Fossekall

Etymologi

Det offisielle artsnavnet på norsk er fossekall, men både elvekonge og vannstær anerkjennes. Benevnelsen fossekall sto første gang på trykk i 1715. Arten benevnes dessuten under en rekke lokale navn. Blant disse er elveprest, fosseskadde (Telemark), elvekall (Vestlandet og Nord-Norge), straumstare og kvernkall (noen steder i Sør-Norge). Fossekallen har minst 70 ulike lokalnavn i Norge, og i alle fall 50-60 er kjent fra Sverige.

Beskrivelse

Fossekallen blir omkring 17–20 cm. Hannen veier cirka 53–76 g og hunnen cirka 46–72 g (nominatformen), men dette varierer litt mellom de ulike underartene. Hannen blir imidlertid noe større enn hunnen.
Fjærdrakten er brunsvart, med et markert hvitt felt på hals og bryst. Den varierer imidlertid noe mellom underartene, spesielt den brune underdelen. En av underartene (cashmeriensis) finnes dessuten i en variant som mangler den hvite brystflekken, og en annen (leucogaster) har en variant som har helt hvit buk. Kjønnene har tilnærmet lik fjærdrakt. Fasongen ligner på en gjerdesmett, med korte vinger, og en kort, litt oppreist hale, men fossekallen er mye større. Ungfuglene er grålige, med flekket grå og hvit underside.
Et godt kjennetegn er den ustanselige «neiende» bevegelsen.
Den holder seg alltid i nærheten av rennende vann, og kan dykke og svømme korte strekk under vann. Den bruker vingene som svømmeredskap når den dykker, og «spaserer» deretter på bunnen, mot strømmen.
Hele året frembringer den et sitrende «tsitt-tsitt-tsitt». Sangen forøvrig er pludrende og skurrende fløytetoner.

Taksonomi

Inndelingen av underartene trenger revisjon, spesielt siden det er oppdaget at cytokrom b sekvensene er i konflikt med underartenes antatte distribusjon i det vestre Palearktis. Det er oppdaget svært komplekse fylogeografiske strukturer som involverer minst fem distinkte klader. Mange av variasjonene kan være klinale.

Habitat

Arten foretrekker rennende klart ferskvann; bekker, elver og fossestryk, men finnes også langs stillestående vann. Hekker som oftest i steinete klipper eller på kunstige steder, som broer og lignende. I Atlasfjellene i Afrika trives arter i høyder omkring 900–2 600 moh. I Afghanistan i høyder omkring 2 000–3 500 moh. Og i Himalaya i høyder på omkring 3 000–5 500 moh. Utenfor hekketiden trekker gjerne fuglene ned i lavere høyder. I Himalaya til omkring 2 400 moh, men ellers i Asia til omkring 1 000 moh. I Europa finnes den fra havnivået og oppover.

Atferd

Fossekallen lever av vanninsekter, larver, krepsdyr, småfisk og snegler som den finner i vannet eller på bunnen, og er den eneste spurvefugl som henter det meste av sin næring i vannet ved dykking.
Arten er stort sett for standfugl å regne, men noen individer drar fra nordlige områder og overvintrer i Danmark, Sør-Sverige, Sør-Finland og Baltikum.

Hekking

Redet legges alltid ved rennende vann: på en fjellhylle, under broer o.l.
Det er bygget som en hytte, med inngang nedenfra eller fra siden. Det er bygget av mose, og er kledd innvendig med løv og strå. I april – juni legger den 4-5 hvite egg. Hunnen ruger på eggene , som klekkes etter 14-18 dager. Ungene mates av begge foreldrene, og er flyvedyktige etter ca. 23 dager.