Basenji

Opprinnelse

Typen er trolig mer enn 4 000 år gammel, men opprinnelsen til denne hundtypen sto med stor sikkerhet ikke i Sentralafrika, selv om slike hunder har levd der som pariahund i utallige århundrer før de ble oppdaget av oss i vesten. I en nylig publisert studie med genom hevder Parker et al. (2017), at verdens cirka 400 hunderaser fordeler seg i 23 klader. Dette er klader som i hovedsak setter til side alle tidligere grupperinger av hunderasene, selv om den støtter opp under et tidligere studium publisert i 2004.
Den ny studien viser at basenji danner en klade for seg selv, mellom ulv (Canis lupus) og en heller uvanlig gruppe med asiatiske spisshunder. Nærmest basenji i denne gruppen står Xigou, som faktisk er ei kinesisk mynde som ikke grupperer med de to andre kladene med mynder, men med den nevnte gruppen av asiatiske spisshunder. Studien viser imidlertid også at det har vært genflyt fra basenji til azawakh, ei mynde som grupperer sammen med en håndfull urmynder, podencoer og en gruppe hurtige molossere. Det har imidlertid ikke vært genflyt mellom basenji og noen av de andre hunderasene i den gruppen. Derimot viser studien genflyt fra basenji til amerikansk rotteterrier. Rotteterrieren regner imidlertid sitt opphav fra den mindre kjente hunderasen feist. Feist, som også jakter som og atferdsmessig påminner om basenji, er dessuten mer lik basenji enn rotteterrieren, så det kan tenkes at genflyten som studien viser egentlig går til rotteterrieren via feist. Dette er imidlertid en hypotese som først må testes, siden feist ikke var en av hunderasene som var med i studien.

Moderne historie

Under en oppdagelsesreise i Sentralafrika i årene 1868-1871 oppdaget botanikeren og etnologen dr. Georg Schweinfurth (1836–1925) noen svært spesielle jakthunder hos pygméene, som for han fremsto som merkelige. Schweinfurth ga dem navnet kongoterriere. Hunden nevnes deretter første gang i en reiserapport fra 1894. I 1895 ble den presentert på Crufts, under navnet kongoterrier. Rundt århundreskiftet ble hunden rapportert av pressen å finnes i ulike europeiske dyrehager, som i Berlin, Dortmund, London og Paris. I 1912 ble et utstoppet eksemplar utstilt ved American Museum of Natural History i New York.
Interessen for basenji i Europa hadde våknet. I de følgende tiårene ble det importert flere hunder til Europa og USA. Avl ble igangsatt under vanskelige forhold i Storbritannia. Mrs. Olivia Burn, Lady Helen Nutting, Major George Richards og flere andre pioneerer var kjent med basenjien fra dens naturlige habitat. I 1937 lyktes det Olivia Burn («of the Blean»s Basenjis) å etablere hunden som en egen hunderase i England. Derfor blir Storbritannia regnet som rasens hjemland. En annen suksessfull oppdretter var Mrs. Veronika Tudor-Williams («of the Congo»). Basenji Club of Great Britain ble etablert 9. februar 1939. Derfra har så rasen blitt spredt til resten av verden. Til Norge kom den først i 1953. Den er ikke spesielt populær her, men rasen har hatt et stabilt økende antall eiere. Norsk Basenjiklubb ble dannet i 1992.
I dag regnes rasen som en litt primitiv tamhund (Canis lupus familiaris), men hadde ikke menneskelige påvirkning på 1900-tallet påvirket typen, kunne det kanskje vært mer korrekt å klassifisere den som afrikansk urhund (jfr. den vitenskapelige betegnelsen Canis lupus dingo). Smått om sen har imidlertid den gamle landrasen blitt til en moderne hunderase. 
Basenji har morfologisk mye til felles med andre urhunder, som for eksempel ny-guinea syngehund og shikoku. En rasestudie (DNA) av mynder gjort for den tyske kennelklubben (DWZRV) i Tyskland viser at basenji og azawakh er beslektet.
Andre viser at disse og noen få andre hunder har grunnleggende basale linjer.
Forskere tror at typen kan ha utvandret til Afrika fra det gamle Egypt, langs Nilen. Den kan ha kommet til Egypt fra persisk-arabiske strøk, en teori som har oppstått som følge av navnet basenji. På swahili betyr dette «noe vilt/usivilisert fra bushen», men man mener å kunne bevise at denne betegnelsen stammer fra et låneord fra det persiske/gammelpersiske uttrykket shenji, som betyr rynket og kan hentyde til de karakteristiske pannerynkene denne hunden har.
Selv om typen i hovedsak stammer fra Kongo og Sudan, har den også eksistert i en rekke andre afrikanske land. I Sierra Leone er den kjent som snakkehund. Andre steder er den kjent som M'bwa M'kube M'bwawamwitu, som kan oversettes til hoppehund eller hund som hopper opp og ned. I Tanzania var det vanlig å kupere halen på jakthunder, så aper ikke skulle få tak i dem og drepe hundene.

Beskrivelse

Selv om basenji klassifiseres som en primitiv spisshund av FCI, har den mange fellestrekk med enkelte mynder. Dette kommer klart til uttrykk gjennom rasens aktive bruk av synssansen når den jakter, men også gjennom hundens anatomi. Den er utpreget langlemmet og meget hurtig til spisshund å være.
Kroppen er velbalansert med kort, rett rygg, dyp og oval brystkasse, opptrukