Irland i tidlig middelalder

Historiografi

På grunn av det rike tilfanget av skriftlige kilder, har studiene av irsk historie 800–1169 hovedsakelig vært konsentrert om å samle, tolke og utøve tekstkritikk av disse. Bare nylig har andre kilder til historisk informasjon fått mer oppmerksomhet, og da først og fremst arkeologi. Siden de moderne utgravningene i Dublin begynte i 1961, fulgt av lignende prosjekter i Wexford, Waterford og Limerick, har store framskritt blitt gjort når det gjelder forståelsen av hvordan byene som ble etablert i denne perioden så ut.
Den første delen av perioden denne artikkelen omhandler har vært gjenstand for omfattende historisk forskning, «vikingtiden» har tiltrukket seg historikernes interesse i lang tid. Perioden fra 1014 til 1169 har imidlertid fått mindre oppmerksomhet. Sean Duffy skriver at denne perioden
har – historiografisk sett – falt mellom to stoler. Historikere som arbeider med Irland i tidlig middelalder, som forsøker å konkludere sine framstillinger med et høydepunkt, har tradisjonelt gjort dette etter å ha gjengitt den kjente overkongen [Brian Borus] død i slaget ved Clontarf i 1014. På den andre siden har historikere opptatt med senere irsk middelalder generelt valgt å begynne sine framstillinger med den engelske invasjonen på 1160-tallet. 1000-tallet og tidlig 1100-tall har derfor fått karakter av kjapp epilog eller langtrukken prolog.
I forsøkene på å tolke Irlands tidlige historie, har et av de oftest stilte spørsmål vært hvor tidlig det er mulig å snakket om en irsk nasjon, en «natio» som omfatter hele øya Irland. Tidlige skalder som Flann Mainistrech konstruerte en historie om et kongedømme over hele Irland som gikk tilbake til St. Patrick og lengre. Bare hundre år etter Flann beskrev Gerald av Wales i sitt verk Topographia Hibernica det irske samfunnet som fullstendig primitivt og barbarisk. Ved begynnelsen av moderne vitenskapelig forskning på irsk historie, kom pionerene Eoin MacNeill and G.H. Orpen til motsatte konklusjoner om den samme perioden. Orpen så en anarkistisk land fortsatt i «stamme-tilstand»; han kunne ikke se noen nasjon eller fellesskap i Irland utover stammefellesskapet. MacNeill poengterte at overkongedømmet i Irland hadde vært reelt, og pekte på mange av de statsbærende institusjonene Orpen mente manglet eksisterte allerede, og at irsk lovgivning hadde nasjonal karakter.

De skriftlige kildenes karakter

En stor mengde av samtidige og nær samtidige tekster om Irland i tidlig middelalder har overlevd, men fra andre titler nevnt i disse verkene er det klart at også svært mange tekster har gått tapt. Materialet som har overlevd finnes vanligvis i form av mye senere kopier, og det er bare ved å sammenligne forskjellige kopier at teksten i de originale dokumentene kan rekonstrueres.
De irske krønikene eller annalene som det finnes kopier av i dag har sitt utgangspunkt i den nå tapte Irlandskrøniken, som sannsynligvis ble nedtegnet rundt år 800. Alle har også materiale fra andre kilder, og stoff som har blitt lagt til senere. Ulster-annalene og Inisfallen-annalene er blant de viktigste kildene til kunnskap om denne perioden. Clonmacnoise-krøniken har bare overlevd i eksentrisk engelsk oversettelse fra 1600-tallet, og Tigernach-annalene for denne perioden er ikke bevart, selv om Dubhaltach Mac Fhirbhisigh sin forkortede kopi kjent som Chronicon Scotorum inneholder deler av materialet. Annalene av de fire mesterne ble komponert senere, og inneholder også materiale av tvilsomt opphav. Selv om annalene bringer til veie betraktelige mengder informasjon, er de i regelen kortfattede og har hovedfokus på det som direkte angikk kirken, og i den verdslige verden dynastiet kjent som Uí Néill.
I tillegg til annalene har et stort antall genealogier overlevd, sammen med geografiske og juridiske tekster, poesi, sagaer og helgenfortellinger eller hagiografier.
På 1000-tallet ble en rekke pseudohistoriske propagandatekster som Caithréim Chellacháin Chaisil og Cogad Gáedel re Gallaib forfattet. Selv om den historiske nøyaktigheten til disse tekstene er tvilsom, har særlig Cogad hatt stor innflytelse på hvordan tidlig irsk middelalder har blitt forstått, like opp til vår tid.

