Olympiske leker

Forløpere

Initiativet til gjenopptagelsen av de olympiske leker stammer fra midten av det 19. århundre, men flere steder var det allerede flere hundre år tidligere blitt avholdt forskjellige sportskonkurranser som hadde varianter av «olympisk» knyttet til seg. Den engelske advokaten og forfatteren Robert Dover tok initiativ til Cotswold Olimpick Games, som har blitt avholdt årlig i Cotswolds siden et sted mellom 1604 og 1612; det sistnevnte året regnes som den offisielle starten.
Den nasjonale L'Olympiade de la République ble arrangert årlig i Frankrike fra 1796 til 1798 og omfattet en rekke konkurranser som var kjent fra antikkens leker. Interessen for de olympiske leker vokste også som følge av tyske arkeologers utgravninger av Olympia på midten av det 19. århundre. I Hellas hadde man etter løsrivelsen fra Det osmanske rike i 1829 behov for å styrke sin nasjonalfølelse, og den antikke olympiske tradisjon var et velegnet middel til dette. De første «moderne» internasjonale olympiske leker ble dermed avholdt i Athen i 1859, hvor der ut over grekere også deltok idrettsutøvere fra Det osmanske rike. Disse regionale lekene ble gjentatt i 1870 og 1875.
I 1870-årene funderte den franske baron Pierre de Coubertin over årsaken til det franske nederlaget i den fransk-prøyssiske krig (1870–71), og han kom frem til at det skyldtes de franske soldatenes dårlige fysiske form og manglende idrettslige oppdragelse. Han overvar i 1890 engelske olympiske leker i Much Wenlock, som hadde blitt avholdt siden 1866 som en nasjonal begivenhet. Dette overbeviste ham om at det måtte være mulig å etablere olympiske leker på et overnasjonalt nivå, selv om tidligere forsøk på dette var strandet på grunn av motstand fra forskjellige lokale parter.
Han fikk opprettet Den internasjonale olympiske komité på den første olympiske kongress, som ble avholdt på Sorbonne-universitet i Paris 16.–23. juni 1894. På kongressens siste dag ble det besluttet at de første egentlige internasjonale olympiske leker skulle avholdes i Athen i 1896. IOK skulle være eneansvarlig for organiseringen av lekene og valgte den greske forfatteren Demetrius Vikelas som sin første president.

Premieren på de moderne olympiske leker

De første moderne olympiske leker fant sted 6.–14. april 1896 i Athen med utgangspunkt i Panathinaiko stadion, som hadde røtter tilbake til oldtiden. Der deltok 241 idrettsutøvere fra 14 nasjoner, hvorav omkring 190 var fra Hellas. Det internasjonale bidraget var derfor relativt begrenset, men Tyskland, Frankrike og Storbritannia hadde hver 10–20 deltagere. Norge deltok ikke i de første lekene, men stilte med sju deltagere i Sommer-OL 1900 i Paris.
I de første lekene ble det konkurrert i til sammen 43 konkurranser fordelt på ni idrettsgrener: friidrett, bryting, sykling, fekting, turn, skyting, svømming, tennis og vektløfting. Roing var planlagt, men måtte avlyses på grunn av dårlig vær.
Lekene ble en stor nasjonal suksess i Hellas med overveldende publikumsinteresse, og denne suksessen smittet av på noen av utøverne, som foreslo at man fremover skulle avholde lekene fast i Hellas. IOK hadde imidlertid allerede besluttet at vertskapet skulle skifte for å sikre en internasjonal oppbakking og hadde utpekt Paris som vertsby fire år senere.

Vinter-OL

Med utbruddet av første verdenskrig ble det satt en midlertidig stopper for OL. De planlagte lekene i 1916 måtte avlyses – man kunne ikke som i antikken stoppe krigen for å avholde lekene. Til disse lekene var det også planlagt en uke med vintersportskonkurranser, noe man i begrenset omfang forsøkte å inkludere også i noen av de påfølgende lekene. Men denne strategien hadde en rekke naturlige praktiske vanskeligheter, og under den olympiske kongressen i Lausanne i 1921 besluttet IOK å etablere et eget vinter-OL, og de første vinterlekene ble arrangert i Chamonix i Frankrike i 1924. Her deltok 258 atleter fra 16 land i 16 konkurranser innenfor 9 idrettsgrener.
Vinter-OL ble fra begynnelsen avholdt i de samme år som sommer-OL, men på en annen tid av året og i andre byer, og det ble dermed en selvstendig begivenhet fra begynnelsen av. Vinter-OL i Albertville i 1992 ble den siste vinterolympiaden som ble holdt samme år som sommer-OL. I 1986 bestemte IOK at vinter-OL skulle avholdes i en separat fireårssyklus i partallsår som ikke var skuddår. Begynnelsen på den nye syklusen fant sted i 1994 ved Lillehammerlekene.

