google/wiki40b huggingface dataset:
Harald Lassen

Karriere

Harald Lassen vokste opp i Greipstad i Songdalen. Han begynte å spille saksofon etter flere år med piano som hovedinstument. Hans første skole var i musikkmiljøet innenfor Greipstad Menighet, hvor han også oppdaget gospel og kormusikk. Videre gikk han på musikklinjen ved Vågsbygd videregående skole (2003-06) og på Toneheim Folkehøgskole (2006–08). Lassen fullførte bachelor i jazz- og improvisert musikk ved Norges musikkhøgskole (2008–12).
Harald Lassen har samarbeidet tett med øst-afrikanske musikere og bosatte seg i 2014 på Zanzibar for å bygge opp en jazzavdeling for unge musikkstudenter på Dhow Countries Music Academy.
Harald Lassen er per 2015 styremedlem i Oslo Jazzfestival.
Harald Lassen drifter labelet Hagen Recordings
Bergsøy Idrettslag

Bergsøy idrettslag holder til på Bergsøya i Herøy kommune på Sunnmøre og ble stiftet i 1944.
Idrettslaget har friidretts-, fotball- og håndball- grupper og klubbens fotballag spilte 1981 en sesong i daværende i 2. divisjon.
April 2011 slutten Rimantas Zvingilas som hovedtrener for klubbens A-lag i fotball. Kjetil Paulsen går inn i en rolle som spillende hovedtrener. På denne tiden var han også kaptein på laget.
GMC (bil)

Standard kjøretøy

Inntil Koreakrigen var denne bilen i tjeneste, ikke bare i USA, men også i Sovjetunionen, Kina, Taiwan og på Filippinene. Helt opp til 1990-tallet var bilen fremdeles i drift i Taiwan og Norge. Tusenvis er fremdeles i daglig bruk på Filippinene, der den brukes mest til å transportere sukkerroer (sugar cane) fra åkerne.
Den typiske rolle for GMC var transport av utstyr, forsyninger og personell. Den fungerte dessuten som artilleritrekkvogn, massetransport (tipp) og ble også laget i verksted- og lagerversjoner. Den ble også kalt "arbeidshesten". Modellen ankom Norge første gang i 1945 med de allierte styrkene. De ble offisielt overlevert gjennom både Marshall-hjelpen, og A. pakt-avtalen (NATO). Ifølge sistnevnte avtale skulle disse leveres tilbake til USA.
Bilene ble produsert ved; General Motors Corporation, (GM) Detroit, Michigan, USA. Alt i alt ble 800.000 slike lastebiler produsert i 58 forskjellige versjoner. Ca 145.000 enheter ble produsert av Studebaker. Disse hadde samme design. GMC CCKW ble produsert mellom 1941 og 1945 av Yellow Truck & Coach Manufacturing. Fra 1943 av GMC Truck & Coach og Chevrolet-divisjonen av General Motor. Bilen ble utviklet fra en sivil versjon. 
Det amerikanske forsvaret trykket den til sitt bryst pga. dens robusthet og gode egenskaper i terreng. Den fungerte som en god traktor i terrenget og hadde 10 gir fordelt på høy- og lav utveksling. Trekk på forhjulene kunne kobles inn og ut. Dette gjorde at modellen var godt egnet til mange forskjellige, militære formål. Det amerikanske forsvaret bestilte varianter både med og uten vinsj. Vinsj var kun en militær opsjon. Majoriteten var av de produserte enhetene var rene lastevogner, men det ble også produsert kompressorbiler samt vann- og drivstofftankbiler.
Bilen ble produsert med lukket kupé inntil 1943, i likhet med hva som gjaldt den sivile varianten. Deretter kom den med åpen kupé som var det mest vanlige for de bilene som etter hvert kom til Norge. Den norske soldat så på versjonen med lukket førerhus som en mer luksuriøs variant. Bilene som kom til Norge ble satt inn for å dekke Forsvarets behov for biler til nyttetransport. Modellen ble brukt opptil 1990-tallet. Drivstofftanken har et volum på 100 liter. Den har et forbruk på 2,64 l/mil. Med dette forbruket er rekkevidden 480 km. 
Forsvaret hadde flere tusen av slike lastevogner i tjeneste og før de kom til Norge var disse var brukt i annen verdenskrig, og bruken fortsatte helt opp til 1990-tallet. Normalt var disse rekondisjonert før overlevering til forskjellige europeiske land. GMC-en kom til Norge sammen med andre klassikere som Dodge ¾ tonn, Jeep, Ford GPW og Canada Ford.
Motoren er en 4,5 liter (270 cid) rekkesekser som leverer 103 hestekrefter ved 3 200 o/min. Motorkraften går gjennom en 5 trinns girkasse. Det 5. gir er et overgir. Motorkraften kan fordeles til alle tre aksler (6x6) gjennom en transmisjonskasse. Transmisjonen har lav og høy serier, og frontakselen kan kobles inn og ut. Bakre to aksler henger sammen i transmisjonen.
Topphastigheten er på 72 km/t. Dekkdimensjonen er 7,50x20 (hærdesign).
Statsuniversitetet i St. Petersburg

