Barí (språk)

Etymologi

Navnet på språket kommer av ordet bari, som betyr «folk». Folkegruppa omtaler seg selv som bariyi, hvor -yi markerer flertall.
De har tradisjonelt blitt kalt motilones, men dette blir i dag sett på som en nedsettende betegnelse. Det spanske ordet motilón refererer til en person som har lite eller ikke noe hår, og ble brukt om bariene fordi de barberer av seg håret på den nedre delen av hodet. Språket er derfor kjent som motilón i eldre litteratur.

Utbredelse

Baríene holder til i den tropiske regnskogen på begge sider av fjellkjeden Serranía del Perijá, som utgjør grensa mellom Colombia og Venezuela. Dette omfatter deler av den venezuelanske delstaten Zulia og de colombianske departementene Cesar og Norte de Santander. Sentrum for barí-kulturen er landsbyen Boksí i den venezuelanske kommunen Jesús María Semprún, etterfulgt av landsbyen Saimadoyi. Disse områdene er svært isolert; Boksí kan bare nås med en åtte timers båttur langs grenseelva Catatumbo, som kontrolleres av den venezuelanske hæren, colombianske geriljaer og paramilitære grupper. Tradisjonelt bor baríene i store hus som deles av flere kjernefamilier, i nærheten av elver og andre vannkilder i regnskogen. Enkelte baríer har imidlertid flytta til større byer, hovedsakelig Maracaibo.
Ifølge Rincón og Quesada (2002) har språket om lag 2500 talere, hvorav rundt 1500 holder til i Venezuela og 1000 i Colombia. Ethnologue oppgir til sammen 5390 talere, UNESCO 5000 og World Oral Literature Project 1700 talere. Til tross for den betydelige graden av assimilering er ikke språket umiddelbart trua. Det fins fremdeles om lag 150 enspråklige barí-talere, hvorav de fleste er eldre. Barna lærer barí som førstespråk, og språket er ennå et viktig identitetssymbol. Baríer på mellom 20 og 40 år bruker stadig mer spansk, som de lærer både på skolen og på fjernsyn og radio. De holder seg imidlertid som regel til barí når det kun er indianere til stede, og de eldre insisterer på at de yngre skal snakke barí.
Det er uklart hvor store de dialektale variasjonene i barí er, særlig fordi forskerne har jobba nesten utelukkende med venezuelanske informanter. Disse sier at baríene i Colombia «snakker nesten som oss, men de synger mer», noe som kan bety at dialektforskjellene hovedsakelig går på ulik intonasjon, og muligens også enkelte fonetiske forskjeller.
I Venezuela har barí status som offisielt språk sammen med spansk og 38 andre indianske språk. Den venezuelanske Loven om indianske språk sier at det må benyttes indianske språk i undervisning, på arbeidsplasser, i institusjoner og i media i de tradisjonelle indianske områdene og i områder som er befolka av indianere. Det nasjonale instituttet for indianske språk er ansvarlig for å håndheve loven. I Colombia er, i henhold til Grunnloven av 1991, spansk landets offisielle språk, mens de indianske språka er offisielle sammen med spansk i sine respektive regioner. Baríene har dermed rett til undervisning på barí i sine områder både i Venezuela og Colombia.

Forskning

Barí er et av de minst studerte språka i den chibchanske familien, noe som hovedsakelig kommer av at det snakkes i en såpass avsidesliggende og isolert region i utkanten av det chibchanske språkområdet. Kipper publiserte ei ordliste for språket i 1965, mens lydsystemet har blitt beskrevet av Vivas og Obregón (1989) og Mogollón (2000). González og Rodríguez (2000) og Rincón og Quesada (2002) gir grunnleggende oversikter over språkets fonologi, morfologi og syntaks. Enkelte sider ved språket beskrives også i verk som tar for seg den chibchanske språkfamilien, slik som Quesada (2008). I motsetning til de andre chibchanske språka er det nesten ikke publisert noen eksempler på muntlig litteratur på barí. Det er heller ikke utvikla noe offisielt skriftsystem for språket. Skriftsystemet som benyttes i denne artikkelen er basert på det internasjonale fonetiske alfabetet (med unntak av <ñ> for [ɲ], og <y> for [dʒ]), og er det samme som tas i bruk av Rincón og Quesada (2002).

Fonologi

De to eneste kildene som fins for barís lydsystem er Vivas og Obregón (1987) og Mogollón (2000), og disse stemmer ikke helt overens. Rincón og Quesada (2002) har valgt å støtte seg til Mogollón (2000), ettersom det er den nyeste kilden, men påpeker at det må ytterligere forskning til for å bekrefte resultatene. Resultatene til Mogollón (2000) er også de som presenteres i denne artikkelen.