Torild Skard

Familie og oppvekst

Skard er datter av professor i amerikansk litteratur Sigmund Skard og barnepsykologen Åse Gruda Skard. Hun er barnebarn av Halvdan Koht og Karen Grude Koht, Matias Skard og Gyda født Christensen. Hun er tvillingsøster av Målfrid Grude Flekkøy og søster av Halvdan, Åsmund og Anne Skard. Hun var gift med Berge Furre 1962–1965. I 1977 ble hun samboer med tidligere stortingsrepresentant for SV Kåre Øistein Hansen, og de ble gift i 1994.
Da krigen kom til Norge i 1940 var Skards morfar Halvdan Koht landets utenriksminister, og Skards foreldre flyktet først til Sverige og siden til USA med sine barn. Den strabasiøse ferden gikk med Den transsibirske jernbane til Vladivostok, med båt og tog til Yokohama og med skip over Stillehavet. Familien kom til USA i desember 1940, og Torild Skard vokste i perioden 1940–1945 opp i Washington DC.

Tidlig karriere og politisk engasjement

Etter examen artium i 1954 ble hun utdannet lærer ved Sagene lærerskole i Oslo (1958), cand.mag. med fagene sosiologi, fransk og pedagogikk ved Universitetet i Oslo (1962) og cand.paed. ved samme universitet (1965). I 1975 ble hun godkjent som psykolog av Sosialdepartementet. Hun tok også kurset Cours de Civilisation Française i Paris 1955–1956.
Skard ble som 19-åring medlem av AUF og av Sosialistisk Studentlag, som da var tilsluttet Arbeiderpartiet, og ble leder i Sosialistisk Studentlag i 1959. Samme år ble hun ekskludert fra Arbeiderpartiet sammen med de fleste medlemmene i laget i etterkant av det såkalte påskeopprøret året før. Fra etableringen i 1961 var Skard en sentral figur i det nye partiet Sosialistisk Folkeparti, og var leder for Sosialistisk Studentforbund i 1961. Hun kom med i avisen Orientering i 1958 og var medlem av redaksjonskomiteen i periodene 1962–1965 og 1969–1971. Hun var en av avisens få markante kvinnelige skribenter på 1960-tallet, og arbeidet for å få mer kultur- og sosialstoff i spaltene. Skard var også leder for studenttinget ved Universitetet i Oslo 1961–1962.  
Mellom 1954 og 1961 jobbet hun i flere perioder som lærer i Oslo og Bærum. Hun var sekretær for Sosialistisk Folkepartis stortingsgruppe 1962–1963, redaksjonsassistent og redaksjonssekretær i Norsk Pedagogisk Tidsskrift 1964–1972, lektor ved Statens spesiallærerhøyskole 1965–1972, gruppeleder i de kommunale fritidsklubbene for ungdom i Oslo 1965–1967, skolepsykolog ved Oslo Helseråds avdeling for barne- og ungdomspsykiatri 1965–1967, forsker ved Institutt for samfunnsforskning 1968–1969 og universitetslektor og fra 1975 førstelektor i sosialpolitikk ved Universitetet i Tromsø 1972–1978.
Skard var styremedlem i Folkebevegelsen mot norsk medlemskap i EEC 1970–1973. I 1971 var Skard sentral i det såkalte kvinnekuppet, en aksjon for å få flere kvinner inn i kommunestyrene ved kommunevalget det året, og hun ble innvalgt i Oslo bystyre. Skard utgav senere en bok om aksjonen.

Stortingsrepresentant

Skard var vararepresentant på Stortinget for Oslo 1965–1969, som representant for Sosialistisk Folkeparti. Hun var stortingsrepresentant for Akershus 1973–1977. Hun var da president i Lagtinget og nestleder i Justiskomitéen. Skard var både den første kvinnelige lagtingspresidenten og den første kvinnen til å ha et presidentverv på Stortinget overhodet. Som stortingsrepresentant representerte hun Sosialistisk Valgforbund, senere Sosialistisk Venstreparti (SV). Hun jobbet aktivt for å få vedtatt likestillingsloven og abortloven og engasjerte seg også i miljøvernspørsmål.
Hun har skrevet om tiden på Stortinget i bøkene Utvalgt til Stortinget (1980) og Hverdag på Løvebakken (1981). Hun uttalte i 2003 at «Jeg skrev Hverdag på Løvebakken for å fortelle om politikkens hverdag. Jeg var forberedt på å være i opposisjon, men det ble tøffere enn jeg trodde. SV fikk 16 stykker inn på Stortinget i 1973, noe som førte til en forventningseksplosjon, samtidig som den politiske maktesløsheten ble maksimalt aksentuert ved at de andre partiene gikk inn for å redusere vår innflytelse».

Etter Stortinget

Etter at hun forlot Stortinget var hun forsker ved Arbeidspsykologisk institutt (det nåværende Arbeidsforskningsinstituttet) 1978–1986 (permisjon fra 1984). Hun var også leder for den norske nasjonalkommisjonen for UNESCO 1977–1984.

