Slaget ved Vittorio Veneto

Bakgrunn

I løpet av Caporetto-offensiven i perioden 24. oktober til 9. november 1917 tapte de italienske styrkene mer enn 300 000 mann og ble nødt til å trekke seg tilbake. Som følge av dette nederlaget ble Luigi Cadorna avsatt som italiensk øverstkommanderende, og erstattet av Armando Diaz. Diaz reorganiserte styrkene, stoppet den fiendtlige framrykkingen gjennom å etablere et dybdeforsvar og ved mobile reserver, og etablerte en frontlinje langs elven Piave.
I juni 1918 igangsatte Østerrike-Ungarn en større offensiv over Piave, kalt slaget ved Piave. Planen var på den ene siden å bryte gjennom Tonale-passet og gå inn i Lombardia, og på den andre siden sette inn to samlende støt inn i den sentrale Veneto, den første sørøstover fra Trentino, den andre sørvestover gjennom det nedre løpet av Piave. Offensiven ble imidlertid stoppet av italienerne, og ble et stort nederlag for Østerrike-Ungarn, som tapte 100 000 mann.
Italienerne var imidlertid avhengig av å være på offensiven og sikre seg de territoriene som var under Østerrike-Ungarn før krigen og som de mente var italienske. Østerrike-Ungarn gikk gikk på en rekke militære nederlag ved andre frontavsnitt, og var i ferd med å falle sammen. Både innen Bøhmen, Mähren og på Balkan var prosessene for løsrivelse fra Østerrike-Ungarn kommet langt, og uavhengighetserklæringene skulle komme fire dager etter at slaget var i gang.

Kampene

Italienerne under Diaz igangsatte en større offensiv over Piave 24. oktober, på årsdagen for Caporetto-offensiven. Diaz hadde med hensikt ventet med å igangsette offensive krigshandlinger til de var sikre på suksess.
Diaz' plan var at tre av hans fem hærenheter skulle danne en front mellom Monte Grappa til Piaves utløp i Adriaterhavet og rykke fram over elven mot Vittorio Veneto, og slik kutte kommunikasjonen mellom de to østerrikske hærene som sto foran dem. Det første angrepet var ved Monte Grappa og trakk til seg de østerrikske reservestyrkene. Den høye vannstanden i Piave gjorde at ikke alle de italienske styrkene kunne rykke samtidig over elven, men 27. oktober var det etablert et brohode på den andre siden og de italienske reservestyrkene kunne rykke inn i dette. Den østerriksk-ungarske øverstkommanderende Svetozar Borojević von Bojna beordret 27. oktober at det skulle settes inn et motangrep mot det italienske brohodet, men styrkene nektet å etterfølge ordre, et problem som fra da av skulle vedvare resten av krigen for østerrikerne.
Tsjekkoslovakia erklærte seg uavhengig 28. oktober, og dagen etter fulgte Kongeriket Jugoslavia under navnet «Kongeriket av serbere, kroater og slovenere», og omfattet områder langs Adriaterhavet som italienerne mente var en del av Italia. 31. oktober gikk Ungarn formelt ut av dobbelmonarkiet. Under disse politiske forholdene fikk de østerrikske styrkene i Italia ordre om at trekke seg tilbake. De italienske styrkene inntok samtidig byen Vittorio Veneto og de rykket videre mot elven Tagliamento. 3. november inntok en amfibiestyrke Trieste.

Våpenhvile

29. oktober ba østerrikerne om våpenhvileforhandlinger, samtidig som italienerne raskt rykket framover. Våpenhvileforhandlingene ble ført i Palazzo Giusti i Padova, og en avtale ble nådd 3. november med virkning fra kl 15.00 dagen etter. Den østerrikske hæren var i full oppløsning, og dette hadde satt inn før våpenhvilen ble effektiv, og dette førte til en kaotisk tilbaketrekning. De italienske styrkene fortsatte sin framrykning helt til våpenhvilen ble iverksatt, og de okkuperte hele Tirol, inklusive Innsbruck, i de kommende dagene.