Geopolitisk landskap rundt år 800

Ved slutten av 700-tallet var Irland homogent gælisk i samfunn, kultur og språk. Folk levde i mindre bosetninger på landsbygda, og de eneste større bosetningene var klosterlandsbyer av varierende størrelse. Klostrene spilte en viktig rolle i samfunnet, ikke bare i forhold til religion og kultur, men også økonomi og politikk. Kristningen av Irland hadde begynt på 400-tallet, og ved begynnelsen av 800-tallet var befolkningen på hele øya kristne, i alle fall i navnet. Skriftet Tallaght-Martyrologien (skrevet rundt 800) indikerer at keltisk hedenskap ikke enda var helt borte.
Eoin MacNeill identifiserte det ”eldste kjente faktum i den politiske historien til Irland” til å være eksistensen fra forhistorisk tid til en femdeling av øya. Denne besto sannsynligvis av følgende cóiceda (femteparter): Ulaid (Ulster), Connachta (Connacht), Laigin (Leinster), Mumu (Munster) og Mide (Meath), selv om noen framstillinger utelater Mide og deler Mumu i to. Dette er ikke en presis beskrivelse av det politiske landskapet rundt år 800, men når vi diskuterer de politiske inndelingene av Irland er det nyttig å referere til denne inndelingen, siden den, dersom Laigin og Mide sås sammen til Leinster, grovt sett tilsvarer dagens fire irske provinser.
Uí Néill, delt i de to hovedgrenene kjent som nordlige og sørlige Uí Néill var det dominerende dynastiet i Irland i tidlig middelalder. Nordlige Uí Néill hadde kontroll over den nordvestlige delen av Irland, og var inndelt i to hovedgrener, Cenél Conaill lengst vest og Cenél nEógain, også kjent som kongedømmet  Ailech. Cenél nEógain hadde blitt den mektigste av disse to i 789, og hadde ekspandert mot øst og sør, og blant annet fått kontroll over det viktige klosteret  Armagh og det store kongedømmet kjent som Airgíalla. Ulaid utgjorde ikke lenger noen femtedel av øya, dominert av Dál Fiatach og Dál nAraidi var Ulaid nå mer eller mindre begrenset til området vest for elven Bann.
Den sentrale regionen Mide hadde vært dominert av den sørlige Uí Néill siden 600-tallet. Fram til 700-tallet hadde ætten Síl nÁedo Sláine (også kjent som kongedømmet Brega) hatt forrangen, etter 728 hadde det vestlige dynastiet Clann Cholmáin vært dominerende.
I Laigin var det Uí Dúnlainge som var det dominerende dynastiet rundt år 800. De hadde tette bånd til det store klosteret i Kildare. Deres fremste rival om overherredømmet i Leinster, Uí Cheinnselaig, hadde ikke vært sterke nok til å gjøre krav på tittelen konge av Leinster siden 728. Uí Cheinnselaig kontrollerte nå et område i den sørøstlige delen av Leinster, og hadde knyttet seg til klosteret i Ferns.
Kongedømmet Osraige, som grovt sett hadde samme utstrekning som dagens grevskap Kilkenny ble regnet som del av Munster. Munster var dominert av Eóganachta, med Cashel som seremonielt senter og Emly som kirkelig senter. Dál gCais (enda ikke kjent under dette navnet) hadde beseiret Corcu Modruad i 744 og tatt kontroll over det området i dagens grevskap Clare hvorfra de siden skulle stige til makten, men de var enda ikke en betydelig maktfaktor i Munster. Eóganachta konkurrerte med Uí Néill om makt og innflytelse, og krevde herredømme over hele den sørlige delen av Irland. Dette kravet var delvis forankret i det legendariske gamle todelingen av øya i Leth Cuinn og Leth Moga, «Conns halvdel» (nord) og «Mugs halvdel» (sør).
På 600-tallet hadde Uí Briúin trådt fram i Connacht, og ble i løpet av den første halvdelen av 700-tallet det dominerende dynastiet der. Uí Briúin hadde også innflytelse i Bréifne sør for det nordlige Uí Néill.