Paralympiske leker

I 1948 hadde Ludwig Guttmann et ønske om å fremme rehabilitering av soldater etter andre verdenskrig, og han organiserte samtidig med London-OL en konkurranse mellom flere sykehus hvor det ble konkurrert i flere grener. Guttmanns arrangement, da kjent da som Stoke Mandeville Games, ble en årlig sportsfestival. I løpet av de neste tolv årene fortsatte Guttmann og andre sine anstrengelser for å bruke idrett som en vei til helbredelse. Til sommer-OL i 1960 i Roma brakte Guttmann 400 idrettsutøvere for å konkurrere i «Parallell-OL», som ble i ettertiden har blitt kjent som de første paralympiske leker. Siden da har paralympiske leker blitt holdt i alle olympiske år. Siden Sommer-OL 1988 i Seoul har vertsbyen for OL også vært vertskap for de paralympiske lekene.

Etablert verdensbegivenhet

Etter de storslåtte, men også politisk problematiske olympiske lekene i Berlin i 1936 ble OL igjen rammet av en verdenskrig, og de planlagte lekene i 1940 og 1944 måtte avlyses. Siden har lekene funnet sted regelmessig og har for alvor utviklet seg til en verdensbegivenhet. Fra 241 deltakere og 14 nasjoner i 1896 har lekene vokst til i underkant av 11 000 deltagere fra 204 land i Sommer-OL 2008. Vinter-OL er mindre i omfang. For eksempel var Torino vert for 2 508 utøvere fra 80 land som konkurrerte i 84 øvelser i Vinter-OL 2006.
Etter de to store krigene ble det relativ ro på jordkloden, og det ga grobunn for vekst samt større internasjonalt samarbeid på mange fronter. Selv om den kalde krigen ga spenninger i mange år, var sportens verden i lang tid ikke rammet av politisering. De forbedrede transportmulighetene gjorde det mulig å komme omkring store deler av jorden med OL, og Sommer-OL 1956 ble tildelt Melbourne i Australia. Åtte år senere kom lekene for første gang til Asia da de ble arrangert i Tokyo i Japan. Det har etter hvert blitt en større og større økonomisk satsing å bli OL-vert, og det har i praksis betydd at vertskapet ennå ikke har gått til land i noen av de fattigste områdene i verden som Afrika, Midtøsten og Sentral-Asia, og Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro er de første lekene som arrangeres i Syd-Amerika.
IOK tillot tidligere dannelsen av nasjonale olympiske komiteer som representerer land som ikke oppfyller de strenge kravene til politisk suverenitet som internasjonale organisasjoner krever. Dermed kan kolonier og territorier stille med egne delegasjoner til OL. Eksempler er Puerto Rico, Bermuda og Hongkong, som alle konkurrerer med separate lag til tross for at de er underlagt en annen stat. Den gjeldende versjonen av charteret åpner kun for etablering av nye nasjonale olympiske komiteer for å representere «en uavhengig stat anerkjent av det internasjonale samfunnet». Dermed kunne det ikke dannes nasjonale olympiske komiteer for Sint Maarten og Curaçao da de fikk samme konstitusjonelle status som Aruba i 2010, selv om IOK hadde anerkjent Arubas olympiske komité i 1986.

Omstridt

IOK har ofte blitt kritisert for å være en umedgjørlig og lite gjennomsiktig organisasjon, med flere medlemmer i komiteen valgt på livstid. Avery Brundage var president i litt over 20 år, og i løpet av hans tid beskyttet han OL fra politisk engasjement. Han ble anklaget for rasisme, for sin håndtering av apartheidproblematikken med den sørafrikanske delegasjonen og antisemittisme. Under formannskapet til Juan Antonio Samaranch ble komiteen anklaget for nepotisme og korrupsjon. Hans bånd til Franco-regimet i Spania var også en kilde til kritikk.
I 1998 ble det avdekket at flere IOK-medlemmer hadde tatt imot bestikkelser fra medlemmer av Salt Lake Citys budkomité for vertskap til Vinter-OL 2002 for å sikre at deres stemmer ble avgitt til det amerikanske budet. IOK igangsatte en etterforskning som førte til at fire medlemmer trakk seg og seks andre ble utvist. Skandalen satte igang ytterligere reformer som endret måten vertsbyene blir valgt, for å unngå lignende saker i fremtiden.
Dokumentaren Panorama: Buying the Games, som ble sendt på BBC i august 2004, undersøkte mottak av bestikkelser i anbudsprosessen for Sommer-OL 2012. Den hevdet at det var mulig å bestikke IOK-medlemmer til å stemme på en bestemt kandidatby. Etter å ha blitt slått med knapp margin i budrunden for Sommer-OL 2012 anklaget Paris' ordfører Bertrand Delanoë spesifikt den britiske statsministeren Tony Blair og Londons budkomité (ledet av tidligere OL-mester Sebastian Coe) for å bryte budreglene. Påstanden ble aldri etterforsket fullt ut.
Budrunden til vinter-OL i 2006 ble også omgitt av kontrovers. Et fremtredende IOK-medlem, Marc Hodler, sterkt forbundet med det rivaliserende budet til den sveitsiske byen Sion, kom med beskyldninger om bestikkelser av IOK-tjenestemenn fra medlemmer i Torinos organisasjonskomité. Disse beskyldningene førte til en omfattende etterforskning. Beskyldningene kom også til å vende mange IOK-medlemmer bort fra Sions bud og de hjalp potensielt Torino til å sikre vertskapet.

