Jules Verne

De første år

Jules Verne vokste opp på en øy i elven Loire ved byen Nantes som den eldste av familiens fem barn, sønn av advokat Pierre Verne og hans kone Sophie. De isolerte omgivelsene var med på å styrke hans fantasi og forestillingsevner, samtidig som han knyttet tette bånd med broren Paul. Da han var ni år ble de to sendt avgårde til kostskole i Nantes hvor Jules studerte blant annet latin, noe han senere utnyttet i en novelle.
Etter de første studier i Nantes dro Verne til Paris for å studere jus som sin far. Rundt 1848, i samarbeid med Michel Carre, begynte han å skrive librettoer for scenen. I de følgende år var hans interesser splittet mellom teateret og studiene, men noen reiseskildringer som han skrev for Musée des Familles synes å ha sendt ham i den retningen hvor hans talent senere ville utfolde seg: å fortelle ekstravagante historier om reiser og eventyr som tydelig henviste til godt forberedte vitenskapelige og geografiske detaljer.

Litterær debut

Da Vernes far oppdaget at hans sønn var mer opptatt av å skrive enn å studere jus inndro han øyeblikkelig sønnens økonomiske støtte. Verne ble da nødt til å finne andre inntektkilder og ble børsmegler, hvilket han mislikte, skjønt han hadde en hendig hånd med det. Han møtte andre forfattere, blant annet Alexandre Dumas den eldre som ga ham råd i skrivingen. Verne ble også sekretær ved Théatre Lyrique i Paris, men ved siden av leste han mye om geografi, naturhistorie og vitenskapelige og tekniske nyheter. Det ble basisen for hans senere forfatterskap.
I denne perioden møtte han også Honorine de Viane Morel, en enke med to døtre, og de ble gift den 10. januar 1857. Med hennes støtte fortsatte Verne å skrive og aktivt forsøke å finne en utgiver. Den 4. august 1861 ble deres sønn Michel Jean Pierre Verne (1861-1925) født. Sønnen var forøvrig et sant problembarn, enfant terrible, ved at han giftet seg med en skuespillerinne på tross av Jules Vernes protester, og samtidig fikk to barn med sin umyndige elskerinne.
Jules Verne kom i den første delen av sin forfatterkarriere til å skrive teaterstykker og noveller. Han debuterte i 1850 med teaterstykket «Les pailles rompues» (De avbrukne stråene), som forøvrig ble lest og godkjent av Alexandre Dumas den eldre før det ble satt opp på Théatre Historique i Paris. Den skjønnlitterære debuten kom i 1851 med novellene «L'Amerique du Sud» (Syd-Amerika) og «La science en famille» (Den vitenskapelige familie).
Norge er tema i en rekke av Vernes bøker. Dette er ukjent for mange. Flere av disse er ikke utgitt på norsk. Den første fortellingen med handling delvis fra Norge var boken En overvintring i isen som ble publisert i Paris i 1855.

Møtet med Hetzel

En lykkelig hendelse for alle Jules Vernes lesere skjedde også i 1862 da Verne etter å ha blitt refusert gjentatte ganger i ren desperasjon kastet manuskriptet til sin første roman i peisen. Hans hustru reddet det i tide og i 1863 lå det på forleggeren Pierre-Jules Hetzels skrivebord. Han så muligheter som andre forleggere ikke hadde sett.
Vernes situasjon ble kraftig forbedret da han møtte Pierre-Jules Hetzel, en av de mest betydningsfulle forlagsmenn i Frankrike på slutten av 1800-tallet, og som også utga blant annet Victor Hugo, George Sand og Erckmann-Chatrian. Da de møttes var Verne 35 år og Hetzel 50 år, og fra da og inntil Hetzels død, var de et fruktbart forfatter-utgiver-team. Hetzels rådgivning forbedret Vernes forfatterskap. Hetzel leste et råutkast til Vernes fortelling om en utforskning av Afrika med luftballong. Fortelling var blitt avvist av andre utgivere under begrunnelsen at den var «for vitenskapelig». På grunnlag av Hetzels råd la Verne til komiske elementer, endret en tragisk slutt til en lykkelig, og tonet ned ulike politiske budskap. Romanen ble utgitt i 1863 som Cinq semaines en ballon (Fem uker i luftballong).
Verne skrev kontrakt med Hetzel og forpliktet seg til å utgi to romaner i året, hvilket han nesten maktet. Fra da av, og i det nest kvarthundre år, var det knapt et år uten at Hetzel ikke utga en eller flere av Jules Vernes fortellinger. De mest suksessfulle var: Voyage au centre de la terre (Reise til Jordens indre, 1864); De la terre à la lune (Reisen til månen, 1865); Vingt Mille Lieues sous les mers (En verdensomseiling under havet, 1869); og Le tour du monde en quatre-vingts jours (Jorden rundt på 80 dager, 1872). Jules Verne ble både rik og berømt.
De fleste av Vernes fortellinger gikk som føljetonger i Magazine d'Éducation et de Récréation, en Hetzel-publikasjon som kom ut to ganger i uken, deretter ble de utgitt i bokform. Verne har forblitt en av de mest oversatte forfattere i verden, og har utkommet på 148 språk ifølge statistikk fra UNESCO.

