Freda Utley

Første år

Freda Utleys far var involvert med George Bernard Shaw, Fabian Society og arbeiderkamp før han ble advokat, journalist, og forretningsmann. Han ble introdusert til Fredas mor ved Edward Aveling, Karl Marxs oversetter og langvarige partner av hans datter Eleanor. I sine memoarer beskrev Freda Utley hennes tidlige innflytelse som «liberal, sosialistisk og fritenkende, sterkt farget av opprørets poesi og frihet og legender, fortellinger og romantiske heroisme og eventyr.»
Hun fikk sin utdannelse ved en kostskole i Sveits og etter at hun kom tilbake til England fikk sin akademisk grad i historie ved King's College London. Generalstreiken i Storbritannia 1926 og hva hun selv kaller for «forræderiet» av arbeiderne av British Trade Union Council (fagforeningen) og Labour Party (arbeiderpartiet) førte til at hun gikk retning av kommunismen. Etter å ha besøkt Russland som visepresident av universitets arbeiderføderasjon i 1927, meldte hun seg inn i det britiske kommunistpartiet i 1928. Utley skrev om sin radikalisme: «Det var en lidenskap for menneskehetens frigjøring, ikke noen blåkopi av et planlagt samfunn eller noen mystisk lengsel etter å smelte sammen i et fellesskap som frikjente meg fra personlig ansvar, som både førte meg inn i kommunismens fold, og fikk meg til å forlate den så raskt som jeg lærte at det betydde underkastelse til det mest totale tyranni som menneskeheten noensinne har erfart.»
Fra 1926 til 1928 var hun forskerstipendiat ved London School of Economics. I løpet av denne perioden fokuserte hun på arbeid og produksjon, i hennes tilfelle i tekstilindustrien i Lancashire som da begynte å møte konkurranse fra India og Japan.
I 1928 giftet hun seg med den jødisk-russiske økonomen Arcadi Berdichevsky som arbeidet i England for Arcos, den sovjetiske handelsdelegasjonen. Etter et besøk i Sovjetunionen i 1928 sendte Komintern Berdichevsky og Freda Utley på oppdrag til Sibir, Kina og Japan hvor de bodde i ni måneder. I 1931 utga hun sin første bok, Lancashire and the Far East, som etablerte henne som en autoritet på emnet internasjonal konkurranse i tekstilhandelen.
Da hun reiste tilbake til Moskva med sin ektefelle ble hun etter hvert desillusjonert med kommunistsystemet udugelighet i å dekke anstendig medisinsk eller boligbehov, foruten å være korrupt og hierarkisk. Mens hun bodde i Moskva fra 1930 til 1936 arbeidet hun som oversetter, redaktør, og seniorforsker ved Instituttet for verdensøkonomi og politikk hos det russiske vitenskapsakademiet. I løpet av denne tiden skrev hun også, fra et marxistisk perspektiv, Japan's Feet of Clay, en oversikt over japansk tekstilindustri som også angrep vestlig støtte til japansk imperialisme. Boken var internasjonal bestselger innenfor sitt fag, ble oversatt til fem språk, og sikret henne omdømme i kommunistsirkler.
Den 4. april 1936 ble hennes ektefelle arrestert, da leder var regjeringsoppnevnt gruppe for import og eksport. Ute avstand til å hjelpe ham, reiste hun raskt til England med sin unge sønn Jon ved å benytte engelske navn og pass.  Der mobiliserte betydningsfulle venner på venstresiden som George Bernard Shaw, Bertrand Russell og Harold Laski for å forsøke å finne Arcadi og sendte faktisk også et brev direkte til den sovjetiske lederen Josef Stalin. Hun mottok to postkort fra Arcadi som rapporterte at han var dømt til fem års forvisning til en konsentrasjonsleir nord for Polarsirkelen. Årsaken var påståtte tilknytning til trotskisme.) I 1956 fikk hun høre at han hadde dødd den 30. mars 1938. Det var ikke før i 2004 at hennes sønn Jon Basil Utley fikk vite fra de russiske myndighetene detaljene om hans død. Han ble skutt for å ha ledet en hungerstreik ved arbeidsleiren i Vorkuta. Han ble «rehabilitert» posthumt i 1961 etter Stalin under de sovjetiske rehabiliteringslovene.
I 1938 utga Freda Utley to bøker om Japans militær angrep på Kina i begynnelsen av andre kinesisk-japanske krig (1937–1945). Den ene, Japan's Gamble in China, hadde innledning av Harold Laski, og beskrev Japan som «en politistat, styrt av en byråkrati knyttet til et plutokrati». Avisen News Chronicle gjorde henne til krigskorrespondent og hun tilbrakte tre måneder i Kina i 1938, to turer til frontlinjene. I hennes bok China at War (1939) idealiserte hun kinesiske kommunister. Arbeidet fremmet betydelig sympati for Kina og bidro til forverrede forhold til Japan før den andre verdenskrig. Hennes mål var å skaffe seg internasjonalt omdømme og bevise sin kommunistiske kredibilitet for å få frikjent sin ektefelle. Forfatteren Francis Beckett inkluderte et kapittel om Utleys prøver i sin bok Stalin's British Victims (2004).