IOKs økonomi

Hovedtyngden av kostnadene bæres av arrangørbyen og vertslandet. Driften av Den internasjonale olympiske komité går på et separat budsjett, og utgiftene har økt kraftig de siste 40 årene. I perioden 2001–2004 var dette budsjettet på 4,5 milliarder amerikanske dollar. IOK var opprinnelig motstander av finansiering gjennom sponsorer. Da IOK-president Avery Brundage gikk av i 1972, begynte IOK å utforske potensialet i TV-mediet og det lukrative annonsemarkedet som kunne utnyttes. Under ledelse av Juan Antonio Samaranch begynte lekene å skifte mot internasjonale sponsorer som søkte å knytte sine produkter til den olympiske merkevaren.

Budsjett

I første halvdel av det 20. århundre drev IOK på et lite budsjett. Som president for IOK 1952–1972 avviste Avery Brundage alle forsøk på å knytte OL opp mot kommersielle interesser. Brundage trodde lobbyvirksomhet av kommersielle krefter ville påvirke IOKs beslutningsprosesser. Hans motstand mot denne inntektsstrømmen betydde at IOK kun hadde 2 millioner USD i aktiva da han pensjonerte seg. Åtte år senere hadde pengereservene svulmet til 45 millioner USD. Dette skyldtes hovedsakelig en vridning i ideologi mot utvidelse av lekene gjennom bedriftssponsing og salg av TV-rettigheter. Da Juan Antonio Samaranch ble valgt til president for IOK i 1980, var hans ønske å gjøre IOK økonomisk uavhengig.
Sommer-OL 1984 ble et vannskille i olympisk historie. Den Los Angeles-baserte organisasjonskomiteen, ledet av Peter Ueberroth, genererte et overskudd på 225 millioner USD, som var et enestående beløp på den tiden. Overskuddet skyldtes delvis salg av eksklusive sponsorrettigheter til utvalgte selskaper. IOK forsøkte å få kontroll over disse sponsorrettighetene, og Samaranch bidro i 1985 til å etablere The Olympic Program (TOP) for å skape en olympisk merkevare. Medlemskap i toppen var, og er, svært eksklusivt og dyrt. Det koster i utgangspunktet 50 millioner USD for et fire års medlemskap, og medlemmer av TOP får eksklusive globale reklamerettigheter for sin produktkategori og tillatelse til å bruke det olympiske symbol, de olympiske ringer, i sine publikasjoner og annonser.

Effekten av fjernsyn

Berlinlekene i 1936 var de første lekene som ble kringkastet på TV, men bare til et lokalt publikum. De første internasjonale TV-sendingene kom med Vinter-OL 1956, og de påfølgende vinterlekene var de første der kringkastingsrettighetene ble solgt til spesifikke TV-nettverk – CBS betalte 394 000 USD for de amerikanske rettighetene, og European Broadcasting Union (EBU) betalte 660 000 USD. I de påfølgende tiårene ble OL en av de ideologiske frontene i den kalde krigen. Supermaktene kjempet om politisk overlegenhet, og IOK ønsket å dra nytte av denne økte interessen via fjernsynsmediet.
Salget av kringkastingsrettigheter gjorde IOK i stand til å øke eksponeringen av de olympiske lekene, og dermed generere mer interesse, som igjen skapte mer appell til annonsører på fjernsyn. Denne syklusen tillot IOK til å kreve stadig økende avgifter for disse rettighetene. For eksempel betalte CBS 375 millioner USD for rettighetene til Naganolekene i 1988, mens NBC brukte 3,5 milliarder USD for å sikre seg kringkastingsrettighetene til alle OL i perioden 2000 til 2012.
Seertallene økte eksponentielt fra 1960-tallet til slutten av århundret. Dette skyldtes både at det ble tatt i bruk satellitter for å kringkaste direkte TV over hele verden i 1964 og innføringen av farge-TV i 1968. Overslag over det global publikum for lekene i Mexico by i 1968 lå på 600 millioner, mens de til Los Angeles-lekene i 1984 hadde økt til 900 millioner. Tallet vokste til 3,5 milliarder for Sommer-OL 1992 i Barcelona.
Nedgangen kom under sommerlekene i 2000 i Sydney, da NBC hadde de laveste seertallene for noe sommer- eller vinter-OL siden 1968. Dette ble tilskrevet to forhold: Det ene var økt konkurranse fra kabelkanaler, det andre var internett, som var i stand til å vise resultater og video i sanntid. TV-selskapene brukte fortsatt opptaksforsinket innhold, noe som var blitt utdatert i den nye informasjonsæraen. Et fall i seertall betydde at TV-selskaper måtte gi gratis reklametid. Med de høye kostnadene kringkastingsrettigheter utgjorde, kombinert med konkurransen fra internett og kabel, krevde TV-industrien gjenytelser fra IOK for å øke seertallene. IOK svarte med en rekke endringer i det olympiske programmet. I sommer-OL ble turnkonkurransen utvidet fra sju til ni dager, og en mestergalla ble lagt til for å øke interessen. IOK utvidet også svømme- og stupeprogrammet, begge populære idretter med en bred base av fjernsynsseere. Den amerikanske TV-bransjen var også i stand til å diktere når visse øvelser skulle bli avholdt slik at de kunne bli kringkastet direkte i beste sendetid i USA. Resultatet av dette arbeidet var blandet; seertallene for vinterlekene i 2006 i Torino, Italia, var vesentlig lavere enn de for lekene i 2002, mens det var en kraftig økning i seere for sommer-OL i 2008 i Beijing.

