Dorisk gresk

Dorisk gresk var en gresk dialekt i antikkens Hellas. Dets varianter ble talt i sørlige og østlige Peloponnes, Kreta, Rhodos, en del øyer i sørlige Egeerhavet, noen byer langs kysten av Anatolia, sørlige Italia, Sicilia, Epirus og oldtidens Makedonia. Sammen med nordvestlige gresk, utgjorde dorisk den vestlige gruppen av klassiske greske dialekter. Ved hellenistisk tid, under det akhaiske forbund, begynte akhaiske dorisk koine vise mange særegenheter felles med alle doriske dialekter og som forsinket spredningen av attiskbasert koine (fellesgresk) til Peloponnes før på 100-tallet f.Kr.
Det er utbredt akseptert at dorisk har sin opprinnelse i fjellene til Epirus og Makedonia, nordvestlige Hellas og hva som antas å være det doriske urhjemmet, i den grad noe slik har eksistert. Språket ble spredt til alle andre regioner i tiden rundt 1150 f.Kr. i hva man som tidligere mente var en «dorisk invasjon», men som like gjerne kan ha vært en kulturutveksling. Tilstedeværelsen av en dorisk stat, Doris, i sentrale Hellas, nord for Korintbukta, førte til teorien at dorisk hadde sin opprinnelse i nordvestlige Hellas og kanskje til og med bortenfor Balkan. Dialektspredningen mot nord strakte seg til Megaras koloni Byzántion (det senere Bysants) og de korintiske koloniene Potidaia, Epidamnos, Apollonia, og Ambrakia; der har det ble tatt opp ord i det som senere ble det albanske språk, antagelig via handelsfolk fra det nå ikke lenger eksisterende illyriske mellomledd. Lokale epigrafiske bevis er begrenset til forordninger fra det epirotiske forbund og forbannelsetavlen fra Pella (begge deler fra tidlig på 300-tallet f.Kr.), foruten også det doriske eponym Makhatas som først er bevitnet i Makedonia (tidlig på 400-tallet f.Kr.).

Dorisk hovedspråk

Hvor den doriske dialektgruppen passet inn i en samlet klassifikasjon av antikkens greske dialekter er avhengig til en viss grad av klassifikasjonen. Flere oppfatninger er fremmet, og det framtredende temaet av de fleste syn er at dorisk er en undergruppe av vestgresk. En del benytter begrepene nordlig gresk eller nordvestlig gresk. Den geografiske forskjellen er kun verbal og tilsynelatende med misvisende benevnelse: all dorisk ble snakket sør for «sørlig gresk» eller «sørøstlig gresk».
Hvordan det enn er, «nordlig gresk» er basert på en antagelse at dorerne kom fra nord og på det faktum at dorisk er nært beslektet med nordvestlig gresk. Da forskjellen begynte er ikke kjent. Alle «nordboere» kan ha snakket en dialekt på tiden som tradisjonelt har blitt kalt for «den doriske invasjonen»; ganske sikkert kunne dorisk bare ha ytterligere differensiert inn dens klassiske dialekter da dorerne bosatte seg i sør. Således er vestgresk den mest nøyaktige betegnelsen for de klassiske dialekter.
Tsakonisk, en etterkommer av lakonisk dorisk, det vil si spartansk, er fortsatt snakket i sørlige Argolida på Peloponnes i hva som er de moderne prefekturene Arkadia og Lakonia. I dag er det en kilde til betydelig interesse for lingvister, og er en utdøende gresk dialekt.
Dialektene innenfor den doriske gruppe er som følgende:

Lakonisk

Lakonisk ble snakket av befolkningen i Lakonia i sørlige Peloponnes og dessuten ved dens kolonier, Tarentom og Herakleia i sørlige Italia. Sparta var hovedsetet for antikkens Lakonia.
Lakonia er bevitnet i inskripsjoner på keramikk og stein fra 600-tallet f.Kr. En dedikasjon til Helena er datert fra andre fjerdedel av 600-tallet f.Kr. Taranto ble grunnlagt i 706 f.Kr. Grunnleggerne må allerede da ha snakket lakonisk gresk.
Mange dokumenter fra bystaten Sparta har blitt bevart, og dens borgere kalte seg selv for lakedaemonere etter navnet på dalen som de bodde. Homer kalte det for «hule Lakedaemon», skjønt han refererte til en mytisk førdorisk periode, men skrev øyensynlig langt senere. Den spartanske poeten Alkman på 600-tallet f.Kr. benyttet en dialekt som har blitt betraktet som overveiende lakonisk. Filoxenos fra Alexandria skrev avhandlingen Om den lakoniske dialekt.

Argolisk

Argolisk ble snakket i det tett bosatte nordøstlige Peloponnes ved eksempelvis Argos, Mykene, Hermione, Troizen, Epidauros og så nær Athen som øya Egina. Da mykensk gresk hadde blitt tidligere snakket i denne dialektregionen i bronsealderen, er det åpenbart at dorerne språklig dominerte dette, men påvirket ikke Attika. Dorerne og dorisk språk påvirket deretter Argos til Kreta og videre til Rhodos.
Rikelig med inskripsjoner bestående av juridiske, politiske og religiøst innhold eksisterer fra minst 500-tallet f.Kr.

Korintisk

Korintisk ble snakket først på landtangen mellom det greske fastlandet og Peloponnes, det vil si Korinteidet. Byene og bystatene i den korintiske dialektregionen var Korint, Sikyon, Kleones, Flius, og koloniene til Korint i vestlige Hellas: Kérkyra, Lefkada, Anaktoriom, Ambrakia og andre, koloniene i og rundt Italia: Siracusa og Ancona og koloniene til Kérkyra: Dyrrakhiom og Apollonia. De tidligste inskripsjonene ved Korint er datert fra tidlig på 500-tallet f.Kr. De benyttet et tidlig korintisk epikorisk alfabet (begrenset til et mindre område).
Korint motsier fordommen at dorere var landsens, rustikke krigere, som en del betraktet de som snakket lakonsk for å være. Posisjonert i sentrum av en internasjonal handelsnettverk, spilte Korint en ledende andel i gjeninnføre sivilisasjonen i Hellas etter århundrer med uorden og isolasjon som fulgte sammenbruddet av mykeniske Hellas.