Den andre vikingtiden (914–980)

Etter at de hadde blitt tvunget til å forlate Dublin i 902, fortsatte Ivars etterkommere, nå omtalt i annalene som Uí Ímair å være aktive rundt Irskesjøen, det er rapporterer om at de er aktive i Piktland, Strathclyde, Northumbria og Man. I 914 ankom en ny flåte med vikinger i Waterford Harbour, og Ivarætten fulgte raskt etter og gjenopptok kontroll over den norrøne aktiviteten i Irland. Ragnvald av Ivarætten kom med en flåte til Waterford i 917, mens Sigtrygg Cáech gikk på land ved Cenn Fuait (muligens nær Leixlip) i Leinster. Niall Glúndub hadde etterfulgt Flann Sinna som overkonge fra Uí Néill i 916, og han marsjerte inn i Munster mot Ragnall, Uten at dette førte til noen avgjørende trefning mellom dem. «Mennene fra Leinster» under Augaire mac Ailella gikk på sin side til angrep på  Sithric men led fullstendig nederlag i slaget ved Confey. Dette gjorde at Sigtrygg igjen kunne etablere norrøn kontroll over Dublin. Ragnall forlot Irland igjen i 918, og ble konge i York.
Med Sigtrygg i Dublin og Ragnall i York, hadde aksen Dublin-York blitt etablert, noe som skulle komme til å påvirke både England og Irland i de neste 50 årene.
En ny og mer intens periode med bosetninger ble innledet i 914. Mellom 914 og 922 regnes byene Waterford, Cork, Dublin, Wexford og Limerick som grunnlagt, flere av disse stedene hadde det imidlertid også tidligere vært både irske og norrøne bosetninger. Betydelige utgravninger i Dublin og Waterford på 1900-tallet har fått mye av sporene fra denne perioden fram i dagen.
Niall Glúndub gikk mot Dublin i september 919, men styrkene hans ble møtt av Sigtrygg Caech ved Islandbridge og led et avgjørende nederlag, med Niall selv og flere andre irske ledere blant de falne. Dublin var nå sikret for de norrøne, og i 920 dro Sitric til York hvor han etter Ragnvalds død i 921 etterfulgte ham som konge. Deres slekting Godfred tok kontrollen over Dublin. Han var aktiv med plyndringstokter og slavehandel, men det finnes tegn fra hans tid på at de norrøne, som nå hadde vært aktive i Irland i flere generasjoner, ikke bare opptrådte som hedenske vikinger. Under et angrep på klosteret Armagh i 921 heter det at «sparte bønnehusene... ...og de syke fra ødeleggelse» "...spared the prayerhouses... ...and the sick from destruction", hensyn som plyndrerne fra 800-tallet aldri hadde tatt. Det kan tyde på at de norrøne i Irland begynte å bli kulturelt og religiøst påvirket av omgivelsene. Et annet nytt trekk er de intense felttogene ledet fra Dublin i de østlige delene av Ulster fra 921 til 927. Her ser det ikke ut som om hensikten er plyndring, men territoriell erobring i et forsøk på å lage et skandinavisk kongerike i Irland likt det som nå fantes på den østlige siden av Irskesjøen med sentrum i York.
Dublins ambisjoner i Ulster ble imidlertid stagget gjennom en serie av nederlag som ble påført dem 
av Niall Glúndubs sønn Muirchertach mac Néill. Ifølge Benjamin Hudson var Muirchertag en av de mest suksessfulle generalene i sin tid, og ble beskrevet som «Irenes Hector». Ifølge annalene var det likevel Donnchad Donn fra Clann Cholmáin som ble regnet som overkonge etter Niall, og Muirchertach etterfulgte heller ikke sin far som konge av Ailech før 938. Ved siden av hans triumfer over de norrøne ledet Muirchertach vellykkete kampanjer for å tvinge de andre irske provinsene til underkastelse, mest kjent da han tok kongen av Munster, Cellachán Caisil til fange i 941. Samme år ledet han en flåte til Hebridene, og krevde inn skatt der.
Da Sigtrygg døde i 927 dro Godfred til York, og gjorde et forsøk på å få herredømme der. Han ble fordrevet av Adalstein, og kom tilbake til Dublin etter et halvt år. I hans fravær hadde vikinger fra Limerick tatt kontroll over Dublin. Godfred gjenerobret byen, men rivaliseringen med Limerick fortsatte til etter Godfreds død i 934.Han ble etterfulgt av sin sønn Olav, som vant en avgjørende seier over Limerick-vikingene i 937. Samme år dro Olav til Northumbria og allierte seg med Causantín mac Áeda av Skottland and Eógan av Strathclyde. Denne koalisjonen ble beseiret av Adalstein i slaget ved Brunanburh, men etter Adalsteins død i 939 ble Olav likevel konge i York. Olav Sigtryggson, sønn av Sigtrygg Caech og senere kjent som Olav Kvåran, sluttet seg til ham der.
Congalach mac Máel Mithig, med tilnavnet Cnogba, fulgte Donnchad Donn som overkonge fra Uí Néill i 944 (Muirchertach, som ellers kunne ha vært en åpenbar etterfølger hadde blitt drept i 943). Congalach var konge Brega og tilhørte Síl nÁedo Sláine; han var den første fra dette dynastiet som hadde tittelen «overkonge» siden Cináed mac Írgalaig tidlig på 700-tallet. I 944 plyndret han Dublin hvor herskeren nå var Blakari Gudrødsson. Da Olav Kvåran kom tilbake til Irland påfølgende år satte han Blakari til side og tok makten i Dublin. Han opptrådte som en alliert av Congalach i striden med Ruaidrí ua Canannáin fra Cenél Conaill om hvem som skulle være Uí Néill overkonge. De led et stort nederlag i 947, noe som gjorde at Blakari igjen kunne ta kontroll over Dublin. Han ble imidlertid drept av Congalach i 948. Etter Ruaidrís død i 950 opphørte alliansen mellom Congalach og Olav, og Congalach ble drept i 956 i kamp mot en allianse mellom Dublin og Leinster. Han ble fulgt av Domnall ua Néill, og i de neste tiårene var det skiftende allianser mellom grenene av  Uí Néill, Leinster og Dublin.
I 980 Máel Sechnaill mac Domnaill ble overkonge da Domnall døde i 980, og samme år vant han en viktig seier over Dublin i Slaget ved Tara. Etter denne seieren kunne Máel Sechnaill tvinge Dublin til underkastelse. Olav Kvåran forlot Dublin og døde like etter på Iona. Jarnkne (irsk:Glúniairn), Olavs sønn og Máel Sechnaills halvbror, ble hersker i Dublin.