Statsuniversitetet i St. Petersburg (russisk: Санкт-Петербургский государственный университет), grunnlagt i 1724, er et av Russlands eldste og største universiteter. Under Sovjetunionen var universitetet kjent som Statsuniversitetet i Leningrad.
Universitetet består av 20 fakulteter og 13 forskningsinstitutt, samt krigsskole og idrettsskole. De fleste av universitetsbygningene befinner seg i de to store universitetsområdene på henholdsvis Vasilij-øya og i Peterhof. Universitetet har over 30 000 studenter, og over 10 000 ansatte. Åtte ansatte ved universitetet har mottatt Nobelprisen.

Historie

Det er omstridt hvorvidt Statsuniversitetet i Moskva eller Statsuniversitetet i St. Petersburg er det eldste universitetet i Russland. Mens Statsuniversitetet i Moskva ble grunnlagt i 1755, har Statsuniversitetet i St. Petersburg eksistert sammenhengende siden 1819, men hevder utover det å være en direkte fortsettelse av universitetsinstitusjonen som ble etablert av Peter den store i forbindelse med grunnleggelsen av Det russiske vitenskapsakademi 24. januar 1724. Universitetets første rektor, Gerhard Friedrich Müller, ble utnevnt i 1747.
I utgangspunktet utgjorde universitetet et rent forskningsinstitutt for vitenskapsakademiet, men allerede fra 1726 ble det holdt offentlige foredrag der. I perioden 1803 til 1819 eksisterte universitetet formelt sett ikke. Kun pedagogisk institutt besto i denne perioden, etablert i 1806, og dette dannet grunnlaget for stiftelsen av dagens universitet i 1819.
Paraxenita

Utbredelse

Slekten lever i Afrika.
Apollon Epikourios-templet

Tempelhelligdommen

Tempelet var dedikert til Apollon Epikourios («Apollon hjelperen»). Det var formgitt av Iktinos, arkitekt i Athen for Hefaisteion ogParthenon. Den greske geografen og forfatteren Pausanias fra 100-tallet e.Kr. lovpriste tempelet ved at det overgikk alle andre, unntatt tempelet for Athene i Tegea, for steinens skjønnhet og konstruksjonens harmoni. Templet ligger på en høyde som er 1131 meter over havet ved skråningen av fjellet Kotylion.

Konstruksjon

Tempelet er plassert i retningen nord-sør, i motsetningen til de fleste greske templer som er plassert i retningen øst-vest. Dets hovedinngang er fra nord. Det var nødvendig grunnet den begrensede plassen tilgjengelig på den bratte fjellskråningen. For å overkomme denne begrensningen ble en dør plassert på siden av tempelet, kanskje for å slippe inn lys for kultstatuen.
Tempelet er relativt beskjedent i størrelsen hvor dets stylobat (den plattform som kolonnaden med søyler hviler på) måler 38,5 ganger 14,5 meter, som hadde dorisk peristyl på seks ganger femten søyler. Taket etterlot et sentral rom åpen for lys og luft. Tempelet var bygget helt holdent av grå kalkstein fra Arkadia, unntatt for frisen som var hogd ut fra marmor (antagelig antikk tid farget med maling). Som de fleste betydelige greske templer hadde det tre «rom» eller portiko pluss en naos og en opisthodomos (bakrom). Naos kan ha huset en kultstatue  av Apollon, skjønt det er også antatt at den enkeltstående ur-korintiske kapitél oppdaget av Charles Robert Cockerell og siden mistet i havet, kan ha toppet en enkelt søyle som sto i midten av naos, og hadde til hensikt å være en anikonisk (billedforbud) representasjon av Apollon Borealis. Tempelet mangler en del optiske raffinement som Parthenon har, slikt som umerkelig kurvet gulv, skjønt søylene har entasis.
Tempelet er uvanlig ved at det har eksempler fra alle tre klassiske søyleordener som ble benyttet i gresk arkitektur i antikken: dorisk, jonisk og korintisk. Doriske søyler utgjør peristylen mens joniske søyler støtter interiøret og en enkelt korintisk søyler sto i midten av interiøret. Den korintiske kapitélen er det eldste eksempelet av søyle orden som til dags dato er funnet.
Det var relativt sparsommelig dekorert i det ytre. På innsiden var det en uavbrutt jonisk frise som viste athenerne i kamp med amasoner og lapther i kamp med kentaurer. Frisens metope ble fjernet av Cockerell og fraktet til British Museum i 1815, hvor de fortsatt er. De står i museets galleri 16 i nærheten av Parthenonskulpturene som ble tatt fra Athen. Cockerell dekorerte også veggene i den store trappen i Ashmolean Museum i Oxford med avstøpninger av den samme frisen.
Avaldsnesfunnet

