Henry Rawlinson

Militære karriere

Rawlinson ble født i Chadlington i Oxfordshire i 1810 som den andre sønnen til hesteoppdretteren Abram Tyack Rawlinson. og hans hustru Elizabeth Eudocia, datter av Henry Creswicke. Hans yngre bror var teologen og historikeren George Rawlinson (1812–1902).
Han fikk sin utdannelse i Wrington i North Somerset og Ealing i London, og i 1826 innrullerte han seg 17 år gammel i militærtjeneste for Det britiske ostindiske kompani. Som kadett dro han i 1827 til Bombay i India. Han hadde den lykke å seile via Kappstaden på det samme skipet som guvernøren, diplomaten og orientalisten John Malcolm (1769–1833) var på, og hans innflytelse var åpenbar i Rawlinsons senere karriere. I India studerte han orientalske språk, særlig indiske og persisk, og utmerket seg foran andre i såpass grad at han i løpet av et år ble benyttet som tolk. Før han var nitten år hadde han utmerket seg til å bli intendant for 1. Bombay grenader hvor tjenestegjorde i fem år.
Seks år senere, i 1833, dro han til Persia hvor han var med på å trene og reorganisere den persiske hæren. Han trente flere infanteriregimenter blant stammene i grensetraktene, men foretok også en berømt nødtvungent ridetur på 1200 km i 150 sammenhengende timer for å advare den britiske sendebud i Teheran om tilstedeværelsen av en russisk agent i Herat vest i Afghanistan.
Uenighet mellom det persiske hoff og den britiske regjering ført til at de britiske offiserene avsluttet sitt oppdrag i 1839. Vanskeligheter i Afghanistan førte til at han ble utpekt som assistent for William Hay Macnaghten. Han skulle egentlig ha deltatt i ekspedisjonen til Arthur Conolly til Bokhâra, men vanskeligheter med Ghilzaiklanen forhindret det. Conolly ble tatt til fange og halshogd i 1842. I 1840 ble han gitt et oppdrag som politisk agent i Kandahar og vanskelighetene i 1841–1842 kom ikke uforberedt på ham. Han deltok med tapperhet i slaget utenfor Kandahar den 29. mai 1842 i første anglo-afghanske krig. Etter å ha deltatt i forsvaret av byen fulgte han hæren på marsjen til og erobringen av Ghazni. Han tjenestegjorde under hele krigen i Afghanistan med godt omdømme, noe han ble gitt æresbevisningen Order of the Bath for i 1844, foruten den persiske Løvens og solens orden av første klasse. Det ble slutten på hans militære karriere, og begynnelsen på hans akademiske.

Politiske karriere

I 1843 ble han britisk konsul i Bagdad, og i 1851 ble han generalkonsul. Siden ledet han på oppdrag fra British Museum de britiske utgravningene i Ninive og Babylon (1853–1855). Rawlinson trakk seg tilbake fra aktiv tjeneste for Ostindiakompaniet i 1855, og ble da i stedet direktør for selskapet.
Rawlinson var parlamentsmedlem i 1858 og igjen i 1865–68. I 1858 ble han med i det nyutnevnte India-rådet (Council of India) og i 1859-60 var han minister ved det iranske hoff i Teheran. Tilbake i Europa gav Rawlinson ofte råd om politikk i Orienten. Han tok imot sjahen av Persia da han besøkte Storbritannia i 1873 og 1889, og bidro ved verdensutstillingen i Paris i 1878 og India- og koloniutstillingen i 1886. Rawlinson døde i 1895 i London.

Akademiske karriere

Mens Rawlinson var offiser i Det britiske ostindiske kompanis hær kommandert til styrkene til sjahen i Iran i 1835, tok han seg også tid til å studere inskripsjonene på alvor. Da stedet Bisutuns navn ble anglisert til «Behistun», ble monumentet kjent som «Behistuninnskriftene». Trass i innskriftenes utilgjengelighet klart Rawlinson å ta seg opp klippene og laget en ny kopi av de gammelpersiske innskriftene. Det elamittiske satt ovenfor en kløft, og det babylonske ytterligere fire meter høyere; begge var for vanskelige å nå og ble overlatt til senere.
Med den persiske teksten og med omkring en tredjedel av tegnene, som var blitt tilgjengelige for ham gjennom Grotefends arbeide, begynte Rawlinson arbeidet med å dechiffrere teksten. Heldig nok inneholdt den første delen av teksten en liste over samme persiske konger som var blitt funnet hos Herodot i sin opprinnelige persiske form til forskjell fra Herodotos' greske translitterasjon. For eksempel var Dareios opprinnelig skrevet «Dâryavuš» i stedet for på gresk «Δαρειος». Gjennom å koble navnene og tegnene kunne Rawlinson til år 1838 dechiffrere kileskrifttypen som ble benyttet i gammelpersisk. Han presenterte sine resultater for Royal Asiatic Society i London og Société Asiatique i Paris.
I en periode var Rawlinson stasjonert i Afghanistan, men vendte tilbake til stedet i 1843. Han tok seg først forbi en kløft mellom de persiske og elamittiske inskripsjonene ved å legge ut planker, og skrev deretter av den elamittiske inskripsjonen. Han klarte senere å finne en lokal hjelper og fikk ham til å klatre opp en sprekk i klippen og spenne rep over den babylonske teksten, slik at avstøpninger i pappmasjé kunne lages. Rawlinson, Edward Hincks, Julius Oppert, William Henry Fox Talbot og Edwin Norris arbeidet deretter, enten hver for seg eller i samarbeid med hverandre, og klarte til slutt å dechiffrere inskripsjonene.
Den elamittiske teksten ble utgitt av Edwin Norris (Asiatic Soc. 1853) og Oppert (Le peuple et la langue des médes, 1879). Den babylonske, som også var utgitt av Rawlinson, ble analysert av Oppert i hans Expedition en Mésopotamie, del II (1864).