google/wiki40b huggingface dataset:
Polen i Eurovision Song Contest

Historikk

Det er den polske allmennkringkasteren TVP som sender konkurransen i Polen, og som velger landets bidrag til Eurovision Song Contest. Som en del av den såkalte østblokken, kom Polen først inn i konkurransen etter murens fall. I 1994 stilte Polen – sammen med blant annet Russland, Romania og Ungarn – for første gang i Eurovision Song Contest.

Debuten

Det var landets store sangstjerne Edyta Górniak som fikk oppgaven med å representere Polen for første gang. Med balladen «To nie ja!» sang hun Polen inn til en sterk andreplass, noe som fremdeles er landets beste resultat i konkurransen. Górniak var imidlertid nær ved å bli diskvalifisert etter at hun sang halve sangen på engelsk under generalprøven dagen før finalen. Dette var sendingen som juryene bedømte sine poeng fra, og seks av de andre deltakerlandene la inn protest mot Polen. Konkurransereglene krevde imidlertid at minst halvparten av deltakerlandene, i dette tilfellet 13 land, måtte protestere før EBU skulle behandle saken. Dermed fikk Polen delta som planlagt, og Górniak endte som nummer to, bak Irland.
Den solide debuten ble etterfulgt av en rekke svake plasseringer, og i 2000 og 2002 måtte Polen stå over konkurransen på grunn av dårlige plasseringer årene før. I 2003 kom Polen på en syvendeplass, landets nest beste plassering til nå. Den gode plasseringen sikret også Polen en direkte plass i finalen i 2004, men i årene 2005–2011 hadde Polen sin svakeste periode til nå. Bare én av syv ganger klarte Polen å kvalifisere seg til finalen, og i finalen ble Polen nest sist.

Fravær og retur

Mangelen på suksess gjorde at TVP besluttet å trekke seg fra konkurransen i 2012. En annen medvirkende årsak var at TVP hadde store kostnader i forbindelse med produksjonen av tv-sendingene fra fotball-EM i Polen og Ukraina i 2012. Også året etter besluttet Polen å stå over konkurransen.
I 2014 var Polen tilbake igjen, og duoen Donatan og Cleo tok Polen tilbake i finalen for første gang siden 2008. Duoen ble nummer fem i telefonavstemningen, blant annet med 12 poeng fra Norge, Irland og Storbritannia. Juryene hadde imidlertid det polske bidraget som nummer 23, og Polen endte samlet sett som nummer 14 av 26. I 2015 valgte TVP artisten Monika Kuszyńska til å representere landet. Kuszyńska ble lam i beina etter en bilulykke i 2006, og hun ble den første deltakeren som satt i rullestol under fremføringen av et Eurovision-bidrag. 
I 2016 vant Michał Szpak den polske finalen og deltok med låten «Color of Your Life», og også han kvalifiserte seg til finalen. Mens juryene plasserte Polen nest sist med bare 7 poeng, var Europas tv-seere av en helt annen oppfatning: I telefonavstemningen ble Polen nummer tre, slik at landet til slutt endte på en åttendeplass – Polens beste plassering på 13 år.
Xiu

Etymologi

Xiu betyr  «vakker, elegant».
Göktürkerne

Göktürkerne (gammeltyrkisk:  Türük,   Kök Türük, og  Türük; himmelske tyrkere) var en mektig, nomadisk konføderasjon i Sentral-Asia, kjent som flere stater med det felles navnet Göktürk-khaganatet i tidlig middelalder, fra 552 til 747. Under ledelse av Bumin Khan overtok göktürkene makten i området etter rouranene, og med det også den lukrative handelen med europeerne via silkeveien. Göktürkene hadde sin opprinnelse fra stammefolkene ashina, som kom fra de nordlige delene av Sentral-Asia, og var kjent som flinke med smedkunst.
Sogdia

