google/wiki40b huggingface dataset:
Slaget om Santa Clara

Angrepet på byen

28. desember 1958 dro Guevaras kolonne fra kystbyen Caibarién langs veien til byen Camajuaní, som ligger mellom Caibarién og Santa Clara. Langs veien møtte de mengder av jublende bønder, og det at Caibarién ble tatt i løpet av én dag styrket opprørskjempernes følelse om at deres fullstendig seier ikke var langt unna. Regjeringsstyrkene som voktet hærgarnisonen i Camajuaní forlot postene sine uten motstand, og Guevaras kolonne fortsatte til Santa Clara. I skumringen kom de fram til universitetet i utkanten av byen.
Der bestemte Guevara, som nå hadde armen sin i et fatle etter å ha falt ned fra en mur etter kamper i Caibarién, seg for å dele styrken sin, som var på omtrent 300 mann, i to. Den sørlige kolonna skulle møte den forsvarende hæren kommandert av oberst Joaquín Castillas Lumpuy. Batista sendte et pansertog for å forsyne troppene med ammunisjon, våpen og annet utstyr. Dette toget kom fram til foten av åsen Capiro, nordøst for byen, hvor det deretter ble opprettet en kommandopost.
Guevara sendte fram sin "selvmordsskvardon," en styrke under atten år gamle Roberto Rodríguez Fernández, kjent som "el Vaquerito," for å innta åsen ved bruk av håndgranater. Forsvarerne på åsen trakk seg bemerkelsesverdig fort tilbake mens toget, som inneholdt soldater og offiserer fra kommandoposten, dro tilbake til sentrum av byen.
I Santa Clara ble det utkjempet en serie trefninger mellom regjeringsstyrkene og opprørernes andre kolonne, ledet av Rolando Cubela. Innbyggerne i Santa Clara hjalp opprørerne ved å skaffe molotovcocktail til dem. To av garnisonene, brakken til Leoncio Vidal-regimentet og og brakken til landsvaktens 31. regiment, ble beleiret av Cubelas styker, til tross for støtte fra hæren gjennom fly, snikskyttere og stridsvogner.

Byen inntas

De fleste garnisonene rundt omkring i området overga seg fort til den første geriljakommandanten som dukket opp ved døra deres. Midt på ettermiddagen erklærte Che på Radio Rebelde at de siste soldatene i Santa Clara hadde overgitt seg.
Edvard Beyer

Hovedverket om Hans E. Kinck

Edvard Beyer skrev sin doktoravhandling om Hans E. Kinck, Livsangst og livstro I (1956). Det var denne som gjorde ham kvalifisert til å overta det krevende og tradisjonsrike professoratet etter Francis Bull ved Universitetet i Oslo. Avhandlingen ble fulgt opp av et bind II som kom ut til hundreårsjubileet for Kincks fødsel i 1965. Med sine to bind omfatter avhandlingen hele Kincks enorme forfatterskap. Den inneholder inngående analyser av enkeltverk som blir drøftet fra ulike synsvinkler. I oversiktskapitler blir det gjort rede for stilen i dens mange avskygningere, og de lange linjer gjennom forfatterskapet blir trukket opp. Det foretas også perspektivrik litteraturhistorisk plassering og vurdering. Verket som helhet regnes som hovedverket om Kincks livsverk.

Litteraturhistorieskriving

Beyer skrev flere utgaver av Utsyn over norsk litteratur sammen med sin far. Han reviderte og supplerte farens ett-binds verk Norsk litteraturhistorie, og i de siste utgavene skrev han så mye nytt at han måtte sette seg selv inn som medforfatter. Norsk litteraturhistorie ved Harald og Edvard Beyer har i flere ti-år vært grunnbok i litteraturhistorie ved norske universitet og høgskoler. Beyer var dertil hovedredaktør for 6-bindsverket Norges litteraturhistorie (1975) og skrev selv ett og et halvt bind av 1800-tallets litteraturhistorie.