Avaldsnesfunnet er gjengs betegnelse på et usedvanlig rikt mannsgravfunn fra yngre romertid som ble funnet i 1835 ved Avaldsnes kirke på Karmøy, Rogaland.
Funnet ble gjort ved sletting av Flagghaugen, en stor gravhaug som lå like på nordsiden av kirken. Haugen var 43 m i diameter og omtrent fem meter høy. I haugen ble det funnet to sekundærgraver og en sentralgrav, og det er i denne siste selve Avaldsnesfunnet lå. Det er utvilsomt Norges rikeste grav fra romertiden. Det er også en av de rikeste i Europa nord for Alpene fra denne tiden, med en halsring på 590,3 gram rent gull, våpen, bandolærbeslag og diverse romerske kar av sølv og bronse.
Goryeosa

Goryeosa eller historien til Goryeo er en historiebok som handler om historien til Korea's Goryeo-dynasti. Den ble satt sammen nesten et århundre etter fallet til Goryeo, under regjeringstiden til kong Sejong. Kongen beordret en komite av lærde under ledelse av Kim Jongseo og Jeong Inji for å samle den, basert på primære og sekundære kilder som ikke lenger er bevart.
Goryeo-sa, er skrevet med Hanja script, og består av 139 bind, hvorav 46 inneholder krøniker, 39 omhandler geografi 2 inneholder kronologiske tabeller, 50 inneholder biografier, og 2 inneholder lister.
Mannheim

Historie

Mannheim er først nevnt i dokumenter fra 766, da med navnet Mannenheim. Navnet er tolket som "Mannos hjem", dvs. hjemmet til f.eks Hermann. Mannheim var en liten landsby gjennom middelalderen.
I 1606 beordret kurfyrsten Fredrik IV av Pfalz bygging av festningen Friedrichsburg og den tilhørende byen. Byen ble planlagt på tegnebrettet, ifølge det som var tidens ideal for byplanlegging.
I tredveårskrigen ble byen ca 1622 sterkt ødelagt. Og igjen ødelagt i 1689 i niårskrigen.

Næringsliv

I Mannheim ligger det europeiske hovedsetet til byggemarkedkjeden Bauhaus, som har 220 varehus i 15 europeiske land. Byen er også kjent for at traktorprodusenten John Deere har fabrikk her.

Universitet og høyskoler

I Mannheim ligger en av Tysklands eldste handelshøgskoler, som nå er en del av byens universitet. Universitetet regnes som landets beste innen økonomi, rettsvitenskap, og samfunnsvitenskap.

Annet

Mannheims bykjerne kalles die Quadratestadt. Dette har ledet til at byen er en av de få i verden som adresserer bysentrum kvartalsvis, og ikke med gatenavn , som er det vanlige. Det er blitt ordnet i et koordinatsystem med tall og bokstaver. Noe som minner om dette finnes blant annet i Tokyo.
Yanchang

Yanchang (kinesisk: 延长县; pinyin: Yáncháng Xiàn) er et fylke i provinsen Shaanxi i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Yan'an.
Folkemengden var på 137 833 innbyggere i 1999.

