Tenorsaksofon

En tenorsaksofon (også tenorsax) er et middels stort musikkinstrument i saksofonfamilien som ble oppfunnet av Adolphe Sax i 1840-årene. Saksofonen er stemt i Bb, og er dermed et transponerende instrument.
Den klinger én oktav mørkere enn sopransaksofonen, men har en mer jazz-aktig klang.

Historie og bruksområder

Tenorsaksofonen ble oppfunnet av Adolphe Sax i midten av 1840-årene. Fra begynnelsen av ble ikke tenorsaksofoner og saksofoner generelt akseptert, men etter hvert fikk instrumentet mer og mer anerkjennelse. I begynnelsen på 1900-tallet ble en ny tenorsaksofon laget, en såkalt C melody, eller C-saksofon, og denne var vanlig i 1920-årene. Fordelen med en C melody-saksofon var at den var stemt i C, det samme som blant annet piano er, og da kunne piano og saksofon spille sammen fra samme note uten å transponere. Men plutselig i år 1929 sluttet saksofonprodusentene å lage disse saksofonene, og i dag er det svært uvanlig å bruke C melody-saksofoner i noen som helst form for musikk. 
Tenorsaksofonen blir brukt til mange forskjellige former for samspill, som janitsjarkorps, storband, danseband og jazzensembler. I noen tilfeller blir tenorsaksofonen også brukt i symfoniorkestre og kammermusikk, som i Maurice Ravels Bolero. I orkestre spiller tenorsaksofonen vanligvis en slags støtterolle sammen med eufonium, valthorn og trombone. I jazzband er tenorsaksofonen mer fremtredende, og spiller ofte melodien samt at den brukes som improviseringsinstrument.

Jazz og populærmusikk

Tenorsaksofonen ble bedre kjent gjennom den hyppige bruken av instrumentet i jazzmusikk. Coleman Hawkins ga tenorsaksofonen nytt liv i 1930-årene fra å være et «hjelpeinstrument» sammen med blant annet valthorn til å bli et fullverdig melodi- og improviseringsinstrument. 
Mange kjente jazzmusikere fra 1940-tallet og utover har vært tenorsaksofonister. De spilte i forskjellige jazz-arter, alt fra den sterke, klangfulle lyden til Coleman Hawkins og hans tilhengere, til den muntre og lystige stilen til Lester Young og hans følge. Under bebop-tiden kom den mest fremstående tenorsaksofon-musikken fra jazz-standards (som Four Brothers) fra Woody Hermans orkester, og senere på 1960-tallet fikk Stan Getz stor suksess ved å spille bossa nova-musikk på hornet. 
Som et resultat av fremgangen i amerikansk jazz, fikk instrumentet også hovedroller i andre sjangre. Tenorsaksofonen er svært vanlig i rhythm and blues, og brukes også i rock and roll og den nyere rock. Instrumentet benyttes også i afroamerikansk musikk, latinmusikk og afrikansk musikk. Noen ganger har den også blitt brukt i post-punk og eksperimentelle band rundt om i Storbritannia i 80-årene, noen ganger også atonalt.

Utvidede registre

På alle saksofoner, og da spesielt tenor, er det vanlig å spille i utvidede registre. Kjente saksofonister, som John Coltrane, Michael Brecker, James Haulik, Sonny Rollins og Lenny Pickett, brukte alle et register som kalles altissimo, og er toner som ligger høyere enn f³. Toner i altissimo fortsetter helt til de ikke kan høres, men de vanligste på saksofonen er trestrøken fiss, g, giss, a, b, h, og firstrøken c, ciss, d, ess, e og f. På tenorsaksofon kan man også gå nedenfor b (lille b) ved å spille b og sette låret inntil slagstykket på instrumentet. Det vil da klinge a.