Kontroverser

Salget av det olympiske merket har vært kontroversielt. Argumentet er at lekene har blitt for likt andre kommersialiserte idrettsarrangement. Spesifikk kritikk ble reist mot IOK for markedets metning under Atlanta-OL i 1996 og OL i Sydney i 2000. Byene var fulle av bedrifter og selgere som forsøkte å selge OL-relaterte varer. IOK indikerte at de ville ta opp dette for å hindre overmarkedsføring på fremtidige leker. En annen kritikk er at lekene er finansiert av vertsbyene og nasjonale myndigheter. IOK påtar seg ingen av kostnadene, men kontrollerer alle rettighetene og fortjenesten fra de olympiske symbolene. IOK tar også en prosentandel av alle sponsor- og kringkastingsinntekter. Vertsbyene fortsetter likevel å konkurrere om retten til å arrangere lekene, selv om det ikke er sikkert at de vil tjene inn igjen investeringene sine.

Amatørstatus og profesjonelle utøvere

Etoset til aristokratiet som ble eksemplifisert i de private skolene i England påvirket Pierre de Coubertin sterkt. I disse skolene var man av den tro at idretten utgjorde en viktig del av danningen, en holdning som oppsummeres i uttrykket Mens Sana i corpore Sano – «en sunn sjel i et sunt legeme». I dette etos var en gentleman den som ble en allrounder, ikke den beste på én bestemt ting. Det var også et rådende rettferdighetsbegrep hvor øving eller trening ble ansett jevngodt med juks. De som praktiserte en idrett profesjonelt, ble ansett å ha en urettferdig fordel over dem som praktiserte det bare som en hobby.
Utelukkelsen av profesjonelle utøvere har forårsaket flere kontroverser i den moderne olympiske historien. Etter Sommer-OL 1912 ble femkamp- og tikampmester Jim Thorpe fratatt medaljene da det ble oppdaget at han hadde spilt semiprofesjonell baseball før OL. Hans medaljer ble posthumt restaurert av IOK i 1983 av menneskelige hensyn. Sveitsiske og østerrikske skiløpere boikottet Vinter-OL 1936 til støtte for sine skiinstruktører som ikke fikk lov til å konkurrere fordi de tjente penger på idretten sin og dermed ble ansett som profesjonelle.
Etter hvert som klassestrukturen utviklet seg gjennom det 20. århundre, ble definisjonen av amatørutøveren som en aristokratisk gentleman utdatert. Da de østeuropeiske landene ga statsstøtte til «fulltids amatøridrettsutøvere», ble den rene amatørideologien ytterligere erodert, ettersom dette ga de selvfinansierte amatørene i de vestlige landene en ulempe. Likevel holdt IOK seg til de tradisjonelle reglene om amatørutøvere.
Fra begynnelsen av 1970-tallet ble amatørkravene gradvis faset ut av det olympiske charteret. Etter lekene i 1988 besluttet IOK å tillate alle profesjonelle idrettsutøvere kvalifisering til OL, med forbehold om godkjenning av IFS. I 2004 var de eneste idrettene uten profesjonelle deltagere boksing og bryting, selv om også dette krever en definisjon av amatørbegrepet basert på kampregler snarere enn på betaling, siden noen boksere og brytere mottar pengepremier fra sine nasjonale olympiske komiteer. I herrefotball kan bare tre profesjonelle spillere over 23 år delta per lag i OL-turneringen.

Åpningsseremoni

Åpningsseremonien omfatter en rekke tradisjoner som fastslås i det olympiske charter. Feiringen innledes med heising av arrangørlandets flagg og at nasjonalsangen spilles. Etter dette følger ulike kulturelle innslag (musikk, sang, dans, teater) som skal representere vertslandet. Denne delen har gjennom årene vokst i omfang. Ved lekene i Beijing ble kostnadene for åpningen anslått til 100 millioner dollar. Etter de kulturelle innslagene følger deltagernes innmarsj. En utøver fra hvert land går i teten som flaggbærer. Siden 1928 har Hellas i kraft av å være lekenes opprinnelsesland gått inn først. Så følger de andre deltagerlandene i alfabetisk rekkefølge ut fra landets navn på engelsk eller fransk. Ved lekene i Beijing i 2008 ble rekkefølge basert på kinesisk skrift.
Når alle utøverne har kommet inn på arenaen, holder lederen for organisasjonskomiteens en kort tale. Deretter følger en tale fra IOK-presidenten før han gir ordet til vertslandets statsoverhode som offisielt erklærer lekene for åpnet. Så spilles den olympiske hymnen samtidig som det olympiske flagget bæres inn og en atlet avsier den olympiske ed. Det siste som skjer er at den olympiske fakkelen kommer inn med den nest siste stafettløperen, som gir den til den siste løperen som tenner den olympiske ilden. Tidligere ble det også sluppet løs fredsduer, men denne tradisjonen ble fjernet etter lekene i Seoul da noen duer fløy inn i ilden.