Reformer i den irske kirken

Det var store reformer innen den irske kirken i løpet av 1100-tallet. Disse reformene har vært tolket som et brudd og en reaksjon mot tidligere sekularisering, men kan også forstås som resultat av en kontinuerlig utvikling. Reformene hadde konsekvenser for, og var påvirket av, både forhold internt i kirken og av verdslig utvikling og politikk.
Før 1000-tallet var kirken i Irland monastisk, med biskoper som residerte i klostrene, i praksis ofte underordnet abbedene som ledet klostrene. Det fantes ingen permanent struktur med bispedømmer. Omstendighetene som førte til grunnleggelsen av bispedømmet Dublin rett etter årtusenskiftet er uklare, men på et tidspunkt mens Sigtrygg Silkeskjegg fortsatt regjerte ble Dúnán Biskop avDublin, og med dette ble det første virkelige bispedømmet, uavhengig av klostrene, etablert. Donats etterfølger Gilla Pátraic ble konsekrert av Lanfranc, erkebiskop av Canterbury, og ved den anledningen sendte Lanfranc brev til Toirdelbach Ua Briain og Gofraid av Dublin hvor han ba om reformer, spesielt i forhold til konsekrering av biskoper og avskaffelse av simoni. Det er ingen bevis for at Canterbury hadde gjort krav på overherredømme over den irske kirken før dette, og verken Lanfranc eller hans etterfølger Anselm gjorde noen gang direkte krav på å være primat over den irske kirken i kraft av å være erkebiskoper av Canterbury.
Det synes som om Toirdelbach svarte positivt på Lanfrancs krav, og han sammenkalte en synode i Dublin i 1080, men hva som ble besluttet på denne synoden er ikke kjent. Det er mulig at Toirdelbach så samarbeid med Canterbury som en måte å redusere Armagh, tradisjonelt dominert av Cenél nEógain, sin innflytelse over irsk kirkeliv. Gilla Pátraics etterfølgere i Dublin, Donngus Ua hAingliu og Samuel Ua hÁingliu, ble også konsekrert i Canterbury, og det ble også den første biskopen av Waterford, Máel Ísu Ua hAinmire i 1096. Den skriftlige henvendelsen om konsekrasjon for Máel Ísu, slik den er bevart i Eadmers Historia Novorum er underskrevet av biskoper fra Munster, Mide Dublin og Leinster. Gilla Espaic, den første biskopen av Limerick, ble imidlertid ikke konsekrert i Canterbury, men sannsynligvis av Cellach av Armagh. Anselm sendte imidlertid et gratulasjonsbrev til Gilla, og det later ikke til at Anselm følte at Canterbury hadde blitt forbigått eller burde ha vært involvert
Den første av de fire viktigste synodene knyttet til den irske kirkereformen fant sted i Cashel i 1101, på initiativ av Muirchertach Ua Briain. Hvor mange som faktisk deltok på dette kirkemøtet er ikke kjent, men noen av dekretene fra møtet har blitt bevart. Det er et dekret om simoni, om forbud mot at lekfolk skulle kunne bli airchinnig (ledere av kirkelige etablissementer) og endelig et dekret som definerer hva slags forbindelser som er regnet som incestiøse. Ingen av disse dekretene er radikale, men blir stort sett tolket til å være i tråd med den Gregorianske reformen.