Kulturminner

Yanyijing-stedet (Yanyijing jiuzhi, 延一井旧址) – Fastlands-Kinas første oljebrønn fra Qingdynastiets tid – ble i 1996 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
37. motoriserte infanteribrigade

37. motoriserte infanteribrigade er en russisk brigade som er forlagt til Kjakhta som en del av 36. kombinerte armé i Østre militærdistrikt.
Anne-Kat. ser på TV

Om programmet

«Anne Kat. Hærland endevender den norske TV-verdenen i sin jakt på pinligheter, feilskjær, bommerter eller bare ting hun selv synes er morsomt. Vi får hennes høyst subjektive meninger om TV, der hun fillerister programmene du elsket, programmene du hatet, programmene du ikke skjønner ble sendt i det hele tatt, og garantert en hel masse du aldri før har sett.»
Myodocopa

Levevis og utbredelse

Myodocopa-artene lever i sjøvann. Det finnes noen planktoniske arter, men de fleste lever nær bunnen. De pløyer seg igjennom bunnslammet og eter detritus og alger. Noen av artene i underklassen Myodocopida avgir et svakt, blått lys (ofte om natten), og kalls i Japan «hav-lusfluer». De finnes også i Karibia og andre steder i varme strøk.
I Nord-Atlanteren (med Middelhavet) og ved Skandinavia inklusive Østersjøen og Barentshavet, er det per 1996 observert minst 34 ulike arter av gruppen. De aller fleste av artene er observert i den nordlige delen av det angitte området. I Mydocoidpa-ordenen er det gjort observasjoner av 10 arter hvorav en art av slekten Sarsiella, en art av Eusarsiella, en art av Doloria, en art av Skogsbergia, en art av Vargula, en art av Macrocypridina, to arter av Philomedes, en art av Euphilomedes, og en art av slekten Gigantocypris. Tilsvarende har Halocyprida-ordenen oberservasjoner av 24 arter i nordlige strøk hvorav 9 arter av slekten Conchoecia, en art av Bathyconchoecia, en art av Halocypria, en art av Halocypris, 11 arter av slekten Polycope, en art av Parapolycope, og en art av slekten Polycopsis.
Johannes Leonard Rusten

Diskografi

(Under arbeid...)
Druknestenen Åboulevarden

Druknestenen, er en minnesten i granitt på Åboulevard i København, som er satt opp som minne om en drukningsulykke.
Stenen ble reist til minne om fire personer som druknet, da de natten til den 27. november 1812 kjørte i Ladegårdsåen i København. På støttens forside er innhugget og malt med sort: 26-27/NOVBR./ 1812
Stenen er i virkeligheten en meget eldre vannstandsmåler, som kom for dagen da åen ble rensket opp i 1827. Stenen har trolig på det tidspunktet fått innhugget dato og årstall for ulykken. Da åen ble overdekket i 1897, fikk stenen sin nåværende plass på Åboulevardens fortau, hvor den lever en uanselig tilværelse.
Ladegårdsåen som ligger i rør, forsyner nå Søerne på grensen mellom Nørrebro og Indre By med friskt vann.
Kong Harald Vs portrettnål

Kong Haakon VIIs portrettnål er en norsk, kongelig familieorden. Den ble innstiftet av kong Harald ved hans tiltredelse som monark i 1991 og tildeles kvinnelige medlemmer av kongefamilien og særlig begunstigede kvinnelige medlemmer av Det kongelige hoff. Utmerkelsen tilsvarer de kongelige portrettnåler innstiftet av kong Haakon i 1906 og kong Olav i 1958.
Portrettnålenes innbyrdes rang er slik at regjerende monarks portrettnål har forrang. Imidlertid inngår portrettnålene ikke i den offisielle rangrekkefølgen for norske ordener og medaljer. Portrettnålen bæres på venstre side. Kong Harald Vs portrettnål bæres av dronning Sonja, kronprinsesse Mette-Marit, prinsesse Märtha, prinsesse Astrid og overhoffmesterinne Ingegjerd Løvenskiold.

Utforming

I de norske portrettnålene er monarken gjengitt i halvfigur, avbildet i gallauniform og med St. Olavs Ordens bånd over brystet. Kongens portrett er gjengitt på en oval medaljong omgitt av en bord med diamanter. Nålen har ikke krone, og er opphengt i båndet ved en diamantbesatt gullsløyfe med en perle i midten. Kong Harald Vs portrettnål har sløyfe laget av båndet tilhørende St. Olavs Orden, altså rødt med smale striper i hvitt, blått og hvitt langs kantene.

