Karlstadforhandlingene

Karlstadforhandlingene (også kalt Karlstadkonvensjonen eller Karlstad-forliket) var forhandlinger mellom Norge og Sverige i Karlstad angående oppløsningen av unionen mellom de to landene i 1905. Selve forhandlingene pågikk fra 31. august til 23. september.
Utgangspunktet var at Norges regjering allerede hadde fått vedtatt en oppløsning av unionen i Stortinget, mens Sveriges regjering ikke godkjente dette, ettersom den hevdet at dette ikke var lovlig truffet, og at en oppløsning av unionen krevde et gjensidig vedtak i begge land.
Den utløsende årsak til unionsoppløsningen fra norsk side var en uenighet om konsulatvesenet. Norge hadde utviklet seg til et dominerende shipping- og handelsland, og hadde i motsetning til Sverige et større behov for konsulære tjenester vedrørende handel på andre siden av Atlanterhavet. Konsulatvesenet ble en hemsko for unionen, og de siste 20 årene var konsulatsaken den dominerende symbolsaken i den politiske konflikten mellom de to land.
Etter forhandlinger og trussel om krig i 1895, ble det etter hvert et mildere klima fra 1902, men dette tok slutt i november 1904. Landene satte hardt mot hardt, og den 7. juni 1905 avsatte Stortinget Oscar II og opphevet unionen på et juridisk grunnlag unionstilhengere oppfattet som et brudd på gjeldende forfatning. Sverige godkjente ikke oppløsningen og kom med motkrav, blant dem folkeavstemning om oppløsningen og oppklaring av en rekke punkter. Disse skulle tas opp ved en felles konvensjon.
Karlstadforhandlingene varte fra 31. august til 23. september 1905, da konvensjonen ble undertegnet av de to lands representanter. Som kompromiss ble forhandlingene lagt til den svenske byen Karlstad, som var omtrent like langt fra begge hovedsteder. Det var fem hovedpunkter som ble tatt opp: Grensefestninger og nøytral sone, transittrafikk, reinbeite, vassdrag og tvistemålsavgjørelse. Av disse punktene var det diskusjonene om grensefestningene og den nøytrale sonen som fikk mest oppmerksomhet.

Unionsoppløsningen fra svensk side

Ramstedt hadde sammen med kronprins Gustav planer om å gi nordmennene som tilbud å fratre unionen mot at Stortinget ikke oppløste unionen. Da dette skjedde den 7. juni, handlet det om å få begrenset skadene. Unionsoppløsningen skapte sinne i Sverige, ikke så mye fordi det kom, men måten det kom på.
Også Ramstedt var tydelig irritert da han uttalte: «Genom denna revolutionära åtgärd har stortinget ej blot utan Konungens medverkan än även utan all hänsyn till Sverige egenmäktig fattat beslut angående upphävande av et unionsförhållande som existerar på grund av ömsedlig lagfäst överenskommelse mellan de båda rikena och ej kan utan ömsesidigt medgivande brytas». Ramstedt la til at Norges avgjørelse «på det djupaste kränker Sveriges rätt».
Imidlertid hadde et særskilt utvalg med utspring i Riksdagen, «Hemliga utskottet», ledet av Christian Lundeberg, avslått muligheten Ramstedt foreslo. Utvalget brukte så juli måned til å utarbeide de svenske vilkårene for unionens oppløsning.
Den 25. juli framla de sin innstilling, at Sverige skulle gå i forhandlinger med Norge om unionsoppløsning. Blant kravene var folkeavstemning fra Norges side, og demilitarisert sone på begge sider av grensen, hvilket betydde at alle moderne festninger på norsk side, da Ørje-fortene, Urskog fort og moderne påbygg på Kongsvinger festning og Fredriksten festning, måtte avvikles.
Forslaget gikk rett gjennom Riksdagen den 28. juli. Dette medførte at Ramstedts regjering ble tvunget til å gå av. Den 3. august gikk Ramstedt av. Ny regjering ble ledet av Lundeberg, med Ramstedt som justisråd. Christian Lundeberg var et valg ikke uten betydning. Han hadde vært en av de sterkeste kritikerne av utenriksminister Lagerheims samarbeidsmetode.

