Lee-Enfield

Fra svartkrutt til røyksvakt krutt

Lee-Enfield arvet sin mekanisme fra sin forgjenger Lee-Metford. Forskjellen på de to geværene var i all hovedsak løpet, som på Lee-Enfield var riflet med dype renner for å bedre kunne tåle slitasjen fra den nye kordittamunisjonen, mens Lee-Metford hadde polygon rifling som egnet seg til de eldre patronene ladet med sammenpresset svartkrutt. Den eldre riflingen hadde vært en fordel med soten som fort bygger seg opp i løpet med svarkrutt, men viste seg å fort bli slitt med den høyere hastigheten i den nye ammunisjonen. En ny rifling bedre tilpasset røyksvakt krutt ble designet ved Enfiled-fabriken, og gav navn til den nye modellen.

Mekanisme

Lee-mekanismen er basert rundt et sluttstykke («bolt») som låses av låseklakker i bakkant (i motsetning til for eksempel Mauseren som har låseklakkene forrerst på sluttstykket). Låseklakkene ligger nær hånden som holder kolben, noe som gir en glatt mekanisme. Bolten er også ganske kort, så skytteren trenger heller ikke å flytte hodet, noe som gjør det mulig å skyte uvanlig hurtig, til en boltrifle å være. I de tidlige modellene Mk.I og II gjorde kombinasjonen av bakre låseklakker og en låsekasse med åpen topp at vedvarende bruk noen ganger førte til at låsekassen kunne slå seg. Med Mk.III ble en bro over låsekassen introdusert for å gjøre det mulig å lade med laderamme. Denne broen var bred nok til å styrke låsekassen tilstrekkelig. Selv om de bakre låseklakkene gjør mekanismen svakere, var den mer enn sterk nok for de relativt milde .303-patronene. Under slaget om Mons i begynnelsen av Første verdenskrig brukte the British Expeditionary Force med stort hell Lee-Enfieldens mulighet for hurtigskyting for å kompensere for mangelen på maskingevær. På tross av den teoretiske svakheten, er Enfielden regnet som en uvanlig sterkt og solid rifle, og den ble brukt av britiske styrker i begge verdenskriger og fram til den ble faset ut til fordel for automatgeværet FN FAL rundt 1960.
Magasinet var en distinkt egenskap ved våpenet som hadde både fordeler og ulemper. Ti skudd gir mulighet for mye høyere skuddtakt enn samtidige designer som stort sett hadde fem skuddsmagasiner. Ulempen var at magasinet stakk ned under våpenet og kom i veien ved liggende skyting. Magasinet var også av tynt gods og kunne bli skadet hvis det dunket borti utrustning eller omgivelsene. De tidlige modelleen hadde også av og til problemer med at .303-patronen kunne låse seg i hverandre. Dette ble løst ved forbedret design på Mk.III*-modellen. Fordelen med ti skudd var stor nok til at det lange magasinet ble beholdt på alle modellene.
Selv om Lee-Enfield var et godt våpen krevde den et godt innstilt maskineri og trente arbeidere å produsere. Under Boerkrigen stiftet britene kjennskap til Mausere, som både var enklere å produsere og hadde ammunisjon som var mer flattskytende. Det ble eksperimentert med en ny 5-skudds rifle basert på på Mauser-mekanismen, men innføringen ble skrinlagt ved starten av første verdenskrig. Under krigen ble den nye modellen produsert som Modell 14 Enfield, men den ble erstattet av Lee-Enfield etter krigen.

Bruk

Kombinasjonen av en velprøvd og velfungerende mekanisme og forbedret ammunisjon gjorde at Lee-Enfield holdt stand som millitærvåpen i mer enn et halvt århundre, mye lenger enn både de foregående og etterfølgende våpentypene i den britiske hæren. Det er produsert over 17 millioner eksemplarer, noe som gjør det til verdens nest mest produserte rifle (etter den russiske Mosin-Nagant M91/30).

Norsk bruk

Lee Enfield (både SMLE No. 1 Mk III og No. 4 Mk I) ble tatt i bruk av den norske brigaden i Skottland under krigen og var standardvåpen i hæren og Tysklandsbrigaden frem til 1952 da man gikk over til amerikanske våpen. De ble også sluppet i fallskjermdropp til Milorg under krigen.

Modell 1914/US M1917

Enfield P14 og M1917 er ikke med i oversikten. Riflene er bygget på Mauser Gewehr 98, og ikke på Lee mekanismen, og er derfor ikke er en del av Enfield-familien selv om de er designet av RSAF.