Forskning og formidling

I 1980-årene ledet han prosjektet Norsk litteraturkritikks historie 1770–1940, hvor han har skrevet det meste av bind 1.
Han har redigert en utgave av Kincks samlede verker, og flere novelleantologier, blant annet første bind av den kanonaktige Perler i prosa. Han utga biografien Ibsen – The Man and his Work (1978) og skrev flere artikler om Ibsen i utenlandske fagtidsskrift.Han var redaktør for tidsskriftet Edda 1962–72, og ordfører i Rådet for humanistisk forskning under NAVF (1966–69).
Listen over hans publikasjoner, som finnes i festskriftet Forskning og formidling (1990), taler for seg selv. Den teller i alt 254 poster.

Tillitsverv

Edvard Beyer ledet Norsk kulturråd i perioden 1978–84, og var i 16 år med i rådets fagutvalg for litteratur. 
Han var medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi fra 1959 og av Det Kongelige Norske Videnskapers Selskap fra 1993. I 1997 ble han utnevnt til ridder 1. klasse av St. Olavs orden.
FA Community Shield

Historie

Charity Shield ble første gang spilt i 1908, og erstattet Sheriff of London Charity Shield som ble innført i 1898/99. Sheriff of London Charity Shield-kampen ble senere arrangert sju ganger til, i 1931, 1932, 1934, 1964, 1965, 1966 og i 1983 og ble spilt i tillegg til Charity Shield. 
På samme måte som Sheriff of London Charity Shield, var dette i starten en turnering mellom et profesjonelt lag og et amatørlag. I den første turneringen som ble spilt var Manchester United profflaget, mens Queens Park Rangers var amatørene. Etter en stund gikk en bort fra konseptet proff mot amatør, og turneringen utviklet seg gradvis til en kamp mellom vinner av The Football League og vinneren av FA-cupen. En del unntak fra denne regelen ble det, blant annet i 1950 og 1961.
Fra 1959 ble kampen flyttet til starten på sesongen, og i 1974 laget sekretæren i FA, Ted Croker, formatet som ennå brukes. Det ble fastslått av kampen skal spilles mellom vinneren av ligaen og vinneren av FA-cupen, kampen skal gå på Wembley Stadium og penger fra billettsalget skal gå til veldedighet.  
Fra 1993 ble det innført straffesparkkonkurranse for å avgjøre kampen dersom det ble uavgjort resultat ved full tid. På grunn av tvilsomme økonomiske bidrag som ble gitt i forbindelse med kampen, ble navnet endret til FA Community Shield i 2002. Dette ble gjort for å reformere turneringen og unngå negative assosiasjoner.
Verdenscupen i alpint 2010/11

Sammenlagt

Sluttresultat etter 36 konkurranser.

Utfor

Sluttresultat etter 9 konkurranser.

Storslalåm

Sluttresultat etter 6 konkurranser.

Slalåm

Sluttresultat etter 10 konkurranser.

Kombinasjonen

Sluttresultat etter 4 konkurranser.

Sammenlagt

Sluttresultat etter 33 konkurranser.

Utfor

Sluttresultat etter 8 konkurranser.

Storslalåm

Sluttresultat etter 6 konkurranser.

Slalåm

Sluttresultat etter 9 konkurranser.

Kombinasjonen

Sluttresultat etter 3 konkurranser.

Sammenlagt

Sluttresultat etter 69 konkurranser.

Menn

Sluttresultat etter 36 konkurranser.

Kvinner

Sluttresultat etter 33 konkurranser.
.hack (videospillserie)

.hack er en videospillserie med fire spill for PlayStation 2, produsert av Bandai, CyberConnect2, og først utviklet av Yoshiyuki Sadamoto, Kazunori Ito, og Koichi Mashimo. Handlingen i spillet foregår etter hendelsene i .hack//Skilt, og følger historien til .hackers Kite og BlackRose i sine forsøk på å finne årsaken til Katies venn, Orca, plutselig falt i koma mens han var spiller MMORPGet The World.
Gjennom de fire spillene, det er et virus som sprer seg i The World, som får mange andre spillere til å også falle i koma, og denne hendelsen er ofte referert til som Twilight Incident. CC Corp, det fiktive selskapet bak The World, planlegger å koble fra alle spill-serverne, som vil drepe alle komaofrene, inkludert Orca. Kite og vennene hans må derfor hacke gjennom serverne.
MacDill Air Force Base

