Spøkelset i Cock Lane

Bakgrunn

I 1756-57 giftet William Kent, en skomaker fra Norfolk seg med Elizabeth Lynes, datter av en kjøpmann fra Lyneham. De flyttet til Stoke Ferry hvor Kent hadde et losjihus og senere bestyrte han det lokale postkontoret. Det var tilsynelatende svært mye kjærlighet, men ekteskapet ble kortvarig for innen en måned etter innflyttingen døde Elisabeth under en fødsel. Hennes søster Franc, kjent som Fanny, hadde under Elizabeths graviditet flyttet inn med paret og hun overtok omsorgen for barnet og dets far. Gutten levde ikke lenge, og Fanny som tok vare på William og huset, innledet i stedet et forhold til William, men kirkens lover utelukket ekteskap. Da Kent reiste til London for å søke råd, ble han fortalt at siden Elizabeth hadde gitt ham en sønn, var en union med Fanny umulig. I januar 1759 ga han opp postkontoret, forlot Fanny og flyttet til London i den hensikt å «kjøpe et sted uten noe offentlig kontor i håp om at dette skulle slette den lidenskapen han hadde til Fanny».Fanny bodde i mellomtiden hos en av sine brødre i Lyneham.
Til tross for hennes families misbilligelse av forholdet, begynte Fanny å skrive lidenskapelige brev til Kent, «fylt med gjentatte forsikringer om å tilbringe resten av sitt liv med ham».Til slutt lot ham henne å bli med ham på hybelen i East Greenwich i nærheten av London. De to bestemte seg for å leve sammen som mann og kone, opprette et gjensidig felles testamente og håpet å gjøre dette diskret, men de hadde ikke regnet med Fannys relasjoner. Paret flyttet til et losjihus i nærheten av Mansion House, men utleier hadde hørt om deres forhold til Fannys familie og uttrykke sin forakt ved å nekte å betale tilbake 20 pund som Kent hadde lånt ham. (27 400 pund nå) Som svar på dette fikk Kent ham arrestert

Richard Parson

Mens han gikk tidlig morgen for bønn i kirken, Church of St Sepulchre-without-Newgate, møtte William Kent og Fanny menighetens kontorist, Richard Parson. Selv om han generelt var betraktet som respektabel, var Parson kjent lokalt som avhengig av alkohol og slet med å forsørge sin familie. Han lyttet til det paret  fortalte om sin situasjon, han var sympatisk, og tilbød dem losji i sitt hjem på Cock Lane, nord for St. Sepulhre langs en smal, svingete gjennomfartsåre, lik de fleste av Londons gater, et tre-etasjes hus. Det hadde vært respektabelt, men det forfallende husets leiligheter besto av et enkelt rom i hver etasje, forbundet med en vindeltrapp. Kort tid etter Mr. og Mrs. Kent (som de kalte seg selv) flyttet, lånte Kent Parsons 12 guineas som skulle betales tilbake i rater med en guinea per måned. Det var mens Kent var borte i et bryllup på landet at de første merkelige lyder begynte. Parsons hadde en kone og to døtre, den eldste, Elizabeth, ble beskrevet som «litt kunstnerisk jente i elleveårsalderen». Kent ba Elizabeth om å bo sammen med Fanny, som da var flere måneder inn i svangerskapet, og å bruke hans seng mens han var borte. De to rapporterte å høre riper og knakende lyder. Disse ble tilskrevet av fru Parsons til en skomaker i nabolaget, selv da lydene gjentok på en søndag, spurte Fanny om skomakeren arbeidet den dagen. Fru Parsons fortalte henne at det gjorde han ikke. James Franzen, en utleier i nærheten av Wheat Sheaf pub, var et annet vitne. Etter at han besøkte huset rapporterte han at de hadde sett et spøkelses hvite figuren gå opp trappen. Livredd, han kom hjem, der Parsons senere besøkte ham, og hevdet også å ha sett et spøkelse.