Sogdia eller Sogdiana (gammelpersisk: Suguda-) var en sivilisasjon av iransk folk og et land/provins av akamenide-dynastiets Perserriket. Landet var listet Behistuninnskriftene til Dareios den store som «de gode land og riker» som den vise guden Ahura Mazda hadde skapt. Denne regionen er listet rett etter Airyanem Vaejah, «hjemlandet til arierne», det vil si iranerne, i zoroastrismens bok Videvdad, noe som indikerer betydningen til denne regionen i oldtiden. Landet Sogdia omfattet ved ulike tider områdene rundt Samarkand, Bukhara, Khujand, Panjakent og Sjachrisabz i dagens Tadsjikistan og Usbekistan.
Fellesbetegnelsen Sogdia omfatter en rekke landområder som aldri var politisk forent. De var sentrert rundt den fremste byen Samarkand og lå nord for Baktria, øst for Khoresm, og sørøst for Kangju mellom elvene Oxus (Amu-Darja) og Jaxartes (Syr-Darja), omfavnet den fruktbare elvedalen Polytimetos (Zeravsjan). Deres områder tilsvarte de moderne provinsene Samarkand og Bokhara i dagens Usbekistan foruten provinsen Sughd i dagens Tadsjikistan. Under høymiddelalderen var deres byer steder som strakte seg mot innsjøen Issyk-Kul, inkludert det arkeologiske stedet Suyab, som lå langs Silkeveien.
Sogdianerne snakket hovedsakelig et østiransk språk som kalles sogdiansk, nært beslektet med baktrisk, et annet betydelig språk i den sørlige delen av Sentral-Asia i antikken. Sogdiansk ble skrevet med flere skriftspråk, men alle var avledet fra det arameiske alfabetet.

Silkeveien

De fleste handelsmenn reiste ikke hele Silkeveien, men handlet via mellommenn i oasebyer som Hotan eller Dunhuang. Sogdianerne etablerte i midlertidig et handelsnettverk over 2400 km fra Sogdia til Kina. De la så mye energi i handelen at sakaene i kongedømmet Khotan kalte alle handelsmenn for suli, uansett hvilken kultur eller etnisitet de tilhørte. Deres kontaktet med Kina var innledet av kontakter opprettet av den kinesiske utforskeren Zhang Qian under styret til keiser Wu av Han i det tidligere Han-dynastiet, 141–87 f.Kr. Han skrev en rapport om sitt besøk i de vestligere regionene av Sentral-Asia og kalte landet Sogdia for «Kangju».
Som følge av Zhang Qians kontakt og rapport blomstret de kommersielle kinesiske forholdene med Sentral-Asia og Sogdia da mange kinesiske ekspedisjoner ble sendt ut i løpet av 100-tallet f.Kr.: «Den største av disse sendebudene til utenlandske stater talte flere hundre personer, selv de minste gruppene omfatter hundre medlemmer... I løpet av et år var det alt fra fem til seks til over ti ekspedisjoner som ble sendt ut.»
Sogdia hadde en betydelig rolle i muliggjøre handelen mellom Kina og Sentral-Asia langs Silkeveien så sent som på 900-tallet. Deres språk ble fellesspråk, lingua franca, i handelen, og på 600-tallet noterte den buddhistiske pilegrimen Xuanzang med anerkjennelse at små gutter ble opplært i å lese og skrive fra de var fem år gamle, skjønt han var mindre fornøyd med at deres kunnskap ble kun benyttet i handelen. Xuanzang nedtegnet også sogdianerne arbeidet i andre yrker, som bønder, teppevevere, glassmakere, og tømmermenn.
Aksesskontrolliste

Innenfor filsystemer er en aksesskontrolliste en liste med tillatelser som er tilknyttet en datafil. Listen spesifiserer hvilke brukere eller systemprosesser som er tildelt adgang til filen, såvel som hvilke operasjoner som er lovlige på et gitt objekt. Et element i en typisk aksesskontrolliste spesifiserer et subjekt og en operasjon. For eksempel, hvis listen innholder (Per: read,write; Pål: read) gir dette Per tillatelse til å lese og skrive datafilen og Pål bare tillatelse til å lese datafilen.
Trängslet