MacDill Air Force Base er en av det amerikanske flyvåpens flystasjoner, og ligger i Hillsborough County i Florida, ca 4 km sør-sørvest for Tampa. Den er base for 6th Air Mobility Wing. På MacDill er hovedkvarterene for United States Central Command (CENTCOM) og United States Special Operations Command (SOCOM).
Flystasjonen er oppkalt etter oberst Leslie MacDill (1889-1938), en av amerikansk luftfarts pionerer, og som døde etter et flystyrt.

Historie

MacDill ble bygd i 1939 og het da noen måneder Southeast Air Base, Tampa. Under Cubakrisen i oktober 1962 ble det stasjonert en rekke flystyrker der som om nødvendig skulle gå til aksjon mot Cuba. Planene for den innledende fase omfattet kraftige angrep herfra mot missilbatterier i Mariel, Sagua La Grande, San Diego de los Vegas og Pinar del Rio, og flybaser ved Santa Clara, Los Baños og San Julián. Cubakrisen endte uten noe generelt angrep.
MacDill Air Force Base var en mulig nødlandingsplass for Space Shuttle i tilfelle vanskeligheter.
Safair

Histoie

Det ble etablert som flyselskap i mars 1969 av Safmarine og begynte flyvirksomhet 18. mars 1970. Dets primære klient i 1980-årene var South African Defence Force. Frem til 1990-årene lå virsomheten mest i det lokale og regionale fraktmarkeded. I 1991 begynte de med vedlikehold og nattlige kurérflyvninger før de konsentrerte virksomheten på utleie og charter. I 1998 kjøpte de i 49% aksjepost i Air Contractors i Irland og ble selv kjøpt opp av Imperial Holdings for 40 millioner dollars i desember 1998. I juli 1999 fikk Safair kontroll over National Airways Corporation og Streamline Aviation (et charter- og salgsagentur). Det er i sin helhet eiet av ASL Aviation Group Ltd. som er basert i Dublin, Irland, og er et selskap under det belgiske Compagnie Maritime Belge. Humanitære hjelpeprogrammer har hele tiden vært et nisjemarked. Safair bistår hjelpeorganisasjoner som De forente nasjoner, Verdens matvareprogram og Den internasjonale Røde Kors-komiteen i å levere hårdt tiltrengt humanitær hjelp til rammede regioner på det afrikanske kontinent, såvel som andre deler i verden hvor slik bistand trenges. I 2007 fikk Safair sin IATA Operational Safety Audit (IOSA) godkjennelse.

FlySafair

I 2013 dannet Safair et lavprisflyselskap, en underavdeling kalt FlySafair. Den opprinnelige planen som gikk ut på å starte i oktober 2013 måtte utsettes som følge av et høyesterettsøksmål fra Comair. FlySafair opererer for tiden med den første flyvning den 16. oktober 2014. FlySafair opererer til Cape Town, George, Port Elizabeth og  Johannesburg og har planer om Durban og East London.
150. motoriserte infanteridivisjon

150. motoriserte infanteridivisjon (russisk 150-я мотострелковая Идрицко-Берлинская ордена Кутузова дивизия), full betegnelse 150. Idritsko- Berlin motoriserte infanteridivisjon med Kutuzovs orden, er en russisk divisjon i 8. kombinerte armé i Søndre militærdistrikt forlagt med hovedkvarter og stab til Novotsjerkassk
Cala Mesquida