Karrière i Utenriksdepartementet og FN

Med permisjon fra stillingen ved Arbeidspsykologisk institutt var hun direktør for kvinnespørsmål i UNESCO 1984–1986, med arbeidssted i Paris. Etter at hun kom tilbake til Norge var hun ekspedisjonssjef i multilateral avdeling i Departementet for utviklingshjelp 1986–1989, ekspedisjonssjef i multilateral avdeling i Utenriksdepartementet 1990–1991 og spesialråd (assisterende utenriksråd) for bistand i Utenriksdepartementet 1991–1994. Som assisterende utenriksråd for bistand var hun bistandsministerens nærmeste medarbeider og øverste embetsperson. Hun ble i 1994 etterfulgt som assisterende utenriksråd for bistand av Knut Vollebæk. Hun var også leder for UNICEFs internasjonale programkomité 1987–1988 og formann for UNICEFs internasjonale styre (Executive Board) 1988–1989. Hun var varamedlem av rådene for Den afrikanske utviklingsbank, Den interamerikanske utviklingsbank og Den asiatiske utviklingsbank 1990–1994.
Fra 1994 til 1998 var hun UNICEFs regionaldirektør for Vest- og Sentral-Afrika, med arbeidssted i Abidjan i Elfenbenskysten og med ansvar for UNICEFs arbeid i 23 afrikanske land. Som regionaldirektør var Torild Skard en av de mest sentrale personene i å håndtere de humanitære katastrofene under Afrikas mange borgerkriger på 1990-tallet, slik som den liberiske borgerkrigen, borgerkrigen i Sierra Leone og borgerkrigen i Den sentralafrikanske republikk. Denne delen av Afrika var verdens mest krigsherjede region på 1990-tallet. «Det er direkte nød i 16 områder i Vest- og Sentral-Afrika grunnet væpnede konflikter eller naturkatastrofer [...] Å bevare menneskesinnet til dem som har opplevd krig og lemlestelse er en vanskelig oppgave. Aller vanskeligst er kanskje å gjøre barnesoldater til barn igjen», uttalte Skard da hun tiltrådte stillingen. UNICEF arbeidet også aktivt mot dødelighet og analfabetisme hos barn og deres mødre, og for å styrke vaksineringen i Vest- og Sentral-Afrika. 
Etter at hun kom hjem fra Afrika utgav hun boken Mødrenes kontinent: Blant jentebruder, helbredere og barnesoldater i Vest- og Sentral-Afrika (2001), som er oversatt til en rekke språk. I et intervju i 2003 uttalte hun: «I løpet av årene jeg var i Afrika ble det stadig flere og lengre kriger, og oppgavene vokste med lynets fart. Vi fikk ikke gjort så mange barnesoldater til barn, dessverre, selv om vi greide det med noen. Den mest omfattende oppgaven ble å sørge for at afrikanske barn overlevde sine første år gjennom bedre primærhelsetjeneste, vaksinering og ernæring. Neste spørsmål var hvilket liv de skulle ha, og da kom utdanning og beskyttelse fra vold, prostitusjon, trafficking og barnearbeid inn i bildet».
Hun var spesialrådgiver i Utenriksdepartementet med ansvar for blant annet barnespørsmål 1999–2003, og var i denne perioden blant annet Norges spesialrepresentant for barn i tilknytning til FNs spesialsesjon for barn.

Forskning på kvinner i politikken og senere engasjement

Hun var seniorforsker ved Norsk utenrikspolitisk institutt (NUPI) 2003–2011, og arbeidet med temaet kvinnelige politikere internasjonalt.
Fra 2006 til 2013 var hun leder i Norsk Kvinnesaksforening (NKF). Hun var nestleder i styret for Forum for Kvinner og Utviklingsspørsmål 2005–2008, opprinnelig som representant for SVs kvinnepolitiske utvalg, siden som representant for NKF. I 2009 ble hun oppnevnt av regjeringen til medlem av Stemmerettskomiteen, som ble ledet av Kirsti Kolle Grøndahl og som arrangerte 100-årsjubileet for kvinners stemmerett i 2013. Som NKF-leder tok hun initiativ til å utarbeide den første skyggerapporten om Norges implementering av FNs kvinnekonvensjon til FNs kvinnediskrimineringskomité (CEDAW-komiteen). Hun var en sentral pådriver for etableringen av Norges kvinnelobby i sin tid som NKF-leder. Fra 2016 er hun leder for Gina Krog-komiteen.
Hun utgav i 2012 boken Maktens kvinner, som handler om kvinnelige statsledere og regjeringssjefer i hele verden fra 1960 til 2010. Boken ble utgitt på engelsk i 2014 og ble i januar 2016 tildelt utmerkelsen «Outstanding Academic Title» for året som gikk av det amerikanske bibliotekstidsskriftet Choice: Current Reviews for Academic Libraries.
Skard ble intervjuet i TV-serien Mitt liv på NRK i 2017.

Utmerkelser

I 1998 ble hun utnevnt til kommandør av den senegalesiske Løveordenen, en utmerkelse som ble overrakt av Senegals president Abdou Diouf.
Kong Harald V utnevnte i 2012 Skard til kommandør av St. Olavs Orden «for hennes innsats for kvinner og barns rettigheter.»
I 2013 utpekte VG de hundre «viktigste kvinnene» i Norgeshistorien, og Torild Skard ble nr. 40.
Det henger et maleri av Torild Skard på Stortinget, malt av Sonja Krohn.
Torild Skard ble i 2014 utnevnt til æresmedlem av Norsk Kvinnesaksforening. Hun fikk i 2015 Bestemødre for freds ærespris, og i 2017 Kvinnemuseets første hederspris for sin spesielle innsats for likestilling og likeverd, og for å bedre kvinners kår.