Trängslet kraftverk er en demning med et vannkraftverk i Sverige. Den er anlagt i Österdalälven i midtre Sverige. Byggingen av kraftverket og demningen var ferdig i 1960. Installert vannkrafteffekt er 330 MW. 
Kraftverket eies av det finske energiselskapet Fortum Oy.
Venona-prosjektet

Venona-prosjektet var et samarbeidsprosjekt mellom amerikansk og britisk etterretningstjeneste om deschiffrering av sovjetiske, hemmelige etterretningsmeldnger. Fra 1942 og fremover hørte og lagret U.S. Army Signal Security Agency en stor mengde sovjetisk meldingstrafikk, Selv om meldingene var kodet ved hjelp av et engangsnøkkel-system, viste det seg at endel av meldingene kunne dekodes. Dette skyldtes til dels at agenter av og til benyttet systemet feilaktig, for eksempel ved at de flere ganger brukte samme engangsblad av kodenøkkelen. Arbeidet med deschiffreringen pågikk særlig iherdig fra 1946 og til 1980, og ca. 2 200 meldinger kunne deschiffreres og oversettes. 
Tidlig under den kalde krigen var Venonaprosjektets funn av stor betydning for vestlig etterretning. Selv om de aller fleste av meldingene som lot seg deschiffrere var fra tiden frem til 1945, fikk funnene betydning også for ettertiden, særlig i forbindelse med identifikasjonen av sovjetiske agenter.
Trine Skymoen

Karriere

Skymoen er utdannet cand.polit. i statsvitenskap med hovedfag i administrasjon og organisasjonsvitenskap fra Universitetet i Bergen. Etter endt utdannelse begynte hun i 1986 som aspirant i Utenriksdepartementet.
Hun hadde sin første utenlandsstasjonering i Elfenbenskysten (1988–1991) og var deretter ved Norges delegasjon til FN i New York (1991–1994). Fra 1994 til 1996 var Skymoen chargé d'affaires ad interim ved Norges ambassade i Beograd i det som da var Den føderale republikken Jugoslavia. Skymoen var deretter fra 1996 tilbake i Oslo som rådgiver i departementet før hun i 1998 ble utnevnt til ambassaderåd ved Norges delegasjon til OSSE i Wien. Hun ble i 2001 forfremmet til ministerråd samme sted. Fra 2003 til 2005 var hun seniorrådgiver ved Statsministerens kontor, fra 2005 til 2008 var hun i ledelsen for avdelingen for sikkerhetspolitikk og nordområdene i Utenriksdepartementet og 2008 til 2009 var hun seniorrådgiver i avdelingen for FN og globale spørsmål. I 2008 gjennomgikk hun Forsvarets høgskole.
Skymoen ble i 2009 utnevnt til Norges ambassadør i Bratislava i Slovakia. Etter en periode som fagdirektør, ble Skymoen i juni 2014 utnevnt til ambassadør i Sør-Afrika. I november 2014 fulgte sideakkreditering til Botswana. Hun har også ansvar for Lesotho, Madagaskar og Namibia.