Cala Mesquida er en bukt beliggende på det nordøstlige hjørnet av kysten på øyen Mallorca i den spanske øygruppen Balearene i Middelhavet.
Bukten består av en sandstrand. Stranden her er av de bredere strendene på Mallorca, og strekker seg et godt stykke innover land. Lengden på stranden er 300 meter, og den har en gjennomsnittlig bredde på 130 meter. Cala Mesquida er tilhørende kommunen Capdepera. Det ligger ingen byer eller større tettsteder i umiddelbar tilknytning til bukten, men det er noe bebyggelse på vestsiden for stranden, først og fremst hotell- og turistfasiliteter.
Rosenborg Ballklub i 1992

Tabell
Marsamxett-havna

Beskrivelse

Havnemunningen vender mot nordøst og er avgrenset iU nord av Dragut Point og Tigné Point. Langs den nordvestlige kysten ligger byene i Sliema, Gżira og Ta' Xbiex. Havnen strekker seg deretter inn i landet mot Pietà og Msida. På Gżira ligger Manoel Island som nå er forbundet til fastlandet med en bro. Den sørøstlige kysten av havnen dannes av Sciberras-halvøya, som omfatter av byene Floriana og Valletta. På spissen ligger et fort fra det 16. århundre, Fort St. Elmo. Sciberra-halvøya skiller Marsamxett fra den større parallelle naturlige havnen, Grand Harbour.
I likhet med  Grand Harbour ligger Marsamxett i et svakt stigende terreng. Utviklingen har vokst opp rundt de to havnene og opp bakkene slik at hele området er en stor er en stor sammenslutning. De fleste av Maltas befolkning bor innenfor en tre kilometer radius av Floriana. Dette er nå en av de tettest befolkede områdene i Europa. Havnene og de omkringliggende områder utgjør Malta, Nord - og Sør-Havnen. Sammen omfater disse distriktene  27 av  68kommuner. De har en befolkning på 213 722 som utgjør over 47% av den totale befolkningen på de Maltesiske øyene.

Historie

I 1551 landet osmanene på Marsamxett og marsjerte mot Grand Harbour, men gikk ikke til angrep da de fant det sterke forsvarsbygget som var bygget av av Johannesordenen. Denne trefning ble etterfulgt av et mislykket angrep mot Mdina, og en vellykket trefning mot Gozo og erobringen av Tripoli. Etter dette angrepet ble Fort St. Elmo bygget for å beskytte både Marsamxett og Grand Harbour.
En mye større Osmansk invasjonen kom i 1565, under den Store Beleiringen av Malta. Under beleiringen var den osmanske flåten basert på Marsamxett og kanoner ble plassert på Tigné Point for å bombardere Fort St. Elmo. Under angrepet ble den osmanske admiral Dragut drept av streifesskudd. Beleiringen opphørte tilslutt og Orden og Malteserne gikk av med seieren. En ny by ble bygget på Sciberras Peninsula som fikk navnet Valletta etter Jean Parisot de la Valette, stormester i Johannesordenen som var initiativtakeren. Forstaden Floriana ble senere bygget utenfor byen, og den er etterhvert blitt en egen by .
I 1592 ble det bygget en bygning i tre, et karantenesykehus  på Manoel-øya, den gang kjent som l'Isola del Vescovo. Det ble nedlagt et år senere, men et permanent Lazzaretto ble bygget i stedet i 1643, som ble forbedret en rekke ganger før det ble nedlagt i 1929.
Mellom 1723 og 1733 ble Fort Manoel bygget på Manoel-øya, mens Fort Tigné ble bygget på Tigné Point i 1793. Britiske brakker ble også bygget på Tigné Punktet, men disse har siden blitt revet.
Under andre verdenskrig brukte britene Marsamxett, spesielt Manoel-øya som en ubåtbase, referert til som HMS «Talbot»! eller HMS «Phœnicia». Fort Manoel ble så tatt i bruk igjen, men ble bombardert av Luftwaffe bombefly som forårsaker mye ødeleggelse.
Byene Sliema, Gżira og Ta' Xbiex på den nordlige enden av havnen er blitt sterkt utviklet i de senere år. Marsamxett-Havnen  brukes nå i hovedsak av mindre skip i forhold til Grand Harbour. Det finnes en rekk marinas inkludert i området, et nytt  verft, samt terminal for turist-cruise-båtene som opererer fra Sliema
Tell Teigen