Medaljeseremonier

En medaljeseremoni blir avholdt etter at hver OL-øvelse er avsluttet. Vinneren står øverst på en seierspall omgitt av deltagerne på andre og tredjeplass på lavere trinn på pallen. I lagkonkurranser står hele laget samlet. Her blir de ropt opp i omvendt rekkefølge og får utdelt sine medaljer av et IOK-medlem. Så blir nasjonalflaggene til de tre vinnerne heist mens nasjonalsangen til gullvinnerens hjemland blir spilt. For hver olympisk gren er det respektive medaljeseremonier som senest blir holdt en dag etter at øvelsen er avsluttet. For mennenes maraton blir konkurransen vanligvis holdt tidlig om morgenen den siste dagen av lekene, med medaljeseremonien om kvelden under avslutningsseremonien.

Mestere og medaljevinnere

Utøverne eller lagene som vinner en første, andre eller tredjeplass i hver øvelse, får medaljer. Vinnerne mottar gullmedaljer, som inntil 1912 var av solid gull, deretter laget av forgylt sølv og nå gullbelagt sølv. Hver gullmedalje må imidlertid inneholde minst seks gram rent gull. Andrepremievinnerne mottar sølvmedalje, og tredjeplass tildeles bronsemedalje. I utslagningsøvelser (spesielt boksing) konkurreres det ikke nødvendigvis om tredjeplassen, og begge taperne av semifinalene mottar bronsemedaljer.
Under de første to olympiske leker fikk bare de to beste medalje: sølv for førsteplass og bronse for andre. Det nåværende tre-medaljeformatet ble introdusert til Sommer-OL 1904. Fra 1948 har idrettsutøvere på fjerde, femte, og sjetteplass har fått diplomer, som offisielt ble kjent som seiersdiplomer, og fra 1984 ble det lagt til diplomer for syvende og åttendeplass også. Under Sommer-OL 2004 i Athen fikk gull, sølv og bronsemedaljevinnerne også olivenkranser. IOK holder ikke statistikk over medaljer som er vunnet, men nasjonale olympiske komiteer og media registrerer medaljestatistikk som et mål på suksess.

IOKs regler for statsborgerskap

Det olympiske charter krever at en idrettsutøver er borger av det landet de konkurrerer for. Utøvere med dobbelt statsborgerskap kan velge hvilket land de vil konkurrere for, men det må ha gått minimum tre år siden han eller hun konkurrerte for et annet land. Dersom de nasjonale olympiske komiteene og idrettsforbundene som er involvert i slike spørsmål er enige, kan IOKs hovedstyre redusere eller kansellere denne perioden. Denne ventetiden er bare aktuell for de som tidligere har konkurrert for én nasjon og ønsker å konkurrere for en annen. Hvis en idrettsutøver får en ny eller endret nasjonalitet, men ikke tidligere har deltatt i et OL, trenger de ikke å vente før de deltar for det nye landet.

Grunner for å endre statsborgerskap

Noen ganger blir idrettsutøvere borgere av nye nasjoner utelukkende for å konkurrere i OL. Dette skjer vanligvis enten på grunn av sponsing eller bedre treningsfasiliteter i land som for eksempel USA eller fordi en idrettsutøver ikke kvalifiserer seg i sitt opprinnelige land. Det siste skjer vanligvis fordi det er for mange kvalifiserte utøvere i utøverens hjemland og de ønsker å være i stand til å delta og hjelpe sitt nye lands tropp. Mellom 1992 og 2008 var det omtrent femti utøvere som innvandret til USA for å konkurrere på det amerikanske OL-laget etter tidligere å ha konkurrert for en annen nasjon.

Kontroverser rundt statsborgerskap

Et av de mest kjente tilfellene hvor endret statsborgerskap før OL skapte debatt, var da Zola Budd, en sørafrikansk løper, emigrerte til Storbritannia fordi Sør-Afrika under apartheidregimet var utestengt fra olympiske leker. Budd hadde rett til britisk statsborgerskap fordi hennes bestefar ble født i Storbritannia, men britiske borgere anklaget regjeringen for å framskynde statsborgerskapsprosessen for henne.
Andre kjente eksempler er den kenyanske løperen Bernard Lagat, som ble amerikansk statsborger i mai 2004. Den kenyanske grunnloven krever at man gir avkall på sitt kenyanske statsborgerskap når man blir borger av en annen nasjon. Lagat konkurrerte for Kenya i Athen-OL i 2004, selv om han allerede hadde blitt amerikansk statsborger. Ifølge kenyanske myndigheter var han ikke lenger kenyansk statsborger, noe som satte sølvmedaljen hans i fare. Lagat sa at han startet statsborgerskapsprosessen i slutten av 2003 og ikke forventet å bli amerikansk statsborger før etter Athenlekene.
I 2012 ble det reist spørsmål om statsborgerskapet til norsk-amerikanerne Charles Ericksen og Bernhoff Hansen. De to bryterne konkurrerte for USA og vant hver sin gullmedalje i Sommer-OL 1904, men det har i ettertid kommet fram at de fortsatt var norske statsborgere da lekene pågikk. Det ble reist spørsmål om Gudbrand Skatteboe likevel ikke var Norges første olympiske mester, og Norges Idrettsforbund sendte en søknad til IOK der de ba om at medaljene skulle føres under Norge. Men selv om det ble dokumentert at de begge var norske statsborgere da de tok gull, konkluderte IOK med at de deltok for USA.