Folkeavstemning og forberedelser

Norge aksepterte kravet om folkeavstemning og forhandlinger, om enn folkeavstemningen ble igangsatt av Stortinget før kravet offisielt kom, men etter at det var presentert Riksdagen. Folkeavstemningen 13. august viste nok en gang forskjellen mellom norsk og svensk innstilling. Svenskene ba om folkeavstemning for oppløsning av unionen, mens folkeavstemningen i Norge handlet om godkjennelse av «den stedfundne Opløsning af Unionen». Resultatet ble uansett et overveldende «Ja».
Selve avstemningsprosessen var ikke ukontroversiell. Flere steder lå det ikke Nei-stemmer, og andre steder lå det blanke ark der man måtte skrive «Nei» selv. Det var også et tungt ja-miljø, og vanskelig å stemme nei. Ettersom avstemningen angikk den «stedfunde» oppløsningen, og ikke angikk en avstemning om unionsoppløsning, og siden den heller ikke var en kommentar om framgangsmåten 7. juni, var det heller ikke like stort engasjement blant de som mente at framgangsmåten var feil.
Den 21. august behandlet Stortinget regjeringens forslag om å be Sverige medvirke til unionsoppløsningen ved å oppheve Riksakten. Den ba også om fullmakt til å forhandle om vilkårene. Med 11 motstemmer fra de radikale deler av den politiske venstresiden fikk regjeringen godkjent vedtaket. Sverige svarte raskt med å foreslå forhandlinger mellom fire representanter for hvert land, derav minst to statsråder. Karlstad ble foreslått fordi byen lå midtveis mellom de to hovedstedene.

Unionen sett utenfra

Stormaktene var ikke særlig opptatt av unionsforholdet mellom Norge og Sverige. Men en unionsoppløsning hadde stor betydning i flere sammenhenger. De viktigste spørsmål var hvorvidt Østersjøen skulle være «åpent» eller «lukket», Norges framtidige styresett og eventuelle dynastiske forbindelser ved fortsatt monarki. Norges kystlinje var også relevant for flåtekappløpet mellom Storbritannia og Tyskland. Reaksjonene var klart sterkest fra britisk og tysk hold, mens Frankrike og til dels Russland var mindre involvert.
I november 1855 hadde Novembertraktaten blitt inngått. Den gikk i hovedsak ut på at Storbritannia og Frankrike ville støtte Sverige og Norge mot ethvert russisk angrep mot at dobbeltmonarkiet ikke ga bort landområder til Russland. En unionsoppløsning ville tilsidesette denne avtalen, som var beregnet på Norge og Sverige sammen, og ikke på de to landene som selvstendige.