De siste år

Den 9. mars 1886, da Jules Verne kom hjem ble han møtt av sin nevø Gaston som kom mot ham med en revolver. Det ble en nærkamp om våpenet ut av det, og det gikk av. Den andre kulen traff Vernes venstre fot. Han kom seg aldri helt fra skuddskaden, mens Gaston tilbrakte resten av livet på et asyl. Hendelsen gjorde Verne deprimert, og i et brev til broren Paul kort tid etter skrev han: «Jeg lever nå kun for mitt arbeid.»
Etter at både Hetzel og hans elskede mor døde i 1887 begynte Verne å skrive i en mørkere tone enn tidligere, som en historie om en slottsherre som var bedåret av en operasanger, men som viser seg å være et hologram og en avspilling. Andre fortellinger var tilknyttet temaet død. I 1888 gikk han inn i politikken og ble valgt som byrådsmedlem i Amiens hvor han kjempet for flere forbedringer og var politisk aktiv i de neste 15 år. I 1905 døde Verne i sitt hjem 44 Boulevard Longueville, (nå Boulevard Jules-Verne), syk og svekket av sukkersyke.
Jules Verne flyttet til fiskelandsbyen Le Crotoy på midten av 1860-tallet, og til Amiens etter den fransk-prøyssiske krig i 1871. Synet ble svekket på hans gamle år. Stær gjorde at hans syn på det ene øyet ble kraftig redusert. Også det andre ble redusert grunnet overanstrengelse. Sønnen Michel Verne håndterte utgivelsen av hans siste bokmanus, blant annet Fyrtårnet ved verdens ende etter Vernes død. I løpet av det siste tiåret har litteraturforskere kommet frem til at Michel la til kapitler og skrev om flere av de manuskriptene som var igjen etter hans fars død på egen hånd. Michel ga også ut noen romaner som han selv hadde skrevet, i farens navn, og senere har, med utgangspunkt i Vernes opprinnelige manuskriper, en rekke av de boktitlene som Vernes sønn omarbeidet blitt utgitt på nytt.
I 1863 hadde Verne skrevet en roman med tittelen Paris i det 20. århundre som handlet om en ung mann som levde i verden av skyskrapere i glass, høyhastighetstog, biler drevet av gass, kalkulatorer og et verdensomspennende kommunikasjonsnettverk, men uten lykke, og den slutter også tragisk. Hetzel mente at romanens pessimisme ville være ødeleggende for den daværende voksende karriere Verne opplevde, og foreslo at han burde vente i tyve år før han utga den. Verne lagret manuskriptet i en safe hvor det senere ble oppdaget av hans sønnesønns sønn i 1989. Boken ble publisert for første gang i 1994.

Vernes omdømme i engelskspråklige land

I Frankrike hadde Jules Verne omdømme for å skrive så god fransk at unge gutter ville bli oppmuntret til ytterligere lesning. I de land hvor han ble nøyaktig gjendiktet fikk hans vitenskapelige og politiske dyktighet også oppmerksomhet. Det var ikke tilfellet i engelsk-språklige land.
Verne var ofte kritisk til Det britiske imperiet og tilfeldigvis var at hans første engelske oversetter presten Lewis Page Mercier som under pseudonym fjernet slike avsnitt, for eksempel den politiske kamp som motiverte kaptein Nemo i «En verdensomseiling under havet». Mercier og påfølgende andre engelske oversettere hadde spesielt problemer med det metriske system som Verne benyttet, og konverterte dette til det tilsvarende engelske og følgelig med feil; noen ganger bare fjernet de betydningsfulle verdier, andre ganger beholdt de tallene, men endret verdien. Uansett gjorde det Vernes tallmateriale til det reneste vrøvl. Kunstneriske avsnitt og hele kapitler ble fjernet for å tilpasse utgiverens behov for riktig boklengde, uansett hvilken betydning det hadde for romanens logikk.
Jules Verne hadde derfor et rykte i de engelsk-språklige land for at hans fortellinger ikke var for voksne, men utelukkende for barn. Siden han ikke var ansett for å være av skjønnlitterær verdi ble han heller ikke nyoversatt, og de elendige oversettelsene til Mercier og andre ble trykket på nytt og nytt i tiår etter tiår. Først i 1965 ble den første respektfulle oversettelsen av en Verne-roman utgitt, men Verne har aldri helt blitt rehabilitert i den engelsk-språklige verden.

Påvirkningen fra Hetzel

Den påvirkning som Vernes utgiver Hetzel hadde på forfatterskapet til Verne var betydelig. Verne, som var lykkelig over å finne en utgiver som hadde tro på hans skriverier, gikk med på alle de endringer som Hetzel foreslo. Ikke bare refuserte Hetzel minst én av hans romaner (Paris i det 29. århundre), men ba også Verne  om å gjøre betydelige endringer. En av de mest påtagelige var at Hetzel forandret Vernes pessimisme til det motsatte. I kontrast til den alminnelige oppfatning var ikke Jules Verne noen stor entusiast av teknologi og utvikling, noe som kan leses ut av hans første og siste verk, skrevet før han møtte Hetzel og etter hans død.
Hetzel hadde også en hånd i å fjerne de antisemittiske synspunkter som Verne hadde, dog bare synlige i hans tidligste verk (Martin Paz) og seneste (Hector Servadac). I tillegg, for ikke å fornærme Russland, en daværende fransk alliert, ble kaptein Nemos opprinnelse endret fra å være en polsk flyktning til å være en hindu som sloss mot Det britiske imperiet.