Politikk og kontroverser

Antikkens olympiske leker var ikke bare en arena for idrettslige prestasjoner, det var også en arena for politikk og kontroverser. På grunn av den store mediedekningen har dette også blitt en del av de moderne lekene. Men der de gamle grekerne holdt våpenhvile så lenge lekene pågikk, har ikke de moderne lekene vært noen garanti for fred. Fem planlagte leker har måttet avlyses på grunn av krig, og flere andre har vært rammet av både boikott og terrorisme.

Politikk

De olympiske leker har blitt brukt som en plattform for å fremme politiske ideologier nesten fra starten. Nazi-Tyskland ønsket å skildre sitt nasjonalsosialistiske parti som velvillig og fredselskende da de arrangerte lekene i Berlin i 1936. De brukte også lekene til å vise «den ariske rases» angivelige overlegenhet, og Tyskland ble den mestvinnende nasjonen under lekene. Merkbare seire fra afrikansk-amerikaneren Jesse Owens, som vant fire gullmedaljer, og den ungarske jøden Ibolya Csák, la en demper på budskapet. Sovjetunionen deltok ikke før Sommer-OL 1952 i Helsingfors. I stedet begynte de i 1928 å organisere en internasjonal sportsbegivenhet kalt Spartakiader. I 1920- og 1930-årene forsøkte kommunistiske og sosialistiske organisasjoner i flere land, deriblant USA, å motvirke såkalte «borgerlige» OL med egne Arbeiderolympiader. Det var ikke før i lekene i 1956 at sovjeterne dukket opp som en sportslig supermakt, og dermed kunne dra fordel av publisiteten som fulgte med å vinne i OL.
Individuelle utøvere har også brukt den olympiske scenen for å fremme sin egen politiske agenda. Under Sommer-OL 1968 i Mexico by gjorde to amerikanske friidrettsutøvere, Tommie Smith og John Carlos, en Black Power-hilsen på seierspallen. Som svar på protesten forlangte IOK-president Avery Brundage at USAs olympiske komité (USOC) enten måtte sende de to utøverne hjem eller trekke hele friidrettstroppen. USOC valgte det første.
Regjeringen i Iran har tatt skritt for å unngå konkurranse mellom sine utøvere og utøvere fra Israel. En iransk judoka, Arash Miresmaeili, lot være å konkurrere mot en israeler under Sommer-OL 2004. Selv om han offisielt ble diskvalifisert for å være overvektig, ble Miresmaeli tildelt 125 000 USD i premiepenger av den iranske regjeringen, det samme beløpet som ble utbetalt til iranske gullmedaljevinnere. Han ble offisielt renvasket for anklagene om bevisst å ha unngått kampen, men premiepengene reiste mistanker.

Boikotter

Australia, Storbritannia og Sveits er de eneste landene som har sendt en delegasjon til hvert eneste OL siden oppstarten i 1896. Noen land kan være fraværende fra et OL på grunn av mangel på kvalifiserte utøvere, mens andre har valgt å boikotte et OL av ulike årsaker. Den irske olympiske komité boikottet Berlinlekene i 1936 fordi IOK insisterte på at delegasjonen deres skulle være begrenset til Den irske fristaten i stedet for å representerer hele øya Irland. Det var tre boikotter av OL i Melbourne i 1956. Nederland, Spania og Sveits nektet å delta på grunn av den sovjetiske undertrykkelsen av den ungarske oppstanden, men sendte en rytterdelegasjon til konkurransene i Stockholm. Kambodsja, Egypt, Irak og Libanon boikottet lekene på grunn av Suezkrisen, og Kina boikottet lekene fordi Taiwan (Republikken Kina) fikk lov til å konkurrere i lekene.
Til lekene i 1972 og 1976 truet et stort antall afrikanske land med en boikott for å tvinge dem til å forby Sør-Afrika og Rhodesia, på grunn av deres raseskilleregimer. New Zealand var også et boikottmål fordi herrelandslaget i rugby hadde turnert i det apartheid-styrte Sør-Afrika. IOK ga etter for de første to tilfellene, men nektet å utestenge New Zealand fordi rugby ikke var en olympisk idrett. Tyve afrikanske land sammen med Guyana og Irak gjorde alvor av truslene og trakk sine delegasjoner fra Montreallekene, etter at noen av deres utøvere allerede hadde konkurrert. Taiwan, eller Republikken Kina, besluttet også å boikotte disse lekene fordi Folkerepublikken Kina utøvet press på Montreals arrangementskomité for å hindre delegasjonen fra Republikken Kina fra å konkurrere under det navnet. Republikken Kina nektet på et foreslått kompromiss som ville ha tillatt dem å bruke Republikken Kinas flagg og nasjonalsang så lenge navnet ble endret. Taiwan deltok ikke igjen før 1984, under navnet Kinesisk Taipei og med et spesielt flagg og nasjonalsang.
I 1980 og 1984 boikottet motstanderne i den kalde krigen hverandres leker. Sekstifem nasjoner nektet å konkurrere under Moskva-OL i 1980 på grunn av den sovjetiske invasjonen av Afghanistan. Denne boikotten reduserte antallet nasjoner som deltok til 81, det laveste antallet siden 1956. Sovjetunionen og 14 av deres østblokkallierte (med unntak av Romania) svarte med å boikotte lekene i Los Angeles i 1984 med begrunnelsen at de ikke kunne garantere for sikkerheten til sine utøvere. Sovjetiske tjenestemenn forsvarte sin beslutning om å trekke seg fra lekene ved å si at «sjåvinistiske følelser og et antisovjetisk hysteri blir pisket opp i USA». De boikottende østblokklandene arrangerte sitt eget alternative arrangement, Vennskapslekene, i juli og august.
Mange talte for en boikott av kinesiske varer og de olympiske lekene i Beijing i protest mot Kinas brudd på menneskerettighetene, og som svar på opptøyene i Tibet og den pågående konflikten i Darfur. Til syvende og sist støttet ingen nasjon en boikott. I august 2008 oppfordret regjeringen i Georgia til en boikott av Vinter-OL 2014 i Sotsji, som svar på Russlands deltakelse i Krigen i Sør-Ossetia.