Tyske reaksjoner

Den tyske minister i Norge og Sverige i 1905, grev Casimir von Leyden, hadde liten tro på kronprins Gustavs reise «til fiendeland» i februar 1905. Han var i tillegg skeptisk til den norske sak. Han mente at forhandlinger om konsulatvesen ikke burde ha funnet sted, at «lydrikepunktene» ikke var urimelige, og at nordmennene aldri var særlig interessert i en løsning som gikk ut på at unionen besto. Likevel var han ikke fjern for Norges krav, og mente at de hadde vist stor intelligens, energi og dristighet. Svenskene hadde utvist likegyldighet og det svenske kongehus hadde behandlet Norge stemoderlig ifølge von Leyden.
Da Michelsen-regjeringen tok over, var von Leyden mest overrasket over sammensetningen av ministre, som han mente ga klare indikasjoner om at regjeringen ikke kom til å samarbeide, og ville få en kort levetid utover konsulatsaken. Da Tyskland ikke ble konfrontert om Novembertraktaten på det daværende tidspunkt, fokuserte heller von Leyden på generelle observasjoner om unionsoppløsningen, der han langt på vei anklaget svenskene for å ha vært gammeldagse og å ikke ha tatt situasjonen på alvor.
Tysklands rolle var i hovedsak å observere. Fridtjof Nansen hadde bare i et kort tilfelle konsentrert seg om Tyskland, og da han verken fikk møte keiseren eller de nærmeste rådgiverne personlig, valgte han å avlyse forsøket på å påvirke tysk diplomati, og gikk heller via britiske aviser til tyske aviser. Fraværet av aktivitet fra Nansens og Wedel Jarlsbergs side, sistnevnte var også bare kort innom Tyskland, gjorde at tyskerne stort sett stolte på rapporter fra von Leyden.
Wilhelm II var svært godt informert om utviklingen, og leste kommunikeer med interesse. Da tronen ble ledig, anså Wilhelm II det som uheldig at den ville bli gitt til svigersønnen til Edward VII, og han prøvde å igangsette et kandidatur for den danske prins Carls onkel, Valdemar av Danmark, som et bedre alternativ. Valdemar var bror av enkekeiserinne Dagmar av Russland. Wilhelm II tok opp dette med Nikolaj II av Russland ved Björkö, der en videre plan om tettere tysk-russisk samarbeid ble diskutert. Wilhelm IIs argumenter var sterkt anti-engelske og kritiske til Edward VII. Imidlertid tok ingen av de to stormaktenes regjeringer keisernes avtaler, så det ble lite ut av dette besøket. Kort tid etter Björkö-møtet slo Wilhelm II seg til ro med Carl av Danmark som Norges nye konge. Hva gjaldt Wedel Jarlsbergs anmodninger om å presse Sverige til å godta Carl, forholdt Tyskland seg svært lite interessert. Dette var delvis fordi Tysklands sendebud var godt informert, og fordi verken Wedel Jarlsberg eller Nansen hadde konsentrert seg om å appellere til Tyskland.

Grensefestningene

Forhandlingenes viktigste tema var kravet om nedleggelse av norske festninger. Det var enighet landene imellom om en nøytral sone, selv om det ikke var avklart hvilke områder denne skulle omfatte. Tre av de fire festningene, Ørje befestninger, Urskog fort og Fredriksten festning, lå innenfor den nøytrale sonen, og Kongsvinger festning tangerte den. Nedleggelsen av de moderne fortene og tilbyggene var mest av symbolsk betydning, fordi de ikke ville hatt stor militær betydning mot et angrep fra øst. Den svenske oppfatningen var også den at de hadde liten betydning, da det å gjøre et gjennombrudd ett sted ville uskadeliggjøre samtlige innen kort tid, da det ikke var store forsvaret bakfra. Flere norske generaler var også bekymret over at disse festningene ville binde opp for mange militære fra andre posisjoner. Det lå imidlertid en god del symbolikk, både i de nye fortene og i de gamle festningene.
Allerede den første forhandlingsdagen kommenterte Michelsen at han anså grensefestningene som et anliggende i hovedsak for Ørje-fortene og Urskog da Kongsvinger og Fredriksten var for gamle, og spurte Lundeberg hvordan Riksdagen forholdt seg til dette. Michelsen tok også opp hvorvidt grensefestningene og reinbeitespørsmålene måtte løses endelig i løpet av konvensjonen. Lundeberg svarte ikke på det første spørsmålet, men sa at grensefestningene og reinbeitespørsmålene måtte løses, og at transitthandelen måtte prinsipielt løses.
Dagen etter, den 1. september, ble temaet nøyere studert. Michelsen argumenterte for at av de fire fortene, lå Kongsvinger vest for Glomma, og dermed tilhørte den indre festningslinjen. Lundeberg svarte at Riksdagen ikke hadde noen krav om at gamle befestninger skulle røres, men de nye befestningene, inkludert Hjelmkollen fort ved Svinesund, måtte bort. Løvdahl kontret med at grensefestningene var del av Glommenlinjen, forsvaret av Kristiania mot angrep fra øst. Til det svarte utenriksminister Wachtmeister at det aldri var snakk om å rive Glommenlinjen, men at de fire grensefestningene ikke tilhørte denne linjen, men lå øst for den.
Argumentene fra begge sider om grensefestningene handlet delvis om muligheten for at Norge og Sverige kunne havne i forskjellige interessesfærer, sannsynligvis underforstått svensk tyskvennlighet og norsk engelskvennlighet, og problemet med åpne og forsvarsløse grenser. I hovedsak så den svenske delegasjonen på festningene som offensive, og nordmennene på dem som defensive. Senere på dagen viste Lundeberg til at da festningene ble diskutert i Stortinget, ble det argumentert at de kunne brukes offensivt. Dette ble bekreftet dagen etterpå, da daværende kaptein August Spørck, leder for militærkomiteen, kommenterte at befestningene hadde en offensiv karakter. Etter denne bekreftelsen gikk diskusjonen inn på de andre punktene. Grensefestningene ble først tatt opp igjen den 6. september. Temaet gikk også inn på hvor en eventuell nøytral sone skulle ligge. Forhandlingene fortsatte uansett fram til 7. september, da Michelsen hadde foreslått at festningene ved Hjelmkollen, Ørje og Urskog kunne rives mot at den nøytrale sonen ble demilitarisert, det vil si at ingen land fikk ha tropper der. Da ble det enighet om å ta en pause for å konferere med sine lands regjeringer og parlament.
Regjeringen ble i liten grad informert fra den norske delegasjonen om aktivitetene. Den 1. september fikk den et telegram som la vekt på den svenske delegasjonens elskverdighet, og deretter kom det et nytt sent på kvelden den 4. september, som ble behandlet dagen etter. I denne ble det fortalt at reindrift og transitt hadde blitt tatt opp, og at mens reindrift inneholdt noen ikke uoverstigelige problemer, ville transitten bli uproblematisk.
Da delegasjonen kom tilbake til Kristiania, beskrev Michelsen om situasjonen slik:
a. Grensefestningene var hovedproblemet, og det forelå ikke noe forslag fra noen parter. Svenskene hadde gjort sine undersøkelser grundig, og de tok opp at «daværende formand i Militærkomiteen kaptein, nu Oberstløintnant Spørck» hadde uttalt at festningene også hadde en offensiv karakter. Michelsen la vekt på at fortene i Kongsvinger og Fredriksten skulle rives ifølge svenske krav.

