Mahāyāna mahāparanirvāṇasūtraen

Mahāyāna mahāparinirvāṇasūtraen (kinesisk: 大般涅槃經, pinyin: dàbān nièpán jīng, koreansk: 대반니원경, hangul: dae ban ni won gyeong, japansk: だいはつねはんきょう, hepburn: Dainehan gyō, tibetansk: མྱང་འདས་ཀྱི་མདོ་), også kalt Nirvāṇasūtraen, er en hellig tekst innenfor mahāyāna-buddhismen. Den ble opprinnelig skrevet i buddhistisk hybridsanskrit og regnes som en av Tathāgatagarbhasūtraene. Den hadde sin opprinnelse i Andhra, India og ble utvidet i det femte århundre av den kinesiske oversetteren Dharmakṣema. Sūtraen forkynner Buddhanaturen som iboende i alle sanselige vesener, og hadde stor innflytelse på østasiatisk buddhisme.

En mahāyānatekst

Mahāyāna mahāparanirvāna sūtraen deler tittel med Mahaparinibbana Sutta, som finnes i Pālikanonen og tilhører skolen Theravāda. Den sistnevnte finnes også i varianter som har tilhørt skolen Dharmaguptaka. Innholdet og formen i de to tekstene er imidlertid svært forskjellig. I denne artikkelen har vi brukt den fulle sanskrit-tittelen, for å presisere at teksten tilhører mahāyānaskolene.

Sanskrit

Det er bevart åtte fragmenter av Mahāyāna mahāparinirvāṇa sūtraen på sanskrit. Seks av dem ble oppdaget i den sentralasiatiske staten Turfan av en tysk ekspedisjon, og blir oppbevart av det russiske vitenskapsakademi. De er skrevet i sentralasiatisk Brahmi-skrift, og er daterte til det 6. og 7. århundre. Det syvende befinner seg i tempelkomplekset på Kōyafjellet i prefekturet Kagawa, Japan. Det åttende stammer fra Afghanistan og befinner seg i British Library, London. I tillegg blir teksten sitert i sanskritversjonen av Ratnagotravibhāga (Uttaratantraśāstra).

Opprinnelse og utvikling

Det finnes indre bevis for at forfatterne av Mahāparinirvāṇa sūtraen var ledere av stūpadyrkelse. Stūpaer var indiske gravbygg til oppbevaring av relikvier, og det tekniske begrepet buddhādhātu («buddhariket») var opprinnelig et navn på śarīra eller de fysiske relikvier av Buddha. Forfatterne brukte Tathāgatagarbhasūtraen som grunnlag for å omformulere dyrkelsen av Buddhas relikvier (śarīra) til å bli dyrkelsen av den indre Buddha (buddhanaturen) som et prinsipp for frelse. Buddhādhatu  ble derfor gitt betydningen en konkret entitet som eksisterer innenfor hver enkelt person. Shisuka Sasaki har påpekt at tekstens opprinnelse kan sies å være sammenvevd med begynnelsen på mahāyānabuddhismen som sådan.

Opprinnelsessted

Historien til teksten er kompleks. Det er imidlertid konsensus at kjernen av teksten – som tilsvarer den eldste tibetanske oversettelse, de seks første bokruller i Faxians oversettelse, og de ti første bokruller i Dharmakṣema's kinesiske oversettelse, oppstod i India, trolig i Andhra i det sørlige India.
Hodge har påpekt at indre bevis i teksten indikerer at Mahāparinirvāṇa sūtraen sirkulerte i Sør-India, og deretter gradvis ble spredt nordvestover, med Baruch og Kashmir som senter. Språket indikerer en region i det sørlige India i tidsperioden til Sātavāhanariket. Sātavāhanaregentene beskyttet buddhismen, og var involvert i byggingen av huletemplene ved Karla og Ajaṇṭā, og den store stūpa ved Amarāvati. De hadde også omfattende forbindelser med det gresk-baktriske Kuṣāṇariket nordvest for India.
Eskatologiske betraktninger er også blitt brukt til å tidfeste den historiske kontekst som teksten oppstod innenfor. Teksten inneholder en profeti om noe som vil inntreffe når Buddhas autentiske lære (saddharma) har 80 år igjen i verden. Samme avsnitt spesifiserer at læren vil blomstre i de første 40 år av denne 80-års periode. Liksom beslektede tekster som Mahāmeghasūtraen og Mahābherīhārakasūtraen, kommer Buddha med en profeti om at Māra vil ødelegge saddharma 700 år etter Buddhas parinirvāṇa, som i tradisjonell kronologi fører oss til tidspunktet 220 e.Kr. Teksten inneholder også hentydninger til dens geografiske opprinnelse: Den omtaler «bodhisattvaene i sør», 南方諸菩薩 (nán fāng zhū púsà) og den forteller at teksten vil bli bredt til Kashmir (罽賓, jì bīn). Lignende scenarioer finnes i Aṅgulimālasūtraen og Mahābherīhārakasūtraen: Buddhismens nedgang vil skje omkring 220 e.Kr. i «sør» (dakṣiṇāpatha) som er regionen omkring Deccan, som i historisk forstand er Sātavāhanariket.
Stephen Hodge henviser oss videre til en person som blir kalt Sarvasattvapriyadarśana i en gruppe tekster beslektede som er beslektet med Nirvāṇasūtraen, nemlig Lotussūtraen, Aṅgulimālasūtraen, Mahāmeghasūtraen og Mahābherīhārakasūtraen (i den sistnevnte kalles han Sarvalokapriyadarśana). I andre profetier som tilskrives Buddha, skal han ha blitt født i regjeringstiden til en Śātavāhanaregent, identifisert som Gautamīputra Śātakarṇi. Hodge nevner at hans regjeringstid sluttet omkring 80 år før tidspunktet for profetien ovenfor, eller 220 e.Kr. I Lotussūtraen blir det sagt at Sarvasattvapriyadarśana var en inkarnasjon av Gautamī, Buddhas tante, og at det ble profetert at han i dette livet ville anta en rolle som tilsvarte rollen til Mahākāśyapa i Buddhas liv. Sammenfallet mellom tantens navn og det metronyme fornavnet til kong Gautamī Śātakarṇi, antyder at Sarvasattvapriyadarśana ble omtalt som en prominent person i disse tekstene for å vinne kongens sympati.
Hodge hevder at denne Sarvasattvapriyadarśana er en virkelig, historisk person, som grunnla hele linjen bestående av Mahāyāna mahāparanirvāna sūtraen og beslektede tekster, eller at han i det minste var en viktig eksponent av teksten. Han nevnes ikke ved navn i Nirvānasūtraen, men Hodge tror han opptrer som bodhisattva Kāśyapa, som har epitetet Mahākāśyapa-ekagotra, «han som er av samme linje som Mahākāśyapa.» Han er omtalt som Buddhas stedfortreder og den som har størst tillit til å utbre hans lære. Hodge tror at «det er mulig vi her hører den virkelige stemmen til et historisk individ» – den virkelige Sarvasattvapriyadarśana, som levde i Śātavāhanariket i sør, og som forkynte den opprinnelige kjernen i Mahāparinirvāṇa sūtraen. Situasjonen i sør kan deretter ha snudd til det ugunstige for tekstens forkynnere, hvoretter de reiste til Kashmir før ytterligere deler av teksten ble skrevet. Historiske omstendigheter snudde tingene ytterligere til det verre, og dette kan igjen være knyttet til tekstens millenaristiske endetids-eskatologi og til fremkomsten av tathāgatagarbha-læren, som en lære som gir håp.