Arven

Da Fanny var bare uker unna fra fødselen gjorde Kent ordninger for å flytte til en eiendom på Bartlet's Court i Clerkenwell, men i januar 1760 var den ikke klar, så flyttet de i stedet til en mindre praktisk leilighet i nærheten. Hensikten var bare et midlertidig opphold. Men, 25. januar ble Fanny syk. Den behandlende lege diagnostisert det som et tidlig stadium av en akutt feber og var enig med Kent i at losjiet var utilstrekkelig i et kritiskt stadium av svangerskapet. Fanny ble derfor flyttet, med buss, til Bartlet's Court. Den neste dagen kom hennes lege tilbake og møtte henne på apoteket. Begge var enige om at Fannys symptomer var en indikasjon på kopper. Etter å ha hørt dette ble Fanny sendt til en advokat for å sikre at testamentet var i orden, og at Kent skulle arve hennes eiendeler. En bekjent av Kent, Stephen Aldrich, rektor ved St. John Clerkenwell beroliget henne med at hun ville bli tilgitt sine synder. Hun døde den 2. februar. Som eneste begunstiget i Fannys testamente, bestilte Kent en kiste, men da han var redd for å at deres forhold ble kjent, bad han om at den forble navnløs. For å registrere begravelsen var han imidlertid tvunget til å oppgi et navn, og han oppga sitt eget. Fannys familie ble varslet og hennes søster Ann Lynes, som bodde i nærheten på Pall Mall, deltok i begravelsen i St. John's. Da Ann hørte om vilkårene i Fannys testamente som etterlot henne og hennes brødre og søstre et halvt pund hver og Kent resten prøvde hun, men klarte ikke å omstøte testamentet.

Spøkelsesjakten

Kent 's tidligere utleier, Parsons hadde ikke tilbakebetalt Kent lånet hvor om lag tre guineas gjenstod—og Kent instruerte sin advokat om å saksøke ham. Han klarte å inndrive gjelden i januar 1762, akkurat som de mystiske lyder på Cock Lane begynte på nytt. Catherine Friend som hadde bodd der en kort tid, flyttet ut da hun hørte de lyder som hadde forsvunnet midlertidig, men som nå var blitt hyppigere, kunne ikke stoppes. De kom tilsynelatende ikke fra Elizabeth Parsons, som også ble regelmessig forstyrret av uforklarlige lyder, som hun sammenlignet lyden som høres når en katt skraper på en stol. Angivelig, fast bestemt på å avsløre sin kilde fikk Richard Parsons en snekker til å fjerne panelet rundt Elizabeths seng. Han henvendte seg til John Moore, assisterende predikant på St. Sephulcure siden 1754 og rektor i St Bartholomew-the-Great i Vest-Smithfield siden juni 1761. Tilstedeværelsen av et spøkelse ble antatt å tilhøre Fannys søster, Elisabeth som allerede hadde hørt det mens Fanny lå for døden, og de to konkluderte med at det spøkelset som nå hjemsøkte Parsons' hus må være Fanny Lynes i egen person. Forestillingen om at en person er er et spøkelse og kan komme tilbake fra de døde for å advare de som fortsatt er i live, var en vanlig oppfatning, og tilstedeværelsen av to tilsynelatende hvileløse spøkelser var derfor et åpenbart tegn om at et hvert spøkelse hadde et viktig budskap å formidle.
Parsons og Moore utviklet en metode for kommunikasjon; et slag for ja, to slag for nei. Ved hjelp av dette systemet, dukket spøkelset opp for å hevde at Fanny hadde blitt myrdet. Det var gjettet på at den mystiske figuren i hvitt som var så livredd for å møte James Franzen, måtte være Elizabeths sjel, som hadde dukket opp der for å advare sin søster om hennes forestående død. Da det første spøkelset tilsynelatende hadde forsvunnet, og denne anklagen mot Kent—at han hadde myrdet Elizabeth—aldri var straffet, men gjennom gjentatte avhør av Fannys ånd var det gjettet på at hun hadde dødd, ikke fra virkningene av kopper, men heller fra arsenikkforgiftning. Den dødelige giften hadde tydeligvis blitt administrert av Kent ca. to timer før Fanny døde, og nå var det ment at hennes sjel ønsket rettferdighet. Moore hadde hørt fra Parsons hvordan Kent hadde inndrevet gjelden han skyldte ham, og hadde også hørt fra Ann Lynes, som hadde klaget over at da Fannys kistelokk ble skrudd på hadde hun ikke vært i stand til å se sin søsters er lik. Moore mente at Fanny ikke viste synlige tegn på kopper og at hvis hun hadde blitt forgiftet, ville mangel på arrdannelse ville ha vært noe Kent heller ville holde skjult. Som prest med vinkling mot metodisme var han var tilbøyelig til å stole på sjelen, men for ekstra støtte søkte han bistand fra Thomas Broughton, en tidlig metodist. Broughton besøkte Cock Lane 5. januar og forlot stedet, overbevist om spøkelset var ekte. Historien spredte seg gjennom London, The Public Ledger begynte å publisere detaljerte beretninger om fenomenet, og Kent kom under offentlig mistanke som morder.