Utmerkelser

Kongen utnevnte i 2010 Skymoen til ridder av 1. klasse av Den Kongelige Norske Fortjenstorden «for embetsfortjeneste».
Kandidat (gradsbetegnelse)

En kandidat (latin: candidatus (menn) eller candidata (kvinner)) er en gradsbetegnelse brukt på ulike akademiske grader av varierende omfang i flere land. Betegnelsen er bl.a. brukt i de skandinaviske landene, i hovedsak om grader som regnes som eksamen av høyere grad. Begrepet ble innført på 1700-tallet i kandidatgradene i teologi, jus og medisin, og ble senere også brukt om andre grader av lignende omfang. I Danmark og Norge ble ordet kandidat brukt om høyere grader i den latinske formen, mens i Sverige brukes en rekke tilsvarende grader med forsvenskede gradsbetegnelser. I det tidligere Sovjetunionen ble ordet kandidat brukt om en akademisk grad ansett å ligge omtrent på nivå med doktorgrader i flere vestlige land; denne graden er i dag videreført i Russland og andre land. Begrepet har røtter i Romerriket og er i denne sammenhengen å forstå som «embedssøker». Kandidatgradene i Skandinavia ble også kalt «embedseksamen».

Etymologi

Candidatus kommer fra det latinske ord «candida», som betyr hvitt. I antikkens Roma var det gjengs at menn som aspirerte mot et politisk embede bar togaer som var kalket eller bleket helt hvite. Slik kunne de tilkjennegi sitt kandidatur når de holdt taler eller deltok i debatter eller i andre sammenhenger fremstod i forsamlinger der de kunne legges merke til for folk som valgte eller utpekte til den ettertraktede stilling. Ordet ble dermed ensbetydende med embedssøker. Ordet ble etterhvert også brukt bredt om ethvert kandidatur.

Sverige

I Sverige brukes betegnelsen kandidat på en lignende måte som Danmark, i forsvensket form, eksempelvis jur. kand. og fil. kand.

Det tidligere Sovjetunionen

I Sovjetunionen og landets etterfølgerstater brukes kandidat bl.a. i graden kandidat nauk (кандидат наук), en vitenskapelig grad som omtrent tilsvarer doktorgrad i mange vestlige land.
Martin V

Bakgrunn

Oddone Colonna ble født i Genazzano som sønn av Agapito Colonna og Caterina Conti; på både fars- og morssiden tilhørte han et par av samtidens mektigste slekter i den del av verden.
Han studerte ved universitetet i Perugia, og ble satt til å utføre diplomatiske oppgaver av pave Urban VI og dennes etterfølger, med tiden med rang av apostolisk nuntius.

Kardinal

Han ble den 12. juni 1405 utsett til kardinaldiakon med San Giorgio in Velabro som tittelkirke. Kardinal Colonna deltok i konsilet i Pisa (1409) og ble en fast tilhenger av Johannes XXIII (regnes i ettertid som motpave).

Pave

På Konstanzkonsilet var han lite fremtredende, og dette bidro til hans valg til pave av 23 kardinaler og 30 andre konsilsdelegater den 11. november 1417. Han var da 48 år gammel. Valget fant sted på den kirkelige minnedag for Martin av Tours.
Da han ble valgt til pave og antok navnet Martin V, var han ennå ikke presteviet. Han ble derfor presteviet den 13. november, bispeviet den 14. november og kronet til pave den 21. november i bispepalasset i Konstanz. Ettersom konsilet fortsatt var i gang, var det en stor forsamling som deltok i hendelsen.
Heller ikke etter at konsilet var blitt flyttet til byen Pavia og senere til Siena (1423-1424), gav det noe resultat, og det av Martin V sammenkalte kirkemøte i Basel, opplevde han ikke. Gallikanismen bekjempet han i Frankrike, og den konsiliarisme som ble besluttet ved Konstanz ble Martin en heftig motstander av, og dette med hell.
Den katolske kirkens spenning under husittbevegelsen gjorde jødene nervøse og via den tysk-romerske keiser Sigismund oppnådde de ulike buller fra paven (1418 og 1422) som bekreftet deres tidligere privilegier og hvor paven formanet munkene til benytte moderat språk, det vil si dempe det mest ytterliggående jødehatet. I de siste årene av sitt pontifikat (regjeringstid som pave) opphevet han imidlertid flere av sine beordringer. En samling, kalt sammen av jøder i Forlì, sendte en deputasjon som anmodet pave Martin V til forby de undertrykkende lovene som var kunngjort av motpave Benedikt XIII. Deputasjonen lyktes med dette.
Pave Martin V gjenopprettet pavens maktstilling i byen Roma og i Kirkestaten, etter at han i lang tid hadde residert i Konstanz, Bern, Genève, Mantova og Firenze. Dette oppnådde han ved å love Johanna av Napoli å anerkjenne henne som regjerende dronning, mot at han fikk styre Roma, som hun var den egentlige hersker over. Med løfte om å bli kronet lot hun Roma evakuere i 1419, og Martin kunne så ankomme med sitt apostoliske hoff den 28. september 1420. I 1424 tilsluttet Perugia, Assisi, Todi og Jesi seg frivillig Kirkestaten.
Under sitt pontifikat inngikk han flere konkordater med andre stater.
Sonal strøm

