Franz von Papen

Militær og tidlig politisk karriere

Han ble født i en rik katolsk adelsfamilie i Westfalen som sønn av en godseier. Etter militær utdannelse som kavalerioffiser begynte han en diplomatisk løpebane som tysk militærattaché ved ambassadene i Washington og Mexico. Under første verdenskrig var han først bataljonssjef ved vestfronten, senere generalstabsoffiser i For-Asia og deretter major i den tyrkiske armeen i Palestina. Han tok avskjed fra militæret som oberstløytnant i 1918/19, og begynte å engasjere seg i politikk og konservative herreklubber. Fra 1920–1928 og 1930–1932 var Papen medlem av det prøyssiske parlamentet for Det katolske sentrumspartiet, hvor han tilhørte den monarkistiske høyrefløyen.

Kansler

Den 1. juni 1932 ble han av rikspresident Paul von Hindenburg utnevnt til Heinrich Brünings etterfølger som rikskansler og leder av regjeringen. Han trådte da 3. juni 1932 ut av Sentrumspartiet, for å komme en eksklusjon i forkjøpet på grunn av hans illojale holdning mot Brüning og dannelsen av en koalisjon med DNVP (det konservative partiet) uten parlamentarisk flertall.
Den 20. juli avsatte Hindenburg den valgte prøyssiske regjeringen til Otto Braun (SPD) og utnevnte Papen til rikskommissær i Preussen (Preußenschlag). To ganger i løpet av Papens regjeringstid, den 4. juni og den 12. september, oppløste Hindenburg parlamentet. Papen regjerte deretter gjennom nødforordninger fra rikspresidenten. Oppløsningen av Riksdagen den 12. september skjedde etter et mistillitsvotum mot Papen. Etter riksdagsvalget 5. november 1932 trådte han den 17. november tilbake som rikskansler, da Hindenburg ikke ville gi ham de diktatoriske fullmakter han forlangte.

Visekansler og marginalisering

For å få dannet en ny regjering arbeidet Papen med en plan som innebar å la nasjonalsosialistene komme inn i en konservativ-dominert regjering, men deretter marginalisere dem. Papen forsikret den skeptiske presidenten om at han kunne klare å kontrollere Hitler, og sa at han ville «bokse inn Hitler» og at «innen to måneder vil vi ha presset Hitler så langt inn i hjørnet at han skriker». De konservative hadde åtte kabinettsposter med Papen som visekansler, mot nasjonalsosialistene tre, med Hitler som regjeringssjef. Men i stedet ble det Hitler som raskt marginaliserte Papen og resten av de konservative. Hverken Papen eller hans konservative allierte våget å ta opp kampen mot Riksdagsbrannforordningen eller Fullmaktsloven.
Papen skjønte hvor det bar og innledet hemmelige samtaler med andre konservative krefter for å få presidenten til å avsette Hitler.

Marburg-talen

I en tale i Marburg, kjent som Marburg-talen, tydeliggjorde Papen den konservative kritikken mot nasjonalsosialistene, særlig når det gjaldt forholdet til religion og rasepolitikken, og kritiserte voldshandlingene og innskrenkningene i borgerlige friheter. Talen gjorde Hitler rasende, og nasjonalsosialistene undertrykket omtale av den. Papen hevdet å snakke på vegne av president Hindenburg og søkte avskjed fra regjeringen i protest. Nasjonalsosialistene slo kort etter til med «de lange knivers natt» hvor en rekke motstandere av regimet, samt intern opposisjon, ble drept. Papen ble arrestert og hans kontor ransaket, men han ble løslatt fordi nasjonalsosialistene mente han kunne være nyttig som diplomatisk trumfkort. Derimot ble hans sekretær Herbert von Bose og hans taleskriver Edgar Julius Jung, som hadde vært viktige i utformingen av Marburg-talen, myrdet av nasjonalsosialistene. Papen ble gitt avskjed som visekansler 1. juli 1934 og spilte siden ikke noen politisk rolle.

Diplomatiske stasjoneringer

Papen ble senere utnevnt til sendemann, fra 1936 ambassadør, i Østerrike, og fra 1939 i Tyrkia, hvor han bl.a. forhandlet frem den tysk-tyrkiske vennskapsavtalen. Han ble i Tyrkia frem til 1944. Ironisk nok arbeidet nasjonalsosialistene med planer om å drepe Papen og bruke det som påskudd for å ta kontroll over Østerrike.

Virke etter annen verdenskrig

Amerikanerne tiltalte i Nürnbergprosessen etter krigen Papen for «forbrytelser mot freden», men han ble frikjent. Han forsøkte å gjenoppta en politisk karrière på 50-tallet, uten å få noen sentrale posisjoner.
Papen hadde blitt utnevnt til pavelig geheimekammerherre av pave Pius XI. Etter Pius XIs død i 1939 ble ikke utnevnelsen til kammerherre fornyet av etterfølgeren Pius XII. Men den neste paven, Johannes XXIII, som Papen kjente fra årene i Hellas og Tyrkia, gjenutnevnte Papen til pavelig kammerherre i 1959. Papen var også ridder av Malteserordenen.
Papen utgav i senere år flere bøker og memoarer, hvor han forsvarte sin egen politikk og behandlet perioden fra 1930 til 1933, samt den tidlige fasen i den kalde krigen. Papen roste Schumanplanen og støttet økonomisk og militært samarbeid i Vest-Europa. Han bodde på Benzenhofen-slottet i Schwaben.

Familie

Papen ble i 1905 gift med Martha von Boch-Galhau (1880–1961), en av arvingene til det kjente keramikkdynastiet Villeroy & Boch. Hun førte store pengeverdier samt et herskapelig gods i Saar inn i ekteskapet. Godset befinner seg fortsatt i Papen-familiens eie.
Franz og Martha von Papen hadde en sønn, Friedrich Franz von Papen (født 1911) og fire døtre, bl.a. Antoinette von Papen (født 1906), som i 1926 ble gift med juristen og statstjenestemannen Max von Stockhausen. En annen datter var gift med Wilhelm Freiherr von Ketteler, som var en nær medarbeider av Papen og ble drept av Gestapo i 1938.