Den andre synoden var Synoden i Rathbreasail. Den var ledet av Gilla Espaic i egenskap av pavelig legat og femti biskoper, tre hundre prester og over tre tusen lekfolk deltok. Denne synoden markerte overgangen fra en monastisk kirke organisert rundt klostersamfunnene, til en kirke organisert i bispedømmer og sokn. Det ble etablert to kirkelige provinser, med erkebispedømmer med sete i Armagh og Cashel. Forrang ble gitt til Armagh, slik at Cellach ble primas for den irske kirken. Hver kirkelig provins besto av 12 regionale bispedømmer. Bispedømmet i Dublin var ikke inkludert, siden dette var under Canterbury, men det ble holdt av plass til det, på den måten at det bare ble regnet elleve bispedømmer under Cashel.
Gilla, Cellach og Cellachs etterfølger Máel Máedóc Ua Morgair, bedre kjent som St. Malachy, drev reformprosessen videre. I nært samarbeid med Donnchad Ua Cerbaill, konge av Fernmag/Airgialla, etablerte Malachy det første cisterciensiske klosteret i Irland i Mellifont i 1142, og la også til rette for det første augustinske klostersamfunnet, med utspring i Arrouaise. Malachy brukte disse for å gjennomføre en klosterreform innen den irske kirken. Han trakk seg som erkebiskop av Armagh i 1136, men ble utnevnt til hjemlig pavelig legat til Irland av pave Innocens II i 1139.
Ingen formelle forsøk på å få pavelig godkjennelse for strukturen som ble valgt ved Rathbreasail er kjente, før Malachy søkte pallia for de to sittende erkebiskopene i Cashel og Armagh  under hans reise til kontinentet i 1139/40. Dette første forsøket lyktes ikke, men Malachy ble bedt om å søke igjen etter at han hadde fått støtte fra hele Irland. Før han la ut på sin andre reise til kontinentet i 1148. sammenkalte Malachy en synode ved St Patrick's Island. Den største utfordringen må ha vært å finne en løsning for Dublin. Tairrdelbach Ua Conchobair, som på det tidspunktet var den mektigste kongen i Irland, var ivrig etter å øke Connacts innflytelse på kirken. Løsningen ble å øke antall erkebispeseter fra to til fire, med Tuam og Dublin inkludert ved siden av Armagh og Cashel. Malachy døde mens han var underveis for å treffe paven, men forespørselen ble brakt videre og pavelig godkjennelse ble innvilget. Eugenius III utnevnte John Paparo som pavelig legat, og sendte ham til Irland med pallia til de fire erkebiskopene.
Kardinal Paparos ble forhindret i sitt første forsøk på å nå Irland da kong Stefan nektet ham å garantere kam trygg gjennomreise med mindre han forpliktet seg til ikke å gjøre noe i Irland som kunne skade Englands interesser der. Dett var ikke akseptabelt for Paparo, som returnerte til Roma. Det virker sannsynlig at dette var et forsøk fra Stefans side på å forhindre Paparo fra å gi pavelig bekreftelse til en kirkelig organisering i Irland som ville komme til å gjøre ende på Canterburys krav der. I 1151 prøvde han på nytt og nå nådde han Irland, den som la til rette for reisen hans denne gangen var David I av Skottland. Synoden i Kells ble sammenkalt i 1152, under ledelse av Paparo som pavelig legat. Dekretene som ble vedtatt der finnes ikke lengre, men noe informasjon om dem er bevart gjennom Annalene av de fire mesterne og i  Geoffrey Keatings Foras Feasa ar Éirinn. Det viktigste resultatet av synoden var en offisiell pavelig sanksjonering av bispedømmestrukturen som hadde blitt skapt i 1111 og revidert i 1148.