Etterforskning

Den 20. januar ble annen séanse avholdt, denne gangen hjemme hos en mr. Bruin på hjørnet av den nærliggende Hosier Lane. Blant de som deltok var en mann som «ekstremt ønsker å oppdage svindel, og oppdage sannheten om denne mystiske affære» som senere skrev om natten i London Chronicle. Han kom med et lite følge som omfattet James Penn fra St Ann's i Aldersgate. Inne i huset plasserte et medlem av gruppen seg ved sengen, men ble bedt av en av åndens sympatisører om å flytte seg. Han nektet, og etter en kort argumentasjon forlot spøkelsets' støttespillere huset. Mannen spurte deretter om Parsons ville tillate sin datter å bli flyttet til et rom i sitt hus, men det ble nektet. For resten av natten ga ikke ånden lyd fra seg, mens Elizabeth Parsons, nå ekstremt opphisset, viste tegn til kramper. Da hun ble spurt, bekreftet hun at hun hadde sett spøkelset, men at hun ikke ble skremt av det. På det punktet forlot flere av selskapet, men det var først kl. 7 neste morgen at bankingen begynte. Etter vanlige spørsmål om årsaken til Fannys død og hvem som var ansvarlig, ble avhøret stoppet.
Parsons sa seg enige i å flytte sin datter til Aldrich's hus for videre testing 22. januar, og den morgenen kom Penn og en mann av «sannferdighet og formue» til Parsons og ba Elizabeth om å fortelle oldermann Gosling at hun ikke var der, og nektet å avsløre sitt oppholdssted. Parsons hadde snakket med venner og var tydeligvis redd for at Kent hadde vært opptatt med sine egne undersøkelser. I stedet tillot han Elizabeth å flytte en natt til St. Bartholomew's Hospital, der en annen séanse ble holdt. Ingenting ble rapportert til ca, kl. seks om morgenen da tre ripelyder ble hørt, angivelig mens jenta lå og sov. Det 20-sterke publikum klaget over at saken var et bedrag. Da Elizabeth våknet begynte hun å gråte, og da man forsikret henne om at hun var trygg, innrømmet hun at hun var redd for sin far, «som må bli ødelagt og fortvilet, hvis deres rolle skulle være ment å være oppdiktet» Hun innrømmet også at selv om hun lot som hun sov, var hun faktisk fullt klar over samtalen rundt henne. Først bare da Public Ledger skrev om saken, men da det ble kjent at adelsmenn allerede hadde fattet interesse og besøkte ånden hos mr. Bray 14. januar.

Avisene fatter interesse

Historien å dukket opp i andre aviser. Både St. James 's Chapel og London Cronicle trykte rapporter fra 16. til 19. januar (sistnevnte mer skeptisk av de to), og Lloyd' s Evening Post fra 18.-20. januar. Historien ble spredt over London, og i midten av januar samlet store folkemengder seg utenfor eiendommen. Det var slik at Cock Lane ble nærmest ufremkommelig. Parsons belastet de besøkende en inngangsbillett for å «snakke» med ånden, som var meldt, og han ville ikke skuffe. Etter å ha mottatt flere forespørsler om å gå i forbønn, ble Samuel Fludyer, Lord Mayor of London, 23. januar kontaktet av Oldermann Gosling, John Moore og Parsons. De fortalte ham om sine erfaringer, men Fludyer ble minnet om det siste tilfelle av svindleren Elizabeth Canning og nektet for å la Kent eller Parsons bli arrestert (på anklager om drap og konspirasjon henholdsvis). I stedet, mot et bakteppe av hysteri som skyldes i en del av avisenes nådeløse rapportering om saken, beordret han at Elizabeth bli testet i Aldrichs hus. Elizabeth ble igjen gjenstand for studier, i to seanser 23. - 24. januar. Parsons aksepterte Lord Mayors avgjørelse, men ba om at «noen personer som hadde hatt forbindelse med jenta, kunne få lov til å være tilstede og være hos henne på dag-tid». Dette ble nektet, da to lignende forespørsler, Aldrich og Penn insisterte på at de ville godta bare «en hvilken som helst person eller personer, av streng karakter og omdømme, som kjenner Aldrich og Penn's forhandlinger med Parsons som tydelig hadde opprørt skribenten som forsvarte i sine handlinger i Public Ledger. Det ble bedt om at Aldrich og Penn utstedte et spisst tilsvar i Lloyd's Evening Post:
Elizabeth ble tatt 26. januar til Jane Armstrongs hus sovnde i en hengekøye. Fortsatt hørtes lyder av åndens supportere, samtidig som pressen ustanselig rapporter om av saken fortsatte. Horace Walpole, 4. Jarl av Orford, kunngjorde at med Hertugen av York, Dame Northumberland, Lady Mary Cocke og Lord Hertford kom han for å besøke Cock Lane 30. januar. Etter å ha slitt seg gjennom mylderet av interesserte besøkende ble han til slutt skuffet. Public Leggers observatør meddelte at støyen er nå generelt er sterkest kl. syv om morgenen, kan det være nødvendig å ende tiden. Seanser kan bli bedre gjennomført da.