Æthelred av Wessex

Tidlig liv

I 853 dro hans yngre bror Alfred til Roma og i henhold til samtidige referanser i Liber Vitae i det italienske klosteret San Salvatore i Brescia, ble han fulgt av Æthelred. Første gang han sto som vitne i sin far charter som en ætheling (arveprins) var i 854, og han behold denne tittelen fram til han etterfulgte på tronen i 865. Det er mulig at han fungerte som en underkonge så tidlig som 862, og i 862 og 963 da han selv utstedte chartere som konge av vestsakserne. Det må ha vært som stedfortreder eller i fravær av sine eldre bror Æthelberht. Det er ingen nedtegnelser om konflikt mellom dem og han fortsatte å være vitne til sin brors chartere som en konges sønn i 864.

Styre

Det samme året som Æthelred etterfulgte som konge ankom «en stor hedensk hær» til England, og i løpet av fem år hadde de ødelagt to av de fremste engelske kongerikene, Northumbria og East Anglia. I 868 appellert Æthelreds svoger, kong Burgred av Mercia, til ham for hjelp mot vikingene. Sammen med sin bror Alfred, den framtidige konge av Wessex, ledet de en vestsaksisk hær mot Nottingham, men det kom ikke til noe avgjørende slag ved at Burgred kjøpte seg fri av de danske vikingene. I 874 nedkjempet danene Burgred og fordrev ham i landflyktighet.
I 870 vendte danene oppmerksomheten mot Wessex og den 4. januar 871 i slaget ved Reading gikk Æthelred på et tungt nederlag. Selv om han var i stand til å samle hæren til et nytt slag, som gikk seirende ut av, i slaget ved Ashdown den 8. januar 871, fikk han ytterligere nederlag den 22. januar ved Basing og den 22. mars i slaget ved Meretun.
En gang rundt 867 greide Æthelred å etablere en felles valuta mellom Wessex og Mercia ved å tilpasse seg til den mercianske type av lunette-penny, og mynter ble preget eksklusivt ved London og Canterbury som deretter sirkulerte i begge kongedømmer.
Æthelred døde kort tid etter påske, den 15. april 871, og er gravlagt ved Wimborne Minster i Dorset. Han ble etterfulgt av sin yngre bror Alfred.

Familie

Æthelreds hustru het antagelig Wulfthryth. Et charter fra 868 viser til «Wulfthryth regina» (dronning). Det var sjeldent i 800-tallets Wessex for en konges hustru å bli omtalt under tittelen dronning, og det er kun umiskjennelig kjent at tittelen ble gitt til Æthelwulfs andre hustru Judith Martel av Flandern. Historikerne Barbara Yorke og Pauline Stafford og forskningsprogrammet Prosopography of Anglo-Saxon England (PASE) behandler charteret som viser at Wulfthryth var Æthelreds dronning. Hun kan ha vært datter eller søster av ealdorman Wulfhere av Wiltshire, som forspilte sin land etter anklagen om å ha desertert kong Alfred for danene en gang rundt 878. Imidlertid nevner historikeren Sean Miller henne ikke. I notene til Simon Keynes og Michael Lapidges 1983-utgave av Alfred the Great: Asser's Life of King Alfred & Other Contemporary Sources omtales en «mystisk 'Wulfthryth regina'», men Keynes hevder i 1994 at hun var «antagelig hustruen til kong Æthelred».
Æthelred hadde to kjente sønner, Æthelhelm og Æthelwold. Han hadde antagelig også en tredje sønn, Oswald eller Osweald, som sto som vitne til to chartere i 868 som en konges sønn, og enda en under Alfreds styre i 875 med samme tittel. Æthelwold bestred tiltredelsen til tronen ved Alfreds sønn Edvard etter Alfreds død i 899, men uten å få gjennomslag. Blant Æthelreds etterkommere er historikeren Æthelweard og Æthelnoth, som ble erkebiskop av Canterbury. I sitt testamente etterlot Alfred eiendom til en slektning, Osferth, men hans tilknytning til Alfred er ukjent. Keynes og Lapidge forslår at han kan han vært en sønnesønn av Æthelred ved Oswald.