b. Reinbeitet hadde heller ikke noen løsningsforslag, men Michelsen anså det som løsbart såframt det ikke var livsviktig.

c. Transittforslaget. Svensk forslag godkjent, men var gjenstand for forbedring.

d. Vassdragene var det heller ingenting å utsette på.

e. Den svenske delegasjonen var skeptisk til å ha internasjonal voldgift da de mente at de ikke ville at andre land skulle treffe beslutninger om interne saker. Uoffisielt skal Michelsen ha fått bekreftet at det likevel ikke ville bli et uoverkommelig problem.
Michelsens framstilling av at Fredriksten og Kongsvinger skulle rives rimer ikke helt med hva den svenske sekretær Joh. Hellner og den norske Andreas Urbye noterte. Der lå det bare krav om at de moderne festningene skulle rives, og hva gjaldt Fredriksten hadde Michelsen allerede delvis gått med på dette.

Krigsfrykt

Et videre problem var at det foregikk troppebevegelser ikke langt fra grensen. Allerede fredag 25. august reagerte medlemmer av Stortinget på at de svenske rekruttene, anslagsvis 60 000, ikke hadde blitt hjemkalt fra øvelse, og at dette kunne tolkes som en delvis mobilisering. Tallet ble oppjustert til 65–70 000. Noen av disse rapportene kunne spores tilbake til Wedel Jarlsberg, som prøvde å påvirke stormaktene fra København. Dette ble tilbakevist med at disse soldatene fortsatt var ute på den øvelsen som foregikk omtrent i dette området omtrent denne tiden på året hvert år.
Forklaringen var ikke helt godkjent. og det ble oppfattet med stor bekymring fra norsk side. Norge valgte imidlertid ikke å mobilisere under møtet, men da det ble et brudd i forhandlingene, kom kravet enda sterkere. Det ble gjennomført en delvis mobilisering kalt Grensevakten den 13. september. Den norske journalisten S. C. Hammer rapporterte: «Om Aftenen den 13de var der mange Mennesker i Bevægelse paa Hovedstadens Gader. Overalt førtes levende Diskussioner. Tanken var vendt mod de Landsmænd, som laa ved Grænsen eller var paa Veien derhen, og mod de Sømænd, der havde den ærefulde Opgave at værne om vore Kyster».
Det ble også snakk om troppeforflytninger i Sverige, og at det var stadig flere soldater i nærheten av Narvik. Norge hadde ingen forsvarsstyrker der, og dersom Sverige samtidig angrep mot Kristiania, ville det vanskeliggjort det norske forsvaret av begge områdene. Den norske frykten for krig var stor nok til at det den 13. september ble utsendt ordre om delvis mobilisering fra norsk side. Dermed lå det grensevakter ved grensen til Sverige da forhandlingene ble tatt opp igjen. Antall delmobiliserte norske soldater var omtrent 23 000. På svensk side var det et sted mellom 50 000 og 70 000 soldater tilgjengelig, og en stor del av den svenske marinen ble flyttet fra Göteborg til Strömstad, rett ved den norske marinen. Regjeringen og Stortinget ga dermed forhandlingsdelegasjonen rett til å gå med på å fjerne til og med de historiske grensefestningene, så lenge en nøytral sone ble opprettholdt. Michelsen benyttet anledningen til å bryte løftet om å holde forhandlingene hemmelige, og fortalte Nansen og Wedel Jarlsberg om at svenskene krevde fjerning av også de historiske festningene.