Tidlig liv

Sirkusartisten kom fra den lille bygda Høyanger ved Sognefjorden. Han vokste opp sammen med tvillingbroren Bernard Teigen i en familie der artisteri og underholdning var et naturlig avbrekk fra det harde arbeidet på fabrikken. Eldstebroren Leif Teigen og kameraten Håkon Raunehaug dannet resten av en tropp som etter hvert fikk rykte på seg for å utføre halsbrekkende kunster rundt om i bygda, men det var Tell som etter hvert begynte å gjøre kunstene til et levebrød. Etter at han vant en konkurranse med balansering på stoler i 1941, begynte Tell å turnere rundt om i Norge. Han fikk raskt et rykte på seg for å være fryktløs.

Død og minne

Den 27. april 1958 døde han etter et uhell i en treningsøkt i Palm Springs i California hvor han falt fra toppen av et 35 meter høyt tårn der han sto på hendene på en stabel stoler. Det var et vindkast som sendte Teigen i døden.
Fødeplassen Høyanger hedret han også med et minnesmerke, en 20 meter høy statue av Teigen på toppen av en mast på en stabel med stoler som ble avduket den 23. august 2008.
Tell Teigens glansnummer der han balanserte på en haug med stoler på toppen av et 35 meter høyt tårn blir fortsatt blir sett på som et av de modigste balansenumre utført noen gang.

Dokumentar og minnesmerke

I 2001 ble det produsert en dokumentar ved navn "Balanse" om livet av Tell Teigen av Sverre Galgum og Jan Frode Johannessen. Minnet om Tell Teigen er bevart, og i 2002 ble det produsert en dokumentar om hans liv som fikk navnet Balanse. 
I 2008 ble et minnesmerke reist i Høyanger laget av Geir Hjetland.
Delling

Delling (norrønt Dellingr, muligens «gryning» (eller «soloppgang») eller «den lysende») er en uklar og lite kjent gud av æsene i norrøn mytologi. Han er attestert i Den eldre Edda som ble satt sammen på 1200-tallet fra tidligere tradisjonelle kilder, og Den yngre Edda, skrevet ned på samme tid av Snorre Sturlason. I begge tilfeller er Delling beskrevet som far av Dag, den personifiserte dagen. Den yngre Edda legger til at han var den tredje ektefellen til Natt, den personifiserte natten. Delling har en viss betydning som en del av opphavsmyten i norrøn mytologi: Delling er far til Dag slik Mundelfare er far til Sol og Måne, og har således en viss betydning for balansen i det norrøne kosmos, men det finnes ingen bevart myte knyttet til Delling.
Delling nevnes også i den legendariske saga Hervors saga. Det er mulig at Delling opptrer både i et engelske etternavn og i et stedsnavn. Det er uklart om den Delling som er nevnt over er den samme som nevnes i Håvamål. Det er også en Delling som nevnes som dørvokter hos Menglad i diktet Fjolsvinnsmål.

Den yngre Edda

I Gylvaginning i Den yngre Edda uttaler Den Høye (Odin i forkledning) at Delling er en gud av åsætt og var den tredje ektefelle til Natt. Paret har sønnen Dag som har trekkene til sin «fars folk» som blir beskrevet som «lys og fagre». Odin plasserer både Dellings sønn Dag og hans hustru Natt i himmelen slik at de kan ri over den med sine hester og vogner hele døgnet.

Hervors saga

I den legendariske saga Hervors saga benyttes også begrepet «Dellings dør» (norrønt Dellings durum) to ganger, blant annet av Odin i en gåte.
Gideå

Gideå bruk

Gideå hadde tidligere et jernverk, Gideå Bruk. Verket lå ved Gideälven cirka 4 km nedstrøms fra tettstedet Gideå. I 1804 fikk verket privilegier, og det stod ferdig i 1806. På 1800-tallet var verket kjennetegnet av sterk vekst, frem til det ble lagt ned på 1870-tallet.
Halobrecta

Utseende

Små (3-4 millimeter), brune kortvinger. Artene ligner sterkt på slekten Atheta og skiller seg fra denne først og fremst ved detaljer ved munndelenes form. Kroppen er parallellsidig.

