Kurdistan (Irak)

Historie

Kurdiske geriljastyrker har kjempet for uavhengighet siden staten i Irak ble opprettet i 1932. Opprettelsen av en kurdisk region bestående av de tre provinsene Dohuk, Arbil og Suleimania ble opprinnelig slått fast i en avtale fra 1970 som aldri ble satt ut i livet. Etter Gulfkrigen i 1991 gjorde den kurdiske befolkningen nok en gang opprør og tok makta i store områder i Nord, mens sjiabefolkningen gjorde opprør i Sør-Irak.  Baath-regimet gikk imidlertid til motangrep og hundretusener av kurdere flyktet  til Iran og Tyrkia. For å trygge flyktningene ble det opprettet en sikker sone på irakisk side av grensa, beskyttet av en flyforbudssone.  
Våren 1992 trakk Saddam Hussein sin administrasjon fra et område som stort sett svarte til den kurdiske regionen som fastsatt i avtalen fra 1970. De kurdiske partiene, først  og fremst KDP og PUK, etablerte sivil administrasjonen i de områdene regimet hadde  forlatt, og gjennomførte parlamentsvalg samme år. 
I 1995 brøt det ut borgerkrig mellom PUK og KDP. KDP fikk støtte  fra Bagdad, mens PUK fikk støtte fra Iran. USA forhandlet fram en våpenhvile som trådte i kraft i 1998. Deretter var regionen delt i to; KDP styrte provinsene Dohuk og Arbil, mens  PUK styrte den folkerike Suleimania-provinsen.  
Etter den amerikansk-ledede invasjonen i 2003 har kurderne deltatt aktivt i styringa av Irak. En rekke  kurdiske partier er representert i nasjonalforsamlinga i Bagdad, og flere har vært representert i ulike regjeringer. Den kurdiske regionens status er slått fast i den irakiske grunnloven fra 2005, men status for grenseområder som Kirkuk, Khanaquin, Makhmour og Sinjar er fortsatt uavklart. 
Mens de arabiske delen av Irak er preget av vold og usikkerhet, har Kurdistan etter 2003 stort sett unngått alvorlige voldshandlinger.
I juni 2014 erobret islamistgruppa ISIL store områder langs grensa til den kurdiske regionen, herunder storbyen Mosul. Den irakiske hæren forlot sine stillinger i de omstridte områdene, inklusive Kirkuk  og peshmerga-styrker rykket inn. Dermed har KRG fått reell kontroll over nesten alle de områdene de tidligere har gjort krav på.
Flere hundre tusen flyktninger fra Mosul  og andre områder der ISIL har rykket fram, har kommet til den kurdiske regionen, flest til Dohuk området, der det allerede var over 200 000 flyktninger fra borgerkrigen i Syria.
I februar 2015  ble området rundt byen Halabja erklært som egen provins, den fjerde  provinsen i Kurdistan.

Befolkning

Størstedelen av befolkningen i Kurdistan er kurdere, men det er også mange turkmenere, arabere og assyrere.
Et skille  mellom sorani-talende kurdere i sør og kurmanji-talende i nord  svarer i stor grad til grensa mellom PUKs og KDPs maktområder. 
Om lag 80% av befolkningen er sunnimuslimer. Religiøse minoriteter blant kurderne omfatter blant annet  sjiamuslimer og yazidier. Det finnes også kristne grupper, herunder assyrere, kaldeere og armenere, og etniske minoriteter som  turkmenere og arabere. Prinsippet om religionsfrihet er slått fast i den kurdiske grunnloven, og mange kristne har flyktet fra arabiske deler av Irak til Kurdistan de siste åra. 
Både kurdisk og arabisk er offisielt språk , men administrasjon og undervisning foregår hovedsakelig på de kurdiske dialektene sorani (i sør) og kurmanji (i nord).  Ved universitetene undervises det i mange fag også på arabisk og engelsk. Etniske og religiøse minoriteter har lovfestet rett gjennom grunnloven til å undervise på sine egne språk, først og fremst  turkmensk og assyrisk. 
Dagens region  slik den formelt  er bekreftet i den irakiske grunnlovens  artikkel 113,   omfatter  de fire provinsene Dahuk, Arbil,  Suleimania og Halabja. (Den nye provinsen Halabja ble i februar  2015 formelt  utskilt fra  Suleimania.)  Reelt kontrollerer kurdiske partier  og kurdisk milits atskillig større områder enn dette, blant annet store deler av provinsene   Ninawa og Diyala og av oljebyen Kirkuk. Endelige grenser for den kurdiske regionen, herunder status for Kirkuk,  skulle vært  avgjort gjennom en serie folkeavstemninger i 2007.