Kultur og samfunn

Gælernes kultur og samfunn var sentrert rundt slekten, tilknytning til ætt eller klan var viktig. Den overleverte historien vitner om feider og kriger, men det er også rike muntlige, senere skriftlige, overleveringer som vitner om en rik kultur. Folk kjent som Filidh og druider ble høyt ansett i førkristen  tid og brakte den muntlige historien og tradisjoner videre gjennom generasjoner. Etter kristningen av Irland på 400-tallet ble rollen som tradisjonsbærer i stor grad tatt over av kristne munker, selv om filidh fortsatt var en viktig funkjson. Poesi, musikk, fortellinger og litteratur ble høyt verdsatt og dyrket i Irland både før og etter kristningen. Gjestfrihet, ættebånd og å oppfylle sine sosiale og rituelle forpliktelser var sentralt i lovgiving.
Irland var et desentralisert jordbrukssamfunn, og aldri en forent nasjon i betydningen vi kjenner fra høymiddelalderens føydalsamfunn eller i Europa. Ved siden av familien eller ætten var túath grunnenheten, mindre geografiske områder ledet av en rí (konge). Det var ofte kamp om ressurser og innflytelse mellom forskjellige túatha, og deres relative størrelser vokste og sank i takt med krigslykke og politiske allianser. Lovtraktater fra begynnelsen av 700-tallet beskriver et hierarki av konger: En konge av en túath var underlagt en som var konge over flere túatha, som igjen var underlagt regionale overkonger. Allerede før 700-tallet hadde imidlertid disse regionale overkongedømmene blitt så viktige at betydningen av túatha som den grunnleggende sosiopolitiske enheten var i ferd med å svekkes.