Henry Stafford, 2. hertug av Buckingham

Bakgrunn

Henry Stafford ble født i 1455 som den eldste sønnen til Humphrey Stafford, jarl av Stafford. Hans mor var Margaret Beaufort, grevinne Stafford, datter av Edmund Beaufort, 2. hertug av Somerset, som igjen var barnebarn av John av Gaunt. Moren har samme navn som som sin kusine, den bedre kjente Margaret Beaufort, som ble mor til Henrik Tudor, den senere kong Henrik VII av England.
Faren ble drept som følge av de sårene han fikk under de første slaget ved St. Albans i 1455. Som den eldste sønnen ble Henry jarl av Stafford i 1458, 4 år gammel, ved sin fars død, og ble myndling av kong Edvard IV av England. Som beslektet med kongefamilien og som arving av store besittelser og eiendommer var Henry av stor betydning for kongen. Han ble hertug av Buckingham i 1460 da hans bestefar, Humphrey Stafford, 1. hertug av Buckingham, ble drept i slaget ved Northampton. Både faren og bestefaren kjempet for huset Lancaster. Han fikk Edvard IVs dronning Elizabeth Woodville som verge, og datter av Richard Woodville, 1. jarl Rivers. I februar 1465, 11 år gammel, ble han gift med Catherine Woodville, den 24 år søsteren av Elizabeth Woodville. I henhold til Dominic Mancini, en italiensk reisende i England, var det et ekteskap han mislikte, skjønt det frambrakte fire barn. Buckingham tilga aldri Elizabeth for å tvinge ham inn i det ekteskapet, og han foraktet både sin kone og resten av Woodvilleslekten. Da Edvard IV døde i 1483 og Woodvilleslekten kom i konflikt med Richard, hertug av Gloucester om vergemyndighet over den unge Edvard V, tok Buckingham derfor først Richards side.

Buckinghams opprør

Selv Buckingham var framtredende tilstede ved Rikards kroning, og umiddelbart etter ble gjort til rikskonstabel av England (engelsk: Lord High Constable of England) og fikk også posisjonen som dommer (Justiciar) og marskalk av nordlige og sørlige Wales, foruten også konstabel av de kongelige festninger i Wales og Welsh Marches (grenseområdene). Det er mulig at Rikard III trodde at hertugens støtte var vel sikret, men tidlig i august trakk Buckingham seg fra hoffet og til Brecon i Wales. Det har vært antatt at Buckingham mente at han hadde fortjent en større belønning, eller muligens at han konspirerte for å sikre den engelske tronen for seg selv. I uansett tilfelle ble han ved Brecon påvirket av sine samtaler med en av sin fanger, John Morton, biskop av Ely, som overtalte ham til gi støtte til Buckinghams fetter Henrik Tudor, jarl av Richmond. Det gjorde at han havnet på samme side som familien Woodville.
En utstrakt sammensvergelse blant misfornøyde innen adelen dannet seg snart, men Rikard III hadde fått en tidlig advarsel, og den 15. oktober ble det utstedt en kunngjøring om Buckingham. Henrik Tudor var i Bretagne hvor han samlet tropper for en invasjon mens Buckingham samlet tropper i Wales og grensetraktene. Uvær hindret planene, Tudors skip havnet i en storm og måtte vende tilbake til Bretagne, mens Buckinghams framskritt ble stoppet av en stor oversvømmelse ved elven Severn. Hans hær smeltet unna uten å ha kommet i kamp da Rikards styrker nærmet seg. 
Buckingham ble tvunget til å rømme i forkledning sammen med en tilhenger, Ralph Bannister. De søkte tilflukt i klosteret Beaulieu Abbey i Hampshire. Da de fikk høre om den store belønning som Rikard III hadde plassert på Buckinghams hode, grep Bannister muligheten til å forråde ham og den 1. november ble han utlevert til kongen i Salisbury. Rikard III avslo å møte Buckingham og etter en summarisk rettssak ble han dømt til døden for høyforræderi og henrettet dagen etter ved halshugning i nærheten av vertshuset Bull's Head Inn i Salisbury, den 2. november 1483, selv om det var søndag. Det er antatt at han ble gravlagt i St Peter's Church i Britford i Wiltshire.
Hans enke, Catherine Woodville, giftet seg senere på nytt med Jasper Tudor, onkel av Henrik Tudor, som var i prosessen med å organisere et nytt opprør mot Rikard III.