Sveagruva

Geografi

Sveagruva ligger ved Braganzavågen innenfor Sveabukta, som igjen er en del av Van Mijenfjorden. Fra tettstedet reiser det seg en drøye 900 meter høy, bratt fjellvegg som utgjør Liljevalchfjellet med to topper, den høyeste 940 moh. Innover mot nordøst løper Kjellströmdalen.

Samfunn

Sveagruva har ikke veiforbindelse til de andre bosettingene på Svalbard, og de ansatte pendler til og fra Longyearbyen vanligvis med fly. Sveagruva har sin egen kortbaneflyplass, Svea flyplass, som eies, driftes og brukes av Store Norske Spitsbergen Kulkompani. Det er hyppige avganger mellom Svalbard lufthavn, Longyear, og flyvningene besørges av Lufttransport med en 19-seters Fairchild Dornier 228.
Alternativt kan man i vintersesongen ta seg til Sveagruva med snøscooter, da som regel via Reindalen og Todalen, en reise som vanligvis tar 1–2 timer.
Arbeidere jobber vanligvis i skift som varer én eller to uker om gangen, med tilsvarende friperiode på en eller to uker. I arbeidsperioden bor arbeiderne i leiligheter disponert av Store Norske i Sveagruva; i friperioden drar de fleste tilbake enten til Longyearbyen eller fastlandet.
Fritidstilbudet i Sveagruva er variert, og bosetningen har sin egen skytterklubb (med tilhørende skytebane), modellflyklubb, bowlingbane, samt et moderne treningsrom. Sveagruva har sitt eget postkontor med tilhørende postnummer 9175. I samme bygning som postkontoret ligger også den døgnåpne matmessa.
Det finnes en egen sykestue i bosetningen med utstyr til grunnleggende medisinsk behandling. Det er normalt ikke kvalifisert helsepersonell i Sveagruva, men sykestua er utstyrt for telemedisin med kamera og mikrofon, og kan konferere med Longyearbyen sykehus ved behov.
Svea får strøm fra et dieselbasert kraftverk som ligger ved flyplassen.

Historie

Området kalt Sveagrufvan med tilhørende kullfelt ble tatt som utmål av Bertil Högbom, på vegne av Jernkontoret og Trafikaktiebolaget Grängesberg-Oxelösund, i 1910. Året etter, i 1911, reiste det britiske gruveselskapet Northern Exploration Company to av sine utallige skjerpehytter på henholdsvis nord- og sørbredden av Braganzavågen (Camp Williams og Camp Margareth).
Gruvedriften ble startet av AB Spetsbergens Svenska Kolfält i 1917, men deretter solgt i 1921 til Svenska Stenkolsaktiebolaget Sptesbergen. Dette selskapet utbygget driften videre med flere bygninger, inntil driften ble helt innstilt i 1925. I tre år ble anlegget bare vedlikeholdt av vaktmannskaper, inntil det i 1928 ble gjenåpnet av Nya Svenska Stenkolsaktiebolaget Sptesbergen.
Anleggene ble kjøpt av SNSK i 1934, med Staten som førsteprioritets pantelåner. Utvinningen stoppet i perioden 1949–1970, stanset påny i en periode fra 1987. Dagens drift ble startet i 2001 med åpningen av forekomsten Svea Nord, som er den største kullforekomsten hittil drevet på Svalbard.
I nyere tid (2013) er det drift i én kullgruve i området, Svea Nord. En ny gruve i Lunckefjellet åpnet i slutten av 2013. Kullet som ble utvinnet ble kjørt ned til Kapp Amsterdam for lagring og videre transport med båt. Om vinteren, når Van Mijenfjorden er frosset, bygde det seg vanligvis opp store kullagre ved Kapp Amsterdam mens man venter på at fjorden skulle bli isfri.
Den 1. oktober 2016 ble det innført tre års stopp i gruvedriften i Svea.

Kullgruven Svea Nord

Kullgruven Svea Nord ble åpnet i 2001, og var Store Norske Spitsbergen Grubekompanis hovedgruve. Gruva ligger omtrent fem kilometer fra bosetningen med inngang fra Høganesbreen. Gruven ble drevet døgnet rundt hele året, og hadde en produksjon på 1–3 millioner tonn kull i året. Driften opphørte i 2016.

Lunckefjellprosjektet

Etter hvert som det mest sentrale kullageret i Svea Nord ble utdrevet, planla Store Norske å starte kullgruvedrift i Lunckefjellet i det som kalles Lunckefjellprosjektet. Gruven var klar til produksjon i september 2013. Hovedproduksjonen startet i februar 2014 og opphørte i 2016.

Flere kullreserver

Store Norske har projisert kullproduksjon i Sveaområdet frem til nærmere 2030. Det finnes gjenstående kullreserver i feltet Svea Øst, Ispallen samt randsone i Svea Nord, som er mulig å hente ut etter at kullfeltene i Lunckefjellet er ferdig utdrevet.