Krates fra Theben

Liv og virke

Krates ble født i Theben en gang rundt 365 f.Kr. Han var sønn av Askondos, og var arving av en stor formue, som det ble sagt at han ga avkall på for å leve i henhold til kynisk filosofi i Athen. Diogenes Laertios har bevart flere forskjellige redegjørelser av denne fortellingen; i en av dem ga Krates bort sine penger til borgerne i Theben, tilsynelatende etter å ha sett den legendariske tiggerkongen Telefos i en tragedieoppsetning; en annen redegjørelse hevder at han plasserte sine penger i varetekt av en bankier i den hensikt at de skulle bli gitt til hans sønner, om ikke de også ble filosofer, i så fall skulle pengene bli gitt til de fattige.
Han flyttet til Athen hvor tradisjonen hevder at han ble elev av Diogenes fra Sinope, den kjente filosofen som bodde i en tønne. Det nøyaktige forholdet mellom de to mennene er ikke kjent, men det er én tilsynelatende referanse til Krates som referer til ham som «en medborger av Diogenes, som trosset alle anslag av misunnelse.» Krateser også beskrevet som en elev av Bryson fra Akhaia og av Stilpon. Han levde et asketiske liv i lykkelig enkelhet, og Plutark, som skrev en detaljert biografi av Krates, som dessverre har gått tapt, nedtegnet hvilken type menneske han var: «Men Krates med sin eneste veske og frynsete kappe lo spøkefullt av sitt liv, som om han alltid hadde vært ved en festival.»
Det har også blitt sagt at han var deformert med en lam fot og lute skuldre. Han ble gitt tilnavnet «Døråpneren (gresk: θυρεπανοίκτης) ettersom han kunne gå inn i hvilket som helst, men han ble tatt godt imot og med respekt.
Han tiltrakk seg oppmerksomhet fra Hipparkhia fra Maroneia nord i Hellas, som var søster av Metrokles, en av Krates’ elever. Det ble sagt at hun ble forelsket i Krates og hans liv og lære, og således ga avkall på sin velstående bakgrunn på et vis ganske lik Krates. De ble gift og deres ekteskap var bemerkelesverdig for antikkens Athen ved å være basert på gjensidig respekt og likhet mellom paret. Fortellinger om Hipparkhia som opptrådte over alt i offentligheten sammen med Krates ettersom respektable kvinner ikke oppføre seg slik. De fikk minst to barn, ei jente og en gutt ved navn Pasikles. Det er sagt at Krates skal ha introdusert sin sønn til seksuelt samleie ved å ta ham med til et bordell, og at han tillot sin datter å ha ekteskap på prøve i en måned med mulige beilere.
Krates var lærer av Zenon fra Kition i de siste årene av århundret, og var uten tvil den største innflytelsen på Zenon i hans utvikling av den stoiske filosofi. Zenon hadde alltid stor respekt for Krates og i en del av fortellingene om Krates har antagelig blitt bevart grunnet Zenons skrifter. Blant hans andre elver som er kjent er Metrokles, Monimos, Menippos, Kleomenes, Theombrotos, og Krates egen bror Pasikles. Han kan muligens også ha undervist Kleanthes, Zenons etterfølger som overhode for den stoiske skolen.
Krates var tilsynelatende i Theben i 307 f.Kr. da Demetrios fra Faleron ble forvist dit. Det er sagt at Krates død i stor alder, kanskje en gang rundt 285 f.Kr., og ble gravlagt i Boiotia.
Krates skrev en bok, nå tapt, med brev om filosofiske emner, som Diogenes Laertios sammenlignet stilistisk til Platon. Det er 36 bevarte kyniske epistler tilskrevet Krates, men disse senere komposisjoner fra 100-tallet. Krates forfattet også en del filosofiske tragedier, og en del mindre dikt kalt Lekene (gresk: Παίγνια, Paignia). Flere fragmenter av hans tanker har overlevd. Han lærte en enkel askese, men som synes å ha vært mindre ekstrem enn den til hans forgjenger Diogenes.
Hans filosofi var preget av en vennlig og rik humor. Han oppfordret folk til ikke foretrekke noe, men linser i sine måltider ettersom luksus og overdrivelser var de fremste årsaker til oppvigleri og opprør i en by. Denne vittigheten ble siden årsaken til mye satire, slik som bok 4 av Athenaios’ Deipnosophistæ hvor en gruppe kynikere setter seg ned for et måltid og blir servert rett etter rett, som alle er linsesuppe.

Senere litterære referanser

Forholdet mellom Krates og Hipparkhia har blitt emne for en rekke fiktive fortellinger, som skuespillet Spozalizio d' Ipparchia filosofa, skrevet av den italienske nonnen Clemenza Ninci på 1600-tallet, eller Christoph Martin Wielands roman Krates und Hipparchia (1804). En fiktiv biografi om Krates ble skrevet av den franske forfatteren Marcel Schwob i verk Vies imaginaires fra  1896.