Germania (Tacitus)

Germania (latinsk tittel: De Origine et situ Germanorum), skrevet av Gaius Cornelius Tacitus rundt år 98, er et etnografisk arbeid om germanske stammer utenfor det romerske riket. Verket er delt inn i 46 seksjoner.
Dette verket har kun blitt bevart i et enkeltstående manuskript som ble funnet Hersfeldklosteret i byen Bad Hersfeld i den tyske delstaten Hessen i det daværende tysk-romerske keiserdømmet og ført til Italia i 1455 hvor Enea Silvio Piccolomini, den senere pave Pius II, først undersøkte og analyserte det og deretter satte i gang interessen blant tyske humanister som Conrad Celtes, Johannes Aventinus, og særlig Ulrich von Hutten som en autentisk kilde om det forhistoriske Germania. Siden da har behandlingen av teksten angående kulturen til de tidlige germanske folkene i det forhistoriske Tyskland vært en særdeles betydningsfull kilde for tysk historie, filologi og etnologiske studier, og i mindre grad også av betydning for studiet av norrøn kultur og norrøn mytologi.

Kulturelle beskrivelser

Tacitus sier i kapittel 2 at fysisk synes germanerne å være en egenartet rase som ikke var blandet med sine naboer. I kapittel 4 nevner han at de har felles trekk som blå øyne, blondt eller rødlig hår og lange kropper.
I kapittel 7 beskriver Tacitus deres styre og deres ledere som basert på hva de har gjort tidligere og egalitært med et lederskap ved eksempel heller enn ved autoritet og at straff ble utført av prestene. Han nevner i kapittel 8 at kvinnenes meninger ble respektert. I kapittel 9 beskriver Tacitus en form for folkesamlinger som minner om de offentlige ting som er nedtegnet i senere norrøne kilder. Her hvilte den endelige beslutningen på mennene i stammen som en helhet.
Tacitus diskuterer kvinnenes rolle i kapittel 7 og 8, nevner at de ofte fulgte mennene i kamp og støttet dem. Han forteller at menn er ofte motivert til å slåss for kvinnene på grunn av en ekstrem frykt for at de skal bli tatt levende. Tacitus sier i kapittel 18 at germanerne holder seg til en hustru, unntatt i en del politiske ekteskap, og særlig og uttrykkelig sammenligner han denne praksisen med andre barbariske kulturer, kanskje siden monogami var en delt dyd i de romerske og germanske kulturene. Han nedtegner også i kapittel 19 at utroskap var svært sjelden og at en utro kvinne ble forvist av hele samfunnet uansett hvor vakker hun var.
De siste kapitlene av verket beskriver de ulike germanske stammene, deres relative lokaliseringer og en del av deres karaktertrekk. Mange av stammenavnene tilsvarer med andre (og senere) historiske nedtegnelser og tradisjoner, mens skjebnen til andre stammer er mindre klart.

Tacitus’ kilder

Tacitus selv reiste aldri til germanske land. All hans informasjon er i bestefall annenhånds. Ronald Syme antok at Tacitus kopiert tett den tapte verket Bella Germaniæ av Plinius den eldre ettersom Germania er tidvis foreldet: i dens beskrivelser av stammene ved Donau sier Syme at «de er lojale klienter av Riket... Noe som er underlig. Sviket til disse folkene i år 89 under Domitians krig mot dakerne modifiserte hele grensepolitikken for keiserdømmet». Mens Plinius kan ha vært hovedkilden har forskerne også identifisert andre: blant dem er Cæsars Gallerkrigen, Strabo, Diodorus Siculus, Poseidonios, Aufidius Bassus og tallrike ikkelitterære kilder: intervjuer med handelsmenn og soldater som hadde reist over grensene til Rhinen og Donau.