på gang for rundt tretti år ved dette tidspunktet. Veien gjorde det mulig med raske troppeforflytninger; og ved formgivning eller heldig tilfeldighet, gikk det meste av Aqua Appia innenfor en nedgravd ledningsrør, relativt sikkert fra angrep. Vannkilden var en kilde som lå 16,4 km fra Roma og sank rundt 10 meter av sin lengde for daglig å frakte rundt 75 500 kubikkmeter med vann til en fontene ved Romas krøttermarked, Forum Boarium, et av byens mest lavtliggende offentlige plasser. Den neste akvedukten, Gamle Anio, ble bestilt rundt førti år senere, finansiert ved skatter plyndret fra Pyrrhos fra Epirus. Det fraktet dobbelt så mye vann som Aqua Appia og kom inn i Roma på opphøyde bueganger, således skaffet vann til de delene av byen som lå på høyere nivå.
Ved 145 f.Kr. hadde byen igjen vokst utover sine kombinerte vannressurser. En offisiell kommisjon slo fast at de eksisterende akveduktene hadde forfalt, vannet minsket grunnet lekkasje og ulovlig tapping. Pretoren Quintus Marcius Rex renoverte dem, og bygde en tredje akvedukt, Aqua Marcia, som var Romas lengste akvedukt og som lå høyt nok til frakte vann fram til Kapitolhøyden. Arbeidet kostet 180 000 000 sesterer og tok to år å fullføre. Etter hvert som behovet på vann fortsatt økte ble enda flere akvedukter bygget. Aqua Tepula i 127 f.Kr. og Aqua Julia i 33 f.Kr. Byggeprogrammene på akvedukter nådde et høydepunkt i keisertiden. Augustus’ styre hadde byggingen av Aqua Virgo, og den kortere Aqua Alsietina som skaffet vann til Trasteveres kunstige innsjø med vann for å kunne dramatisere teatralske sjøslag som underholdning for befolkningen. En annen kort akvedukt, Aqua Augusta, supplerte Aqua Marcia med vann av «utmerket kvalitet».
Under keiser Caligula ble det påbegynt byggingen av to akvedukter som ble fullført av hans etterfølger Claudius; den 69 km lange Aqua Claudia som hadde utmerket vannkvalitet, men som feilet ved flere anledninger; og Anio Novus, den høyeste av alle akveduktene i Roma og en av de mest pålitelige, men hadde lettere for å føre med seg sølete og misfarget vann, særlig etter nedbør, til tross for dens bruk av sedimenteringstanker. En sedimenteringstank er en metode for rense vann ved å la vannet passere et basseng og la partikler som blir fraktet med vannet synke ned mot bunnen hvor det kan samles opp.
Det meste av Romas vann kom fra ulike vannkilder i dalene og høyden av Anio, elven Aniene, øst for Tiber. Et komplekst system av forbindelsespunkter, vann fra sidegrener og distribusjonstanker førte vannet til hver del av Roma. Trastevere, byregionen vest for Tiber, var hovedsakelig tjent medutvidelser fra flere av byens østlige akvedukter, fraktet tvers over elven ved blyrør begravd i veilegemet til broene, således utgjøre en omvendt sifong (vannlås). Når det skjedde at vannet over elvene måtte stenges grunnet rutinemessige reparasjoner og vedlikeholdsarbeid, ble det «uttvilsomt gode» vannet fra Aqua Alsietina benyttet til betjene Trasteveres offentlige springvann. Situasjonen ble endelig forbedret da keiser Trajan bygde Aqua Traiana i 109 e.Kr., noe som førte til at rent vann ble fraktet direkte til Trastavere fra Braccianosjøen, 32 km nordvest for Roma. Ved slutten av 200-tallet e.Kr. fikk Roma vann fra 11 statsfinansierte akvedukter.

Akvedukter i Romerriket

Hundrevis av tilsvarende akvedukter ble bygd over hele Romerriket, skjønt systemene var ikke like omfattende som de som sørget for vann til Roma. Mange av dem har siden falt sammen eller blitt ødelagte, men et antall med intakte deler gjenstår. I dagens Roma er det bare Aqua Virgo, som leder frem til Trevi-fontenen, som fremdeles er i bruk.
To av de mest kjente overlevende akveduktene er Pont du Gard i Frankrike og akvedukten i Segovia. Den lengste av romernes akvedukter førte vannet 132 km fra Djebel Zaghouan i Tunisia til Karthago. Vannforsyningen til Köln ble ført i Eifel-akvedukten bortimot 100 km fra Nettersheim-området i Eifel. Köln i antikken var dermed sikret en daglig forsyning på ca. 20 000 kubikmeter friskt kildevann, tilsvarende 200 liter per sekund. Hvis det bodde 10 000 mennesker i Köln den gang, betød det 2 000 liter vann i døgnet til hver. Det meste gikk likevel til byens badeanlegg, og en del til å holde bedrifter og fontener i gang.