Halldis Neegaard Østbye

Bakgrunn

Etter å ha fullført handelsgymnasium, gikk Østbye inn i arbeidslivet som kontordame. Fra 1924 og til 1927 arbeidet hun som sekretær i finansbladet Økonomisk Revy.
Hun var aktiv i skiidretten og ble en pådriver for at kvinner fikk konkurrere. Etter et opphold i Sveits ble hun interessert i alpinsport og søkte å fremme denne for kvinner i Norge. I 1931 var hun blant initiativtagerne til Damenes skiklubb. Hun ble valgt til foreningens første formann.
Østbye giftet seg med skiprodusenten Peter Østbye (1887–1979).

Før krigen

Østbye meldte seg inn i Nasjonal Samling (NS) i 1933, året da det nasjonalistiske partiet ble stiftet.  Etter kort tid tilhørte hun partiets indre krets og ble partileder Vidkun Quislings fortrolige. I 1934 ble Østbye propagandaleder i NS Kvinneorganisasjon. I 1935 ble hun utnevnt til leder for NS' presse- og propagandakontor i Oslo. Østbye skrev i 1938 Jødeproblemet og dets løsning, dette under pseudonymet Irene Sverd. Hun hevdet der at løsningen på «jødeproblemet» for Norges del var å nekte jøder adgang til riket, forbud mot blandingsekteskap og «utskillelse av alle skadelige jødiske elementer» (side 110) og hun mente at verdens jøder måtte samles i en egen stat i Palestina. Hun advarte om at dersom ikke «jødene i tide flytter over i sin egen stat» så vil man «stå overfor muligheten av de forferdeligste utskeielser» (side 111). Boken kom i ny utgave i 1942 og igjen i 1943. Østbye bidro til å gjøre Nasjonal Samling antisemittisk. Hun mente at «jødene er ingen rase», men så i stedet på jødedommen som en religiøs sekt der tilhengerne hadde drevet innavl og isolert seg fra omverdenen i århundrer.

Under krigen

Neegård Østbye var sentral i Nasjonal Samling frem til 1940, men beholdt ikke samme posisjon i det statsbærende partiet under okkupasjonen. I løpet av årene 1940–1942 ble Østbye fratatt alle verv. Hun mistet stillingen som redaktør i Fritt Folk og vervet som leder av Kvinnehirden. Gulbrand Lunde overtok i mai 1940 propagandaavdelingen. Om vinteren i 1944 kom Østbye tilbake i en formell posisjon, da som leder for nyopprettede Antikommunistisk Institutt (AKI), som ble lagt under Kulturdepartementet. Østbye ledet studiesirkler og holdt taler, og de mange propagandaskriftene skrev hun for det meste selv.
Østbye var aktiv som skribent. Hun skrev Boken om Quisling, Englands stemme, Quislingsaken og sitatsamlingen Quisling har sagt i fire bind. Dessuten påbegynte hun Nasjonal Samlings historie, som rakk å komme ut med ett bind før krigen sluttet. I 1941 ga hun ut propagandaskriftet Jødenes krig. I mars 1942 arrangerte hun også en antikommunistisk utstilling kalt «Bolsjevismen i praksis». Generelt viste hun en brutal holdning til jøder.

Etter krigen

Østbye ble 15. mai 1945 tatt av hjemmestyrker i Rendalen, der hun var på flukt sammen med sin mann og en av pleiesønnene. I desember 1948 kom saken hennes opp for Oslo byrett. Særlig oppmerksomhet ble rettet mot brevet hun i oktober 1942 skrev til Quisling om tiltak mot jødene i Norge. Hun ble 22. desember 1948 dømt til syv års tvangsarbeid for verv i partiet, utfall mot  jødene og tilfeller av angiveri.
Før hun ble innkalt til soning, hadde hun skiftet navn og reist utenlands med falsk pass. Planen var å dra til Canada, men hun havnet via Tanger og Irland i Spania, der planene ble endret og familien dro hjem til Norge. Hun ble tiltalt for å ha rømt med falsk pass og fikk fem måneders betinget fengsel. Østby begynte soning av landssvikdommen. Hun slapp ut av fengselet i 1953.