Vold og terrorisme

Studenter ønsket å utnytte den internasjonale oppmerksomheten rundt Mexico i forbindelse med de olympiske sommerlekene der, mens Mexicos president Gustavo Díaz Ordaz ønsket å unngå ubehageligheter under de prestisjefylte lekene. Den meksikanske regjeringen svarte med vold, og 2. oktober, ti dager før lekenes start, skjedde Tlatelolcomassakren, der mer enn to hundre demonstrerende studenter ble skutt av regjeringsstyrker.
Terrorisme har også påvirket de olympiske leker. I 1972, da sommer-OL ble holdt i München, ble elleve medlemmer av den israelske OL-troppen tatt som gisler under München-massakren av den palestinske terroristgruppen Sort September. Terroristene drepte to utøvere like etter at de var tatt som gisler og drepte ni andre i et mislykket frigjøringsforsøk. En tysk politimann og 5 terrorister omkom også.
Terrorisme påvirket også de to siste OL holdt i USA. Under Sommer-OL 1996 i Atlanta ble en bombe detonert ved Centennial Olympic Park. Bomben som drepte to og skadet 111 andre ble plassert av Eric Robert Rudolph, en amerikansk statsborger som for tiden soner en livstidsdom for bombingen. Vinter-OL 2002 i Salt Lake City fant sted bare fem måneder etter terrorangrepet 11. september, noe som betydde et høyere sikkerhetsnivå enn noensinne igangsatt til et OL. Åpningsseremonien inneholdt elementer for å minnes 11. september, blant annet et flagg på World Trade Center-tomten, en politimann fra New York-politiet (NYPD) som sang «God Bless America», og æresvakter fra NYPD og New Yorks brannvesen. Hendelsene den dagen har gjort sikkerheten under OL til en økende bekymring og fokus for arrangørene av olympiske leker for å unngå et storstilt terrorangrep.

