Tankefeil

Tankefeil  eller argumentasjonsfeil  er et samlebegrep for feilaktig argumentering, eller falske eller bedragerske argumenter, det vil si argumenter der premissene ikke gir støtte til konklusjonen. Uttrykket brukes både om formallogiske feilslutninger og uformelle feil ved argumenter, men særlig om uformelle tankefeil som på en besnærende måte gir inntrykk av å være gode, uten å være det. En del tankefeil eller feilaktig argumentering blir gjort bevisst for å manipulere eller overtale ved bedrag, mens andre blir begått uten hensikt grunnet slurv, uvitenhet og likegyldighet. Jurister erkjenner at graden av at et argument er riktig eller feil er avhengig av den kontekst som argumentet blir gitt i.
Tankefeilene har gjerne blitt gitt latinske navn, som eksempelvis argumentum ad hominem (personangrep) eller ignoratio elenchi (irrelevant konklusjon). Mange av dem ble nemlig identifisert i skolastikkens dager, da man førte man nøye oversikter over tankefeilene og formidlet dem gjennom de frie kunstene (artes liberales). Det latinske ordet for tankefeil er fallacia, «bedrag» (derav avledet den engelske termen fallacy).

Klassifikasjon av tankefeil

I logikken kan en skille mellom formelle og uformelle tankefeil. Formelle tankefeil kalles vanligvis feilslutninger. Formelle tankefeil er deduktive argumenter som har en ugyldig form. Den logiske formen er slik at konklusjonen ikke følger logisk av de grunnene som anføres i argumentet. Feilen beror på argumentets logiske form. Uformelle tankefeil kan derimot være logisk gyldige – som sirkelargumenter – men likevel være uriktige. Feilen beror ikke på argumentets logiske form, men på andre semantiske eller psykologiske faktorer, som forutintatthet eller feil i premissene.

Aristoteles' klassifikasjon

De formelle tankefeilene behandles som feilslutninger i faget logikk. Interessen for behandling av de uformelle tankefeilene har variert stort ned gjennom historien. I den vestlige tenkningens historie var Aristoteles den første til å gi også de uformelle tankefeilene en mer systematisk behandling i boka Sofistiske gjendrivelser (av gresk  Sophistici elenchi). I de senere år har debatten om tankefeil fått en renessanse etter at Charles L. Hamblin utga sin bok Fallacies (Methuen London) i 1973.
De uformelle tankefeilene har etter Aristoteles tradisjonelt vært analysert basert på hva som gir opphav til tankefeilen. Aristoteles deler dem inn i verbale tankefeil – der feilen oppstår som en følge av en tvetydighet, og i materielle – der feilen er en feil med årsak eller med manglende relevans.

van Eemeren og Grootendorsts klassifikasjon

En annen tilnærming til klassifikasjon av tankefeil er utviklet av argumentasjonsteoretikerne Frans H. van Eemeren og Rob Grootendorst, kalt den pragmadialektiske tilnærming (engelsk The Pragma-dialectical Approach), eller pragmadialektisk argumentasjonsteori. De betrakter argumentasjon eller debatt som styrt av et sett med interaktive protokoller for hvordan to parter skal kunne forholde seg rasjonelt til uenighet. Protokollen er styrt av et sett atferdregler for kritisk debatt, og tankefeil er her definert som brudd på slike regler. Tankefeil er brudd på regler som blokkerer eller stiller seg i veien for det som er målet med en rasjonell dialog, nemlig å løse opp i en meningsforskjell.

Dialektisk tilnærming

Charles Hamblin anbefalte et mer dialektisk enn logisk perspektiv på tankefeil. Douglas Walton har lansert en "pragmatisk teori" der dialog brukes til å finne tankefeil som ikke avsløres rent logisk. Walton definerte tankefeil i fem deler. En tankefeil er: Et argument (eller lignende) som, kommer til kort i forhold til en eller annen standard om korrekthet, som brukes i en samtale, som ligner på noe korrekt, og som inneholder en trussel mot samtalens formål.