Levevis

Disse billene lever blant råtnende, oppskyllet tang og tare på havstrender.
Asta Kihlbom

Virke

Kihlbom studerte i Lund, der hun ble fil. kand. i 1916 og fil. mag. i 1917. Studiene fortsatte ved Uppsala universitet, der hun ble fil. lic. i 1923.
I 1925 var hun svensklektor ved University College London. Kihlbom avla i 1926 doktorgrad i Uppsala med en avhandling med tittelen A Contribution to the Study of Fifteenth Century English. Samme år ble hun dosent ved Uppsala universitet. Fra 1926 til 1928 holdt hun også Crown-Princess Louise's Lectureship in Swedish ved University of London. I 1930 vendte hun tilbake til Lunds universitet, der hun hadde dosentstilling til 1949.
Under andre verdenskrig engasjerte Kihlbom seg for norske flyktninger i Sverige og var særskilt opptatt av å hjelpe norske barn med poliomyelitt i Lund.
Fra 1945 til 1948 ledet Kihlbom Svenska institutet i London. I 1949 ble hun professor i engelsk filologi ved Universitetet i Oslo. I Oslo markerte seg som motstander av å ta inn amerikanske studier i faget, noe Sigmund Skard var forkjemper for. Hun lykkes ikke og i 1953 ble hun professor ved Engelsk institutt ved Universitetet i Bergen. Hun var den første kvinne som fikk professorat ved dette universitetet. Kihlbom var professor i Bergen til 1957.
Kihlbom var aktiv i organisasjoner for kvinnelige akademikere. Hun var i 1934 initiativtager til Skånekretsen av Akademiskt bildade kvinnors förening (ABKF), der hun også var leder til 1946. Fra 1942 til 1945 var hun landsleder for Akademiskt bildade kvinnors förening. Fra 1936 til 1948 var hun medlem av stipendkomiteen i International Federation of University Women (IFWU).
Hun var medlem av Selskapet til vitenskapenes fremme.
Kihlbom ble pensjonist i 1959. Hun var gift med professor Walter Gyllenberg.

Utmerkelser

I 1945 ble Kihlbom utnevnt til æresdoktor ved Universitetet i Oslo.
Kihlbom mottok Vasamedaljen i gull i 1938 og Illis Quorum i 1948. For sin innsats under andre verdenskrig ble hun tildelt det norske Haakon VIIs Frihetskors og den danske Kong Christian Xs frihetsmedalje, samt en britisk medalje.
Herdla kirke