Kjønnsdiskriminering

Kvinner fikk først delta under Sommer-OL 1900 i Paris, men under Sommer-OL 1992 sendte trettifem land fortsatt delegasjoner kun bestående av menn. Dette tallet har senere falt raskt, og i 1996 ble Lita Fariman første kvinne til å konkurrere for Iran. Hun deltok i 10 m luftrifle og endte på en 46.-plass.
I 2000 sendte Bahrain to kvinnelige utøvere for første gang: Fatema Hameed Gerashi deltok i 50 meter fristil svømming, mens Mariam Mohamed Hadi Al Hilli deltok i 100 meter sprintløp.
I 2004 ble Robina Muqimyar og Fariba Rezayee de første kvinnene til å konkurrere for Afghanistan i et OL. Robina deltok i 100 meter sprintløp, mens Fariba deltok i judo. I 2008 sendte landet kun én kvinnelig utøver: Robina Muqimyar på 100 meter sprintløp. I 2012 representerte Tahmina Kohistani Afghanistan på 100 meter sprintløp.
I 2008 sendte De forente arabiske emirater kvinnelige idrettsutøvere til de olympiske leker for første gang. Maitha Al Maktoum deltok i taekwondo og Sheika Latifa Al Maktoum i hestesport. Begge utøverne var fra familien Al Maktoum, den herskende kongefamilien i Dubai. Også i 2012 sendte emiratene to kvinnelige utøvere. Den etiopiskfødte Betlhem Desalegn deltok i 1500 meter mellomdistanseløp, mens Khadija Mohammed deltok i 75-kilosklassen i  vektløfting.
Innen 2010 var det kun tre land som aldri hadde sendt kvinnelige idrettsutøvere til OL: Brunei, Saudi-Arabia og Qatar. Brunei hadde tatt del i bare tre feiringer av lekene og sendt kun én enkelt idrettsutøver ved hver anledning, men Saudi-Arabia og Qatar hadde konkurrert regelmessig med rene mannlige tropper. I 2010 kunngjorde Den internasjonale olympiske komité at den ville «legge press» på disse landene for å muliggjøre og forenkle deltakelse av kvinner til Sommer-OL 2012; Anita DeFrantz, leder av IOKs kommisjon for kvinner og sport, foreslo å utestenge land som forhindret kvinner fra å konkurrere. Kort etter kunngjorde Qatars olympiske komité at de «håpet å sende opptil fire kvinnelige idrettsutøvere» til Londonlekene.
I mai 2008 foreslo Ali Al-Ahmed, direktør for Institute for Gulf Affairs, å utestenge Saudi-Arabia fra OL. Han beskrev landets forbud mot kvinnelige idrettsutøvere som en krenkelse av Den internasjonale olympiske komités charter: «I de siste 15 årene har mange internasjonale frivillige organisasjoner over hele verden prøvd å drive lobbyvirksomhet mot IOK for bedre håndhevingen av deres egne lover som forbyr kjønnsdiskriminering [...] Mens deres innsats resulterte i et økende antall kvinnelige olympiere, har IOK vært motvillige til å ta en sterk posisjon og true de diskriminerende landene med suspensjon eller utvisning.» I juli 2010 rapporterte avisen The Independent: «Presset vokser på Den internasjonale olympiske komité for å sparke ut Saudi-Arabia, som sannsynligvis vil være den eneste store nasjonen som ikke inkluderer kvinner i OL-troppen i 2012. [...] skal Saudi Arabia [...] sende en ren herretropp til London, forstår vi de vil møte protester fra likestillings- og kvinnegrupper som truer med å forstyrre lekene.»
Sommer-OL 2012 i London var de første lekene i olympisk historie der alle land stilte med kvinnelige idrettsutøvere. Saudi-Arabia hadde to kvinnelige utøvere i delegasjonen sin, Qatar fire, og Brunei en (Maziah Mahusin, i 400 m hekk). Qatar gjorde en av sine første kvinnelige olympiere, Bahiya al-Hamad (skyting), til flaggbærer under åpningsseremonien. Løperen Maryam Yusuf Jamal fra Bahrain ble den første kvinnelige utøver fra Gulfområdene til å vinne en medalje da hun vant en bronse på 1500 m. Dette var forøvrig Bahrains første olympiske medalje noensinne.
Den eneste olympiske idretten der menn og kvinner konkurrerer sammen er hestesportøvelsene. Det er ingen «Feltritt for kvinner», eller «dressur for menn». Per 2008 var det fortsatt flere medaljeøvelser for menn enn kvinner, men med tillegget av kvinners boksing til programmet i Sommer-OL 2012 kunne kvinnelige idrettsutøvere konkurrere i alle de samme idretter som menn. Det er for tiden to olympiske øvelser der mannlige idrettsutøvere ikke kan konkurrere: synkronsvømming og rytmisk gymnastikk.

Doping

I begynnelsen av det 20. århundre begynte mange OL-utøvere å bruke doping for å forbedre sine atletiske evner. For eksempel ble vinneren av maraton under Sommer-OL 1904, Thomas Hicks, gitt stryknin og brennevin av treneren sin. Den eneste olympiske død knyttet til doping skjedde i Romalekene i 1960. Under landeveissyklingen falt den danske syklisten Knud Enemark Jensen av sykkelen og døde senere. Obduksjonen viste at han var påvirket av amfetamin. Rundt midten av 1960-tallet begynte idrettsforbund å forby bruk av prestasjonsfremmende medikamenter, og i 1967 fulgte IOK etter.
Den første olympiske utøveren som testet positivt for bruk av prestasjonsfremmende medikamenter var Hans-Gunnar Liljenwall, en svensk femkamputøver under Sommer-OL 1968, som mistet sin bronsemedalje for alkoholbruk. Den mest omtalte dopingrelaterte diskvalifikasjonen i olympisk historie var da den kanadiske sprinteren Ben Johnson, som vant 100-meteren under Sommer-OL 1988 i Seoul, testet positivt for stanozolol. Hans gullmedalje ble deretter tatt fra ham og tildelt amerikaneren Carl Lewis, som selv hadde testet positivt for forbudte stoffer før OL.
På slutten av 1990-tallet tok IOK initiativet i en mer organisert kamp mot doping etter dannelsen av World Anti-Doping Agency (WADA) i 1999. Det var en kraftig økning i positive dopingtester under Sommer-OL 2000 og Vinter-OL 2002. Flere medaljevinnere i vektløfting og langrenn ble diskvalifisert på grunn av doping. Under Vinter-OL 2006 testet bare én utøver positivt og ble fratatt medaljen. De IOK-etablerte dopingtestrutinene (nå kjent som den olympiske standard) har satt den verdensomspennende standarden som andre sportslige forbund rundt om i verden forsøker å leve opp til. I løpet av Beijinglekene ble 3 667 utøvere testet av IOK i regi av World Anti-Doping Agency. Både urin- og blodprøver ble brukt til å oppdage forbudte stoffer. Flere utøvere ble utestengt fra konkurranse av sine nasjonale olympiske komiteer før lekene, og bare tre utøvere testet positivt under lekene.