Dàoshēng (道生, 360–434)

Like etter at teksten var oversatt til kinesisk, utløste Dàoshēng (道生, 360–434) en religiøs konflikt da han hevdet at icchantikaene – de mest fundamentalt fordervede personer spirtuelt sett, hadde buddhanatur. I året 428 eller 429 ble han ekskludert fra det buddhistiske fellesskapet, og av denne grunn slo han seg ned i Lushan i året 430. Blant hans fremste kritikere var Zhìshèng (智勝), som deltok i Buddhajīva's oversettelse av Mahīśāsakavinaya.
Dàoshēng bodde i sør, og på det nevnte tidspunkt var bare Faxians oversettelse av teksten, tilgjengelig. Da den «nordlige» oversettelsen til Dharmakṣema ble kjent etter år 430, fant man støtte for Dàoshēngs påstand i kapittel 23, og Dàoshēng ble priset for sin innsikt. Han ble imidlertid værende i Lushan, hvor han grunnla Nirvanaskolen (涅盤宗, niè pán zōng), og skrev en kommentar til Lotussūtraen fra år 432 frem til sin død i år 434.
Det har vært spekulert i om Dàoshēng kjente innholdet i den nordlige versjon, før den ble oversatt til kinesisk. Faxian ankom Shandong i året 412. I året 413 møtte han Xiè Lìngyùn – som deltok i oversettelsen av den «sørlige versjonen», i Jiankang, på det daværende tidspunkt hovedstaden i det østlige Jindynastiet. Xiè forfattet i 413 en dedikasjon til et tempel som ble reist i 412 til minne om Faxians besøk i «hulen av Buddhas skygge» i Nagarahāra. Dedikasjonen refererer til forestillingen om at icchantika vil bli frelst (禪堤獲自拔之路). Xiè var en nær venn av Dàoshēng før ham kom i konflikt med det buddhistiske fellesskapet.
Dàoshēng fremmet læren om «plutselig oppvåkning». Dette nevnes i forordet til en sūtra, som ble skrevet av Liú Qiú (劉虬), og som er bevart i Chu sanzang ji ji. Det omtales også Zhàolùn shū X 866, en kommentar av Huìdá til Zhàolùn, hvor hans ståsted om «plutselig oppvåkning» betegnes som «den nye lære» (新教), i motsetning til en «gammel lære» (舊教). Dàoshēngs eksegese til Nirvāṇasūtraen hadde enorm innflytelse på kinesisk buddhisme og beredte grunnen for fremveksten av skolen Chán i det 6. århundre. Nirvanaskolen baserte seg først og fremst på Nirvāṇasūtraen og Lotussūtraen, og ble til slutt absorbert av den buddhistiske retningen Tiāntái.

Bǎoliàng (寶亮, 444–509)

Den neste personen som bør nevnes var Bǎoliàng (寶亮, 444–509). Han huskes først og fremst for å ha forfattet en enorm eksegese til den «sørlige versjonen» av Nirvāṇasūtraen, bestående av 71 bind. Arbeidet med verket ble innledet i året 509 etter en befaling av keiser Wu av Liang-dynastiet. Teksten inneholder ulike forord av 11 forskjellige mestere av Nirvāṇaskolen: Keiser Wu (梁武帝, 464–549), Dàoshēng, Sēngliàng (僧亮), Fǎcháng (法略), Tánjǐ (曇濟, 411–475), Sēngzōng (僧宗, 438–496) som skal ha holdt over hundre foredrag om Nirvāṇasūtraen etter invitasjon fra keiser Gao av det sørlige Qi, Bǎoliàng selv, Zhìxiù (智秀), Jùtán Fǎzhì (瞿曇法智, virket omkring 582),