The Night They Drove Old Dixie Down

Sangens innhold

Sangen forteller om de siste dagene av den amerikanske borgerkrigen og krigens umiddelbare ettervirkninger. Dixie er et kallenavn på sørstatene, og ble slik også et kallenavn på Amerikas konfødererte stater. Sørstatssoldaten Virgil Caine tjentestegjorde på Danville-toget (Richmond and Danville Railroad, som var hovedforsyningslinjen til de konføderertes hovedstad Richmond fra Danville og derfra videre til resten av sørstatene). Nordstatens kavaleri rev opp jernbanesporet  som var under de konføderertes kontroll for å forhindre overføring av soldater og materiell til fronten hvor Robert E. Lees hær fra Nord-Virginia var i kamper ved Petersburg. Som en del av felttoget rev nordstatsgeneralen George Stoneman opp sporet igjen («tore up the track again»).
Ralph J. Gleason forklarer i sin anmeldelse av sangen i Rolling Stone i oktober 1969 hvordan denne sangen gjør et slikt inntrykk lytteren:
«Ikke noe jeg har lest … har gitt meg den overveldende menneskelige historiefølelsen som denne sangen gir. Det eneste jeg kan relaterte den til er The Red Badge of Courage. Det er en merkverdig sang, den rytmiske strukturen, stemmen til Levon og basslinja med trommebetoninger og så den tunge, tette harmonien med Levon, Richard og Rick i temaet, det får det til å virke umulig at dette ikke er en tradisjonell sang gitt videre fra far til sønn fra vinteren 1865 og fram til i dag. Den har en klang av sannhet og en hel aura av autentisitet»

Robertson har siden fortalt at han hadde melodien i hodet, men hadde ikke planlagt hva den skulle handle om:
«På et tidspunkt raste [konseptet] ut mot meg. da startet jeg research og skrev teksten. Da jeg for første gang dro til Sørstatene, husker jeg at et vanlig utsagn, «Ta det rolig, Sørstatene vil reise seg igjen». På et tidspunkt syntes jeg det var litt morsomt, men da jeg hørte det senere ble jeg litt beveget av utsagnet. Jeg tenkte at siden dette blir sagt, er det fordi det eksisterer en sårhet og smerte her. I Americana-området er det en slags vakker tristhet.»

Utgivelse

The Band brukte sangen ofte under sine konserter, og den er også med på konsertalbumene Rock of Ages fra 1972 og Before the Flood fra 1974. Den framstår også som et høydepunkt på avskjedskonserten The Last Waltz i 1976 og er inkludert i dokumentarfilmen om konserten The Last Waltz og i filmmusikken fra filmen. Sangen ble rangert på 245.-plass på lista til Rolling Stone over de 500 største sangene gjennom tidene. Pitchfork Media kåret den til den 40. beste sangen fra 1960-åra.
Siste gongen Levon Helm sang sangen var under The Last Waltz. Helm nektet etter dette å framføre sangen på konserter.

Andre versjoner

Flere andre artister har spilt inn sangen, særlig kjent versjon er av Joan Baez som i 1971 som fikk en 3.-plass på singellista i USA med sangen. Baez gjorde flere mindre endringer i teksten, men har siden fortalt Kurt Loder i Rolling Stone at hun lærte teksten ved å høyre på albumet, og derfor hørte feil enkelte steder. Under senere framføringer har hun holdt seg til Robertson opprinnelige tekst.
Johnny Cash sang inn en versjon på albumet John R. Cash fra 1975. Videre er sangen også blitt brukt av Jimmy Arnold, Don Rich and the Buckaroos, Steve Young, John Denver og The Allman Brothers Band.