Antikommunistisk periode

Utley, sammen med hennes sønn og mor, utvandret til USA i 1939. I troen at Arcadi var død, uttrykte hun i 1940 sin avsky for kommunismen og Sovjetunionen i boken The Dream We Lost, senere gjenutgitt som Lost Illusions. Bertrand Russell skrev i innledningen: «Jeg ble kjent med Freda Utley først da hun var i prosessen med å bli kommunist; jeg fortsatte å kjenne henne gjennom stadiene av hennes desillusjonering, tragedien med arresteringen av hennes ektemann, og desperasjonen påført ved at hennes anstrengelser for å få ham løslatt ikke lyktes.»  Utley beskrev hennes lange avhandling som utgått fra «den eneste vestlige forfatter som har kjent Russland både fra innsiden og nedenfra, delt en del av motgangene og all den frykt til det russiske folk som er kraftig brakt til taushet.» I et intervju skrev forfatteren Pearl Buck: «Det er en sterk, uinntagelig anklage mot russisk kommunisme. Det er en heftig dramatisk fortelling og en som er interessant nok til å bli gjort som en roman, fortelling av et glimrende sinn, strengt sannferdig i sitt arbeid...» 
Prokommunistiske utgivere og intellektuelle i både England og i USA forsøkte å diskreditere Utley. I den posthumt utgitt boken Reagan, In His Own Hand: The Writings of Ronald Reagan That Reveal His Revolutionary Vision for America, skrev Ronald Reagan om Utley: «...mange av de intellektuelle ville ikke høre hva hun hadde å si. Hun hadde imponerende akademiske akkreditiver da hun kom til USA, men forlag og akademia lukket sin dører for henne. Hun forsto alt for godt. Hun hadde forsøkt kommunismen og lært om dens falskhet. Hun sa kun de 'som aldri har helt og holdent forpliktet seg for den kommunistiske saken' kan tro på den.» 
Utley skrev til en kommunistisk venn: «Jeg har ikke foregitt å være en stalinist, men har holdt min munn lukket om Russland fram til nå. Naturligvis har jeg ingen illusjoner igjen, heller ikke noen før de tok Arcadi. Jeg er ikke en trotskist da jeg har blitt overbevist om at alle diktaturer er mye av det samme og at makt korrumperer alle. Uten demokrati kan det aldri bli noen virkelig sosialisme. Men jeg frykter at verden utvikler seg mot «nasjonalsosialisme» i en russisk-tysk modell. Liten forskjell mellom dem.» 
I 1945 sendte magasinet Reader's Digest (i Norge hetende Det beste) til Kina som korrespondent. Reisen resulterte i boken Last Chance in China som hevdet at vestlig politikk, særlig ved å stoppe krigsutrustning til kinesiske nasjonalister, i realiteten støttet det kinesiske kommunistiske parti og bidro til deres seier. Hun begynte et korstog for å navngi de som «tapte Kina», noe som ble forent med av andre antikommunistiske kritikere av den amerikanske China Hands.
I 1948 sendte Readers Digest Utley til Tyskland, noe som førte til Utleys neste bok, The High Cost of Vengeance som kritiserte krigsforbrytelsene til de allierte under den andre verdenskrig, inkludert utvisningen av millioner tyskere fra europeiske nasjoner etter krigen, og Morgenthauplanen. En nyere beregning, inkludert tyske krigsfanger, døde totalt 3 millioner tyskere unødvendig etter de alliertes seier.) Hun anklaget også USA av å ha torturert tyske fanger, alliertes bruk tysk slavearbeid i Frankrike og Sovjetunionen, og kritiserte Nürnbergprosessens lovlighet. Utleys bok ble hudflettet av avisen The New York Times, men rost av Reinhold Niebuhr i magasinet The Nation.
Hennes siste undersøkelser med emne fra Østen, The China Story, ble utgitt i 1951 og solgte utmerket i flere måneder. Time Magazine karakteriserte Utley som en «førstehånds observatør av hendelser i Kina».
Som følge av Suezkrisen i 1956 tilbrakte Utley seks måneder i Midtøsten og utga sin siste bok om internasjonale affærer, Will the Middle East Go West? I den ønsket hun å advare at USAs støtte til Israel ville føre araberlandene inn i de ventende armene til kommunistene.
I utga 1970 Freda Utley første bind av sin selvbiografi Odyssey of a Liberal som nedtegnet hennes første erfaringer i Fabiansamfunnet, utdannelse, ekteskap, livet i Sovjetunionen og reiser fram til 1945. Hun kom aldri så langt å utgi det planlagte bind 2.
Ved hennes død i 1978, skrev Time minneord om henne. The New York Times nevnte en samling av ledende konservative som viste sin respekt for Utley ti år etter hennes død. I 2005 donerte hennes sønn Jon Utley Freda Utley-prisen for å fremme frihet, administrert av Atlas Economic Research Foundation. 10 000 dollar om året gis de tankesmier som fremmer økonomisk liberalisme og minimalistisk regjering.

