Goliardene

Goliardene var en gruppe geistlige i middelalderen på lærestedene og universitetene i Frankrike, Tyskland, Spania, Italia og England. De var klerikal klasse som tilsvarte hoffnarrene blant legfolk, og deres satire var rettet mot samfunnets makthavere – geistlige inkludert, og uttrykte misnøye med de økende motsetningene i kirken, som pengesvindel, korstogenes feilskjær, og andre ankepunkter. Goliardene var kjent mer som folk som gjorde opptøyer og drev med spillopper og var svirebrødre enn opptatt av poesi og lærdom, men de uttrykte seg via sang, poesi og framføringer. Skriftene inneholdt ofte parodier på blant annet Bibelen, katekismer, klerikale dekreter, pavelige buller og lignende.
Goliardiske vers viser til frodige satiriske poesi på latin som ble gjort av en mellom 1100- og 1200-tallet. Den goliardiske tradisjon oppstod i Frankrike og var ved dette navnet representert hos 1100-tallets omvandrende lærde, hovedsakelig geistlige. Satire i perioden fra ca. 1075 til 1350 var et middel for geistlige til å kritisere hverandre og for å fremme kirkereformer. Fra årene etter 1350 ble den klerikale satire delt med et større publikum. Den antiklerikale satire hadde antagelig sitt opphav i den seriøsitet og fromhet som fulgte kirkereformene, den gregorianske reform, på 1000-tallet.

Etymologi

Opphavet til ordet «goliard» er uklart. Det kan komme fra latinske gula, «grådighet», «fråtseri». Det ble sagt av dem selv at det hadde sin opprinnelse fra en mytisk «biskop Golias», en form for middelalderlatin av navnet Goliat, kjempen som slåss mot David av Israel i Det gamle testamente, en antydning at de poserte som stordrikkende enn som lærde studenter som drev gjøn med de kirkelige og politiske autoriteter. Mange forskere mener at ordet kan gå tilbake til et brev som hadde gått mellom den hellige Bernhard av Clairvaux og pave Innocens II hvor han refererte til Peter Abelard som en Goliat, således skapte en forbindelse mellom Bibelens Goliat og de studenter som var tilhengere av Abelard. Andre forskere har støttet oppfatningen at ordet er avledet fra gailliard, i betydningen «en munter og utsvevende fyr». På fransk synes det som om ordet hadde en geistlig assosiasjon, men den gikk tapt da ordet ble benyttet på engelsk. I engelsk litteratur på 1300-tallet hadde det fått den generelle betydningen av en jongleur eller trubadur, hvilket er dens mening i Piers Plowman og hos Geoffrey Chaucer.

Betydning

Middelalderen framstår for ettertiden som en tid preget av enøyd tro, dominert av en allestedsnærværende og dominerende kirke. På samme måte som beat-generasjonen på 1950-tallet tjente som en motbalanse kan man kanskje se goliardene som en motbevegelse til middelalderens ensretning og konformitet. Den blomstret for mer enn et århundre, forsvant gradvis, hovedsakelig som et resultat av kirkens undertrykkelse, og var borte på 1300-tallet. Som poesi satte deres diktning spor etter seg, og det finnes avtrykk av goliardiske vers i norske Strengleikar (norrønt Ljóðabók), en samling med prosastykker som ble gjort rundt 1250. 
Både vaganter og goliarder var middelalderens omvandrende, marginaliserte geistlige og lærde, men også lekfolk, både kvinner som menn, som benyttet deres tillærte kunnskap fra klosterskolene i en vekselvirkning mellom den muntlige og skriftlige tradisjon til spre respektløse sanger, dikter og historier. Disse var, i Arnold Hausers formulering, ”de lærdes proletariat”. Goliardene hadde en litterære betydning ved at de skrev latinsk poesi med trykkbasert verslære framfor den klassiske kvantitative verselære ettersom vektlegging på stavelse hadde lenge opphørt å være en faktisk del av latinsk uttale. Denne litterære bevegelsen gjorde det til sist mulig for å skrive nye, fromme vers på latin, eksempelvis som Thomas av Celanos Dies Iræ (Vredens dag) eller Thomas Aquinas' Pange Lingua, det som nå kalles for gregoriansk sekvens skrevet i latinsk poetisk former som goliardene bidro til å utvikle.