Sonal strøm er et meteorologisk begrep som betyr at det generelle strømmønsteret er fra vest mot øst langs Jordens breddegradslinjer (det motsatte av meridional strøm). Ekstratropiske sykloner som oppstår når strømmønsteret er sonalt er oftest svake og flytter seg raskt østover.
Regler for norske kommunevåpen

Regler for norske kommunevåpen er av noe forskjellige typer regler: (1) Krav til nye kommunevåpen, (2) bruksregler, (3) regler om våpnenes rettsbeskyttelse og (4) lovregler om kommuneflagg. Reglene gjelder for både fylkeskommuners og andre kommuners heraldiske våpen og flagg.

Endring av praksis

Praksis ble endret ved LOV-2017-12-15-109 Lov om endringer i kommuneloven og lov om flagging på kommunale bygninger (forenkling av regelverket for kommunevåpen og kommuneflagg). Det ble dermed slutt på at Riksarkivet skulle godkjenne nye kommunevåpen, og slutt på at våpnene kunne bli fastsatt i kgl.res. Dette blir begrunnet med bl.a. «For å styrke lokalt selvstyre og forenkle regelverket foreslår departementet å oppheve den statlige godkjenningsordningen og flytte ansvaret til den enkelte kommune.» I  kommuneloven  § 3 nytt nr. 6 inngår at kommunene er pålagt å raskt sende inn til Arkivverket de våpen og flagg som kommunene selv har vedtatt. Etter å ha mottatt disse skal Arkivverket snarest publisere våpen og flagg.
Etter denne lovendringen er det opp til kommunene selv om de vil følge Riksarkivets strenge krav, etter ca. 1930, til nye kommunevåpen. Kravene som er praktisert av Riksarkivet er strengere enn i de fleste land, men kravene har gjort at de nyere kommunevåpnene er blitt lette å kjenne igjen raskt, på avstand og i lite format. Dette er i motsetning til kommunevåpen bl.a. i England der figurene i kompliserte våpen på veiskilt kan være vanskelige å oppfatte i vanlig fart

Rettsbeskyttelse

Det er fylkeskommunen/kommunen som eier sitt eget våpen og som har eneretten til å bruke våpenet som kjennetegn, både som identifikasjonsmerke og eiermerke . Fylkeskommunen/kommunen utøver opphavsretten til våpenet, selv om det kan være en annen som har hatt ideen til det eller har tegnet det. Den som er opphavsperson anses å ha overdratt sin opphavsrett videre til fylkeskommunen/kommunen, så langt denne retten kan bli overdratt.
Kommunevåpnene har et strafferettslige vern mot privat bruk og annen misbruk av kommunevåpnene, fordi kommunevåpnene er offentlige våpen i straffeloven av 1902 § 328 nr 4, og  lov om straff av 2005 § 165 bokstav b.
Kommunevåpen kan ikke registreres som varemerker, ifølge varemerkeloven § 15 bokstav c.