Bakgrunn

Portrettnålen er en gammel hedersbevisning som i europeisk sammenheng går tilbake til 1600-tallet. Den kunne tildeles både menn og kvinner, men er fra 1800-tallet blitt til en kongelig husorden som tildeles kvinnelige medlemmer av kongehuset og utvalgte, kvinnelige medlemmer av hoffet. Ordenen får navn etter monarken som har innstiftet ordenen og som er avbildet i portrettnålen. Monarkens portrett framstilles på en medaljong, rund eller oval, omgitt av diamanter, eventuelt med kongekrone over. 
I dansk-norsk sammenheng er de første brystportretter utformet som en nål, brosje eller som en medaljong til å bære om halsen. Senere kom portrettet til å bli opphengt i et bånd formet som en sløyfe. Denne utformingen har portrettnålene fortsatt i Norge. De første kjente avbildninger av mannspersoner med monarkens portrett i medaljong omgitt av diamanter, er fra kong Frederik IIIs tid (1648–1670). Den første dronning portrettert med monarkens ordensportrett er kong Frederik IVs ektemake Anna Sophie, dronning 1721–1730. Det er bevart en nål med kong Christian VIs portrett, tilhørende prinsesse Charlotte Amalie (1706–1782). En brosje med kong Frederik Vs portrett fra 1749 finnes også. Fra kong Christian IXs tid er portrettet opphengt i en sløyfe av hvitt bånd med røde kanter. 
I unionstiden var Oscar II (norsk konge 1872–1905) den første monark som tildelte kongelige portrettnåler til nære kvinnelige medlemmer av kongefamilien. Ordensportrettet er her opphengt i Serafimerordenens lysblå bånd.
Kongelige familieordener for kvinner i form av portrettnåler eksisterer fortsatt i de danske, svenske og britiske kongehusene.
Planetkjerne

En planetkjerne er de innerste lagene av en planet.
Steinplanetenes kjerner består hovedsakelig av jern, som kan være i fast form og/eller flytende. Jordens kjerne er delvis flytende, mens man antar at Mars og Venus har helt faste kjerner, da de mangler egengenererte magnetfelt. I solsystemet varierer størrelsen på kjernene for de største objektene fra 20% for månen til nestan 75 % av radius i Merkurs tilfelle.
Gasskjempene har også kjerner av jern. Selv om disse kjernene relativt sett er mye mindre enn for steinplanetene, er gassplanetene så store at kjernen i enkelte tilfeller er større enn jorden. Man antar at Jupiters kjerne har anslagsvis 12 ganger større masse enn hele jorden (3 % av Jupiters totale masse).
Hemesthocera

Utseende

En middelsstor, litt bred, blank, brunsvart trebukk. Antennene er nokså kraftige og litt kortere enn kroppen. Hodet er nokså lite. Pronotum er avrundet trapesformet med to opphøyde lengderibber. Dekkvingene er en tanke rundede, med en opphøyd lengderibbe og en gul lengdestripe. Beina er lange og nokså kraftige, særlig bakbeina.

Utbredelse

Arten er utbredt i Australia.
Party of Five

Party of Five er en amerikansk ungdomsdramaserie som gikk på Fox fra 1994 til 2000. Serien handlet om Salinger-familien på fem søsken som hadde mistet sine foreldre i en bilulykke. Serien lanserte mange nye skuespillere som senere gjorde suksess innen TV og film, som Neve Campbell og Jennifer Love Hewitt, og Matthew Fox (som senere fikk hovedrollen i suksesserien Lost). Det ble sendt seks sesonger, med totalt 142 episoder.  
Serien fikk en Golden Globe i 1996 for beste dramaserie. Temasangen «Closer To Free» var med The BoDeans. 
Serien gikk på norsk TV 2 fra 1996.
Engøyholmen

Engøyholmen er en holme i bydelen Hundvåg i Stavanger kommune. Holmen ligger i Sørvågen mellom Engøy og Sølyst. Øya er ikke landtilknyttet.  To sjøhus, bygget i perioden 1835 til 1847 for sildesalting, blir i dag benyttet av Stiftelsen Engøyholmen Kystkultursenter og Rygja kystlag. Holmen har også gamle nottørker.
Maria Christina av De to Sicilier

Bakgrunn

Maria Christina var datter av kong Frans I av De to Sicilier og Maria Isabel av Spania.

Dronning av Spania (1829–1833)

Maria Christina ble 11. desember 1829 gift i Madrid med kong Ferdinand VII av Spania. Ferdinand var hennes onkel på morssiden (hennes mor var yngre søster av Ferdinand, som datter av Karl IV av Spania).
Ferdinand hadde ingen overlevende barn fra sine tidligere ekteskap. Maria Christina fødte snart to døtre, Isabella (den fremtidige Isabella II av Spania) og Maria Louisa.