Økonomi

Den kurdiske regionen opplever en økonomisk boom basert på store oljeinntekter, men eksperter er bekymkret for at næringslivet for øvrig ikke utvikles. 
Tradisjonelt har de fruktbare kurdiske områdene  i Nord-Irak vært eksportør av landbruksprodukter, men  jordbruk og øvrig næringsliv ble rasert av Baath-partiets militære kampanjer på 1980-tallet, ikke minst Anfal-kampanjene.  Fra 1991 til 2003 var de kurdiske områdene utsatt for blokade fra regimets side.  Etter 2003 er mye bygd opp igjen men økonomien er hovedsakelig basert på inntekter fra olje-eksporten.
Kurdistan skal motta 17% av Iraks oljeinntekter, men de politiske motsetningene mellom Arbil og Bagdad fører ofte til problemer  med overføringene. Det er store oljeressurser i den kurdiske regionen, og regjeringa i Bagdad har lyst ut en lang rekke  konsesjoner. De første funnene ble gjort av det dengang norskeide oljeselskapet DNO (nå: DNO International) i Tawke-feltet øst for byen Zakho. Seinere er det påvist en lang rekke andre oljefelter.  Kurdistan tilbyr selskapene bedre betingelser enn de får fra Bagdad, som avviser at Arbil har rett til å inngå slike avtaler. 
Ved årsskiftet 2013/2014 ble det åpnet en oljeledning til Tyrkia som gjør det mulig for Kurdistan å eksportere olje uten å gå gjennom områder kontrollert av Bagdad.
Kurdistan gjør også krav på den oljerike provinsen Kirkuk. Denne provinsens status og grenser er et  de sentrale stridsspørsmål mellom sentralregjeringa og den kurdiske regionen.

Styreform

Den kurdiske regionen er en parlamentarisk republikk.  Presidenten  har  brede fullmakter. Det foregår en løpende debatt om maktfordelinga mellom presidenten og parlamentet.

Parlamentsvalg

De første frieparlamentsvalget i regionen ble avholdt i 1992 og ga i praksis dødt løp mellom de  to store partiene PUK og KDP. Ingen andre nådde over sperregrensa på 7 %. Etter nytt valg  i 2005, ble også det islamistiske  KIU representert, mens en rekke andre partier inngikk i en "patriotisk valgfront" ledet av PUK og KDP i fellesskap. Internasjonale observatører rapporterte i januar 2006 at det hadde vært enkelte uregelmessigheter ved gjennomføringen av valget, og også ved senere valg ble PUK og KDP anklaget for valgfusk .
PUK og KDP delte makta mellom seg ved at Massoud Barzani (KDP) ble president for den kurdiske regionen og hans nevø Nechirvan Barzani(KDP) statsminister, mens Adnan Mufti (PUK) fikk vervet som president for parlamentet. Jalal Talabani (PUK) fikk vervet som president for hele Irak. 
I 2009 stilte PUK og KDP fellesliste under navnet Kurdistan front men oppnådde bare 57% av stemmene. Det nye opposisjonspartiet Gorran fikk 24%, mens en allianse av islamistiske og radikale partier fikk 14 %. Resten av stemmene fordelte seg på flere mindre partier. Til tross for tilfeller av valgfusk, har Kurdistan med dette fått et parlamentarisk demokrati med en aktiv og kritisk opposisjon.  Ny statsminister for regionen ble Barham Salih fra PUK, som i 2012 overlot plassen til Nechirvan Barzani.
Ved parlamentsvalget i september 2013 stilte PUK og KDP separate lister.  KDP ble klart største parti med  38% av  stemmene, mens Gorran ble nest størst med 24%. PUK oppnådde mindre enn 18% av stemmene, mens tre islamistiske partier tilsammen fikk 16%.   KDP har med dette  styrket sin stilling, mens det dårlige resultatet for PUK utløste en intern krise i partiet.  
Ikke før i juni 2014, under skyggen av ISILs erobringer av Mosul og andre områder,  ble det enighet om  en ny tverrpolitisk regjering.

Presidentvalg

I 2005 ble Massoud Barzani utnevnt til president av  det nyvalgte parlamentet, etter avtale mellom KDP og PUK, som innebar at Jalal Talabani fikk KDPs støtte til å bli Iraks president.
I 2009  var det for første gang direkte valg på president, og Barzani  ble gjenvalgt med nesten 70% av stemmene. Fremste utfordrer var Kamal Mirawdeli som ble støttet av Gorran. Han  fikk  30% totalt, og  over 50% av stemmene i provinsen  Suleimaniya.
Det  skulle  vært avholdt nytt presidentvalg samtidig med parlamentsvalget i 2013,  og Barzani kunne  ikke  gjenvelges til en tredje periode ifølge grunnloven. Parlamentet forlenget  i juni 2013 Barzanis funksjonstid med to år, mot protester fra opposisjonen.