Mr. Bungle

Historie

Mr. Bungle ble grunnlagt i 1985 av skolekameratene Trevor Dunn (bass), Mike Patton (vokal), Trey Spruance (gitar), Scott Fritz (trompet) og Jed Watts (trommer). Fritz deltok ikke på deres første demo The Raging Wrath of the Easter Bunny fra 1986, men deltok på demoen Bowel of Chilley som kom året etter. På dette tidspunktet hadde Watts blitt erstattet med Hans Wagner, og i tillegg hadde Theo Lengyel sluttet seg til på saksofon. På demoen fra 1988, Goddammit I Love America!, var Fritz erstattet av en trompetist som bare gikk under navnet Luke. Den siste demoen til Mr. Bungle før deres første album og gjennombrudd, ble OU818 fra 1989, hvor tittelen tydeligvis ironiserer over tittelen på Van Halens LP OU812 fra året før. Her var Wagner erstattet med Danny Heifetz, Luke var forsvunnet og Clinton «Bär» McKinnon hadde kommet inn på saksofon, slik at bandet nå spilte med to saksofonister.
Gjennombruddet kom imidlertid da Faith No More, som var på jakt etter en ny vokalist, oppdaget Patton da gitarist Jim Martin la merke til Mr. Bungle og Patton på en festival. Martin fikk en demo fra Patton, viste den til de andre i Faith No More, og like etter ble Patton rekruttert som vokalist. Med Patton på vokal slo bandet gjennom, og med det ble Mr. Bungle kjent i langt videre kretser enn tidligere. Etter at Mike Patton opptrådte i en Mr. Bungle-skjorte i den beryktede musikkvideoen til Faith No Mores «Epic», ble flere platekompanier nysgjerrige på hva Mr. Bungle var, noe som til slutt resulterte i en platekontrakt med Warner Bros. Records og den selvtitulerte debutplata som kom i 1991. Denne plata inneholder hovedsakelig sanger bandet tidligere hadde gitt ut på sine to siste demoer som ble spilt inn på nytt med jazzeksperimentalisten John Zorn. Plata er også kjennetegnet ved at det ikke er noen klare skiller mellom sangene. I stedet ha bandet samplet lyder fra ulike kilder som fungerer som overgang mellom de ulike sangene.
Album nummer to skulle bli den langt mer eksperimentelle Disco Volante, som kom i 1995. Her er jazzinspirasjonen kanskje det klareste elementet, samtidig får bandet frem den dystre og til tider psykotiske følelsen Patton har blitt kjent for gjennom senere band og prosjekter, kanskje særlig Fantômas. Lengyel forlot bandet året etter.
Bandets tredje og siste album, California, som kom i 1999 er, sammenlignet med de foregående utgivelsene, overraskende tilgjengelig, med sanger som «Sweet Charity», «Retrovertigo» og «Pink Cigarette» i surferock- og popstil. Her var også, i motsetning til på de foregående platene, sangene skilt slik at det i mye større grad fremsto som et album bestående av enkeltsanger som hver for seg kunne stå på egne bein. Plata kom ikke lenge etter Red Hot Chili Peppers' Californication, og mye tyder på at tittelen var myntet på denne i og med at forholdet mellom dem lenge hadde vært anstrengt. California ble faktisk tilbakeholdt av Warner Bros. på grunn av frykt om hva Anthony Kiedis ville gjort om den kom ut før Red Hot Chili Peppers album.
Bandet ble oppløst i 2000. Ingen av medlemmene vil snakke om oppløsningen, men Patton har konstatert at han aldri kommer til å bli med i en eventuell gjenforening av bandet. Spruance og Dunn spiller i dag i Secret Chiefs 3, mens Patton siden har spilt i bandene Fantômas og Tomahawk (hvor Dunn også er med), i tillegg til at han har samarbeidet med en rekke artister, deriblant Björk, Sepultura, Dillinger Escape Plan og norske Kaada. Han driver også plateselskapet Ipecac Recordings.