Regent i Spania (1833–1840)

Da Ferdinand døde 29. september 1833, ble Maria Christina regent for sin datter Isabella. Isabellas krav på tronen var bestridt av onkelen på farssiden, Don Carlos, som mente at Ferdinand hadde endret tronfølgen på en ulovlig måte den 29. mars 1830, gjennom å åpne for kvinnelige tronfølgere. Striden om tronfølgen førte til Den første carlistkrigen (1833–1840), der Don Carlos, først fra eksil og siden fra Navarra og Baskerland, gjennomførte militære kampanjer for å sette makt bak kravet på tronen, men mislyktes i dette.
Maria Christina giftet seg 28. desember 1833 hemmelig med Agustín Fernando Muñoz y Sánchez, en sersjant i den kongelige livgarde. Dette ekteskapet var i betydelig grad medvirkende til hennes økende upopularitet.

Fall og eksil (1840–1843)

Etter forgjeves forsøk på å forsone rivaliserende politiske grupper som liberale og moderate, måtte hun gi fra seg regentskapet til general Baldomero Espartero, seierherren fra carlistkrigen. Hun forlot Spania 17. oktober 1840 med dampskipet «Mercurio». I Marseille erklærte hun offentlig at hun hadde blitt tvunget til å gå av. Deretter slo hun seg ned i Roma, hvor hun fikk pave Gregor XVIs velsignelse for sitt morganatiske ekteskap med Muñoz y Sánchez. Tre måneder senere reiste hun til Paris, der hun samlet sine tilhengere og intrigerte mot Espartero-regjeringen i Spania. I 1843 ble Espartero avsatt og hennes datter Isabella ble dronning, til tross for at hun fortsatt var mindreårig.

Tilbake i Spania (1843–1854)

Etter innsettelsen av datteren som dronning slo Maria Christina seg ned i Madrid. Hun forsøkte å kontrollere datterens politiske handlinger og hadde stor innflytelse over styret i landet. Sammen med ektemannen involverte hun seg også i en rekke forretninger, særlig innen jernbane og saltproduksjon.

Nytt eksil i Frankrike (1854–1878)

I 1854 måtte hun på nytt forlate Spania, og levde i Frankrike av en pensjon som parlamentet tidligere hadde lovet henne. Hennes datter måtte reise i eksil i Frankrike i 1868.
Maria Christina reiste bare på besøk tilbake til Spania, etter at hennes barnebarn Alfons XII ble konge i 1874. Både hun og Isabella ble nektet å slå seg ned i landet. Maria Christina døde i 1878 i Le Havre og ble begravet i klosteret Real Sitio de San Lorenzo de El Escorial.
Viktor Emanuel II-monumentet

Monumento Nazionale a Vittorio Emanuele II (Nasjonalmonumentet for Viktor Emanuel II) eller Altare della Patria (Fedrelandsalteret) eller «Il Vittoriano» er et monument i Roma til ære for Viktor Emanuel II av Italia, det forente Italias første konge. Monumentet står mellom Piazza Venezia og Kapitol.
Monumentet ble tegna av Giuseppe Sacconi i 1895, men påbegynt først i 1911 og fullført under Mussolini i 1935. Det er bygd i hvit marmor fra Botticino i Brescia, og består av et enormt trappearrangement, gigantiske korintiske søyler, springvann, en rytterstatue av Viktor Emanuel i kolossalformat og to statuer av gudinnen Victoria.
Jeong So-yeong

Karriere

Ved Asia & South Pacific Boccia Championships 2009 kom hun på 4.-plass. Takayuki Hirose vant BC2-klassen i dette mesterskapet.
Hun fikk sølv individuelt i klassen BC2 ved Asian Para Games i 2010, der hun tapte 2-6 for Watcharaphon Vongsa i finalen. Ved VM i boccia samme år kom hun på 8.-plass individuelt, men var med på det sørkoreanske laget som vant gull i parkonkurransen i klassen BC1-2. 
I 2011 kom hun på 7.-plass ved CPISRA Boccia World Cup 2011, der Abilio Valente vant klassen BC2. Ved utgangen av 2011 var hun rangert som nummer 3 i verden i sin klasse. 
Ved Paralympiske sommerleker 2012 i London fikk hun én bronsemedalje; hun fikk bronse individuelt i klassen BC2. Hun tapte 2-5 for Yan Zhiqiang i semifinalen, men vant 5-1 over Kai Zhong i bronsefinalen. Hun deltok også i lagkonkurransen, der Sør-Korea ble slått ut av Kina i kvartfinalen.