Historikk

Det eldste skriftlige spor man har av en kirke på Herdla, er et brev fra pave Eugenius III i 1146 som nevner St. Nikolaus–kirken på Herdla. Kirken ble vigd til helgenen Nikolas av Myra, skytshelgen for sjømenn. Det latinske navnet på kirken var Ecclesiam sancti Nicholai de Hardla. Kirken hadde likheter med kirkene på Moster og Kinn, som begge er stenkirker uten tårn.
Kirken hørte inn under Munkeliv kloster i Bergen, og er jevnlig nevnt i jordebøker herfra. Klosteret ble grunnlagt av kong Øystein I Magnusson omkring 1110. Kirken kan skrive seg fra denne tiden. Omkring 1190 ble kirken under Kristkirken i Bergen, og i 1308 ble Herdla kirke et av de 14 kongelige kapellene under Kristkirken i Bergen.
Herdla kirke var fra starten av en stenkirke i enkel romansk stil, men den ble senere bygget om i gotisk stil med spissbuer.
Etter stormskader ble kirken revet i 1861, og en større kirke ble reist i 1863. Denne kirken brant i 1934. Etter gjenoppbyggingen ble kirken kalt Øygardskatedralen. Kirken ble kirke for det meste av gamle Herdla herad. Heradet omfattet blant annet deler av nåværende Øygarden, Askøy og Meland kommuner. I disse kommunene kjenner mange folk nær tilknytning til Herdla kirke.
Under andre verdenskrig fikk kirken store skader. Tyskerne sprengte tårnet og benyttet kirken til ammunisjonslager og hestestall. Under gulvet ble det gravet nedgang til et tunnelanlegg som gikk tvers over øya, blant annet under store deler av gravplassen. I okkupasjonstiden var det flyplass på Herdla. Tyskerne var redde for at kirketårnet kunne fungere som landemerke for bombefly som kom fra Storbritannia.
Den nye kirken fikk et lavere tårn enn før, på grunn av planer om å gjøre Herdla til hovedflyplass for Bergen. Slik skulle det imidlertid ikke gå for det var i stedet Flesland som ble hovedflyplass fra 1955. Kirken stod ferdig i 1951 og ble vigslet av biskop Ragnvald Indrebø 1. april. Det møtte rundt 2 000 personer opp til innvielsen, langt flere enn det var plass til inne i kirken, og det var derfor satt opp høyttalere utenfor slik at alle skulle få med seg seremonien.
Kirken fikk gjenreist sitt opprinnelige tårn i mai 2008.
Minhaj-i-Siraj

Minhaj al-Siraj Juzjani (født 1193), fullt navn Abu Osman Minhajuddin bin Sirajuddin, var en  persisk historiker som var født Ghuriddynastiets hovedstad Firozkoh, som befant seg i provinsen Ghowr.
Mecotetartus

Utseende

En middelsstor, brungråaktig trebukk. Antennene er mye lengre enn kroppen. Pronotum er bredest bak midten, med en liten tann nær bakhjørnet. Dekkvingene er nesten jevnbrede.

Levevis

Larvene lever i død ved.

Utbredelse

Arten er utbredt i Mellom-Amerika, fra Baja California i nord til Costa Rica i sør.
Charlotte Amalie Koren

Familie

Hun var datter av lensmann Jess Diderichsen Koren (1793–1867) og Margrethe Christine Reich (1797–1873).
Hun var etterkommer av stiftsoverrettsassessor Johan Koren (1758–1825) og dagbokforfatteren Christiane Koren (1764–1815).

Liv

I årene 1868–84 var hun førstelærerinne ved Nickelsens Pigeskole i Kristiania. I 1869 tilbrakte hun en tid i Skottland, og oppholdt seg senere i årene 1878 og 1888 i England. Her hentet hun formentlig stoff til flere av sine romaner, blant andre om dronningene Maria Stuart og Elisabeth, bøker som vant popularitet i samtiden.

Forfatterskapet

Charlotte Koren utga både skjønnlitteratur og historiske fortellinger.
Karin-familien

Asteroidefamilien Karin eller Karin-hopen er en underfamilie til Koronis-familien som består av minst 90 hovedbelteasteroider. Det som er spesielt med disse er at forskere har brukt banene til 13 av medlemmene og regnet seg bakover til de ble funnet å ha samme bane – banen til legemet som de alle kommer fra.
Asteroidefamilien er oppkalt etter det største medlemmet, 832 Karin, som har en diameter på ca. 19 km. Denne utgjør omtrent 15–20 % av massen til det opprinnelige legemet som hadde en estimert diameter på 33 km. 832 Karin er en S-type-asteroide.
Aktivisme

Aktivisme er en overlagt handling for å skape sosial eller politisk forandring. Denne handling utfolder seg som regel som støtte eller opposisjon til en ofte kontroversiell sak eller et omdiskutert argument. Aktivisme innbefatter ofte strategier for utbredelse av ideologiske synspunkter, hvor fysiske eller symbolske handlinger brukes som argumentasjon.
Svelgen bru

Svelgen bru er ei veibru på riksvei 561 i Fjell og Øygarden kommuner i Hordaland.