Lovregler om kommuneflagg

Det heraldiske innholdet (farge- og figur-sammensetningen) i kommunevåpen blir også fastsatt som kommuneflagg. Men loven om flagging på kommunenes offentlige bygninger bestemmer at bare kommuneflagg «godkjent av Kongen» (i kgl.res.) kan brukes på eller fra kommunenes offentlige bygninger, eiendommer og kommunale institusjoner. Loven er fra 1933 med senere endringer. Lovens bakgrunn var at det ble flagget med et politisk flagg på kommunalt bygg og det ønsket lovgiver å sette en stopper for. Det er tillatt i loven for kommunene å flagge med bl.a. det norske flagg (uten splitt og tunge), det samiske flagget og andre flagg «i forbindelse med idretts-, kultur- og lignende arrangement med allmenn interesse».
Vilkåret i loven om at kommuneflagg må være godkjent i kgl.res., ble i 2017 opphevet med virkning fra 1. januar 2018 .
Stuping under Middelhavslekene 1987

Stuping under Middelhavslekene 1987. Stuping var en av flere sporter under de tiende middelhavslekene som ble arrangert i Latakia i Syria i perioden 11. til 25. september 1987. Det var niende gangen som stuping var med på programmet under Middelhavslekene.Det ble konkurrert i fire øvelser, to for menn og to for kvinner, 3 meter sviktstup og 10 meter tårnstup. Italia ble beste nasjon med tre gullmedaljer foran Frankrike med en.
Takeshi Saito

Karriere

Takeshi Saito startet sin profesjonelle karriere i Montedio Yamagata i 1998.
Naoki Mori (1977)

Karriere

Naoki Mori startet sin profesjonelle karriere i Cerezo Osaka i 2000. Han har også spilt for Mito HollyHock.
Aadne Pettersen

Meritter

Resultater fra landslaget herrer:
Antall Nordisk Mesterskap: 11 Antall gull: 4 Antall sølv: 4 Antall bronse: 3
E depois do adeus

Om sangen

Sangen er en ballade, der sangeren synger om et forhold som går mot slutten. Han forteller sin elskede hvordan han føler og sammenligner henne med «en blomst som jeg plukket». Han synger også om kjærlighetens natur, at kjærlighet innebærer å «vinne og tape». 
Sangen vant den portugisiske sangkonkurransen Festival da Canção i 1974 og fikk gjennom seieren representere Portugal i Eurovision Song Contest i Brighton 6. april samme år. I den internasjonale finalen var låten det 16. og nest siste bidraget ut på scenen, bare etterfulgt av Italias Gigliola Cinquetti og låten «Sì». I avstemningen fikk «E depois do adeus» kun tre stemmer og endte på en firedelt sisteplass sammen med Sveits, Tyskland og Norges bidrag «The First Day of Love» med Anne-Karine Strøm.

Nellikrevolusjonen

Tross den delte sisteplassen ble sangen en viktig brikke i overgangen fra diktatur til demokrati i Portugal. «E depois do adeus» ble brukt som ett av to kallesignal for å sette i gang Nellikrevolusjonen i Portugal. Da sangen ble spilt på portugisisk radio klokken 22.55 om kvelden 24. april 1974, var dette et signal til opprørerne om å forberede kuppet for å velte det sittende regimet i Lisboa. Det andre kallesignalet kom like etter midnatt, da visesangen «Grândola, Vila Morena» ble spilt på samme kanal. I boken Official History of The Eurovision Song Contest kommenterer forfatter John Kennedy O'Connor at «E depois do adeus» er det eneste Eurovision-bidraget «som faktisk har startet en revolusjon». Hendelsen ble markert med en egen kortfilm under den andre semifinalen av Eurovision Song Contest 2018, da Portugal arrangerte konkurransen.
Max Kommerell