Kontroverser

Freda Utleys bestselger Japan's Feet of Clay ble kritisert for faktafeil, for å overdrive et negativt syn på det japanske folket og for ikke forstå japansk klassesystem. Den japanske regjering holdt henne ansvarlig for å anstifte negative japanske følelser som førte til amerikansk boikott av japanske varer.
Utley støttet Münchenavtalen av 1938 med Adolf Hitler ettersom hun mente at Sovjetunionen var langt farligere enn Hitler og tvilte på om USA og Storbritannia kunne beseire den tyske krigsmaskin. Straks hun kom til USA sympatiserte hun med Amerikas første komité (AFC) som motsatte seg at USA skulle gå inn i verdenskrigen. I 1941 nådde hun det brede publikumet i Reader's Digest ved å oppfordre til fredsforhandlinger mellom det nasjonalsosialistiske Tyskland og England. Hun motsatte seg krav for Tysklands betingelsesløse overgivelse.  Som mange andre som motsatte seg amerikansk deltagelse i krigen, møtte hun motstand. Godt kjent med at hennes syn var begrunnet i opposisjon til Sovjetunionen, forsøkte interesseorganisasjonen Friends of the Soviet Union i fire år å få henne deportert. Til sist fikk kongressdelegaten Jerry Voorhis i 1944 innført et privat lovforslag for «the relief of Freda Utley» fra loven Alien Registration Act av 1940.
Utleys kritikk av de alliertes politikk i sin bok The High Cost of Vengeance fra 1949, inkludert anklager "Forbrytelser mot menneskeheten" og utsagn som: «Det er ingen kriminalitet som nazistene begikk som vi eller våre allierte ikke selv har begått.» Deborah Lipstadt karakteriserte hennes synspunkter som Holocaust-benektelse på grunn av slike utsagn.
På 1950-tallet ga Utley hjelp til senator Joseph McCarthy for å sette sammen hans lister over høyt plasserte antatte kommunistsympatisører. Hun ga bevis mot Kinaeksperten Owen Lattimore i Tydingskomiteen og bevis mot påståtte «medreisende» (kommunistsympatisører) som Asiaforskeren J. K. Fairbank og forfatteren av Rød stjerne over Kina, Edgar Snow, til andre kongresskomiteer.