Reaksjoner og følger

Stortinget behandlet avtalen lørdag 7. oktober og mandag 9. oktober. På tross av Stortingets sjenerøse omdefinering av krav, var ikke alle medlemmene fornøyd med resultatet. En liten gruppering, i hovedsak på venstresiden, mente at regjeringen ikke hadde vært rakrygget, og at det var bedre å gå til krig enn å akseptere vilkårene for fred, altså å rive grensefestningene. Det var særlig Johan Castberg, Alfred Eriksen og Wollert Konow (Hedmark) som var imot dette. Disse ble kalt «karlstadstormerne». Castberg anså det å rive festningene som det å merke landet som en underlegen nasjon, og Konow mente at han heller ville beholde unionen enn å gå med på de svenske vilkårene.
Castberg allierte seg med Georg Stang da forsvarsminister Wilhelm Olssøn ikke gikk imot forliket. Castberg og Stang fikk til en bevegelse, men det brede folk av befolkningen virket fornøyde med avtalen. Det gikk rykter om at Stang skulle lede en revolusjon, men dette ble avvist, og Stang selv virket lite interessert i det. Avtalen ble godtatt med 101 stemmer mot 16. I realiteten hadde Stortinget neppe noe valg. Løvland beskrev at han under forhandlingene hadde sett på klokken for å fastsette «klokkeslettet, naar bruddet maatte ventes». Det var også antatt at dette ville ha medført krig.
Den svenske Riksdagen fulgte etter 13. oktober. Få dager senere vedtok Riksdagen å anerkjenne Norge som uavhengig stat og oppheve Riksakten. Unionsoppløsningen ble endelig stadfestet da kong Oscar II 26. oktober underskrev dokumentene som anerkjente Norge som uavhengig stat, og samme dag abdiserte som norsk konge. Statsrettslig sett ble unionen oppløst 26. oktober, og ikke 7. juni. Samme dag avslo Oscar dessuten den norske forespørselen om å la en av sønnene bli norsk konge. Dermed gjensto det bare å formelt tilby Carl av Danmark tronen.
Stormaktenes direkte press på Norge og Sverige for å finne en hurtig løsning på problemet er uklart, og det forelå bare anmodninger om rimelige, ikke hurtige, løsninger på forhandlingene. Det er imidlertid mulig at Sverige og Norge følte et press. Det er imidlertid få tegn som tyder på at press fra stormaktene var hovedårsaken til at behandlingene gikk fort.
Etter den svenske anerkjennelsen var alle hindringer ryddet av veien for anerkjennelse fra og diplomatiske forbindelser med andre stater, og de første sendemennene kom til Kristiania allerede ved månedsskiftet. Det ble Russland som ble det første landet etter Sverige som anerkjente Norge som selvstendig, tett fulgt av Storbritannia. Russlands motivasjon var delvis å unngå en anti-russisk stemning i Norge

Dramatisering av Karlstadforhandlingene

Den svenske filmen Mot nya tider fra 1939 av regissør Sigurd Wallén skildrer utviklingen i forhandlingene.