Liv

Kommerell studerte germanistikk under Friedrich Gundolf ved Universitetet i Heidelberg og under Friedrich Wolters ved Universitetet i Marburg. I studietiden sluttet han seg til dikteren Stefan Georges krets, og var fra 1924 til 1928 Georges sekretær. Etter utgivelsen av Wolters' hagiografi forlot han George-kretsen. I 1930 ble han privatdosent ved Universitetet i Frankfurt. Senere underviste han også ved Universitetet i Bonn og Universitetet i Köln.
I 1938 ble Kommerell professor i germansk filologi ved Universitetet i Frankfurt. Året etter sluttet han seg til NSDAP. Fra 1941 til sin død etter to års sykdom var han professor i tysk filologi ved Universitetet i Marburg. I første ekteskap var Kommerell gift med Eva Otto, datter av den klassiske filologen Walter F. Otto. I andre ekteskap var han gift med Erika Franck.

Verk

Kommerell skrev et skuespill, Die Gefangenen («Fangene») som ble forbudt av Reichskulturkammer. Diktsamlingen Mit gleichsam chinesischen Pinsel ble trykt i 1944, men opplaget ble ødelagt i et bombeangrep, slik at boken først kunne utgis i 1946 hos forleggeren Vittorio Klostermann.
Hovedområdene for Kommerells forskning var barokken, Weimarklassisismen og romantikken. Han skrev om Calderon, Hölderlin, Jean Paul, Goethe Schiller og Hofmannsthal, og oversatte Michelangelo og Calderon. Han hadde vitenskapelig kontakt med teologen Rudolf Bultmann, filosofene Martin Heidegger og Hans-Georg Gadamer og indologen Heinrich Zimmer.
Neolucanus perarmatus

Utseende

En stor (46-73 millimeter) og bred, blank, rødbrun til svart hjortbille. Hannens kjever er forholdsvis lange og smale, mer enn dobbelt så lange som hodet, noe krumme med en bred, opp- og innoverrettet tann på oversiden og en kam av fine tenner i spissen. Hodet har et trekantet framspring under og foran hvert fasettøye. Pronotum er avrundet, stort og bredt, med en tann langt bak på hver side, kraftig innsnevret bak denne. Dekkvingene er nokså jevnbrede, litt innsunkne på sidene foran, beina er svarte. Hunnen ligner hannen bortsett fra at kjevene ikke er like forstørrede (dog større enn hos mange andre hjortebille-hunner), kroppsformen er litt bredere. Arten er en av de største i slekten Neolucanus.

Utbredelse

Arten er utbredt i Thailand, Laos, Vietnam og det sørlige Kina.
Golinca trevisani

Utseende

En nokså stor, kraftig og langbeint, svart gullbasse med litt grønnlig metallglans. Pronotum er svart, tett punktert, med en rund grop på hver side i den bakre delen. Hannen har hodet trukket ut til to fremoverrettede horn som er skjeformet i spissen.

Levevis

Larvene lever i morkent treverk eller hule trær, utviklingen tar gjerne flere år. De voksne billene besøker ofte blomster.

Utbredelse

Arten finnes i Brasil (delstatene Rondônia og Amazonas).
1970 World Series of Poker

1970 World Series of Poker var den første World Series of Poker-turneringen som ble avholdt. I motsetning til senere WSOP-turneringer ble denne avgjort ved avstemning. Jack Binion inviterte syv av de beste pokerspillerne i USA til sitt kasino i Las Vegas for å bestemme hvem som var den beste. Johnny Moss ble valgt til den beste av Amarillo Slim Preston, Brian «Sailor» Roberts, Doyle «Texas Dolly» Brunson, Walter «Puggy» Pearson, Crandell Addington og Carl Cannon. Han fikk en sølvkopp i premie.
Ifølge en historie måtte de stemme to ganger for å få en avgjørelse. Ved den første avstemningen ble de bedt om å stemme på den beste pokerspilleren, og historien vil ha det til at alle stemte på seg selv. Ved den andre avstemingen ble de bedt om å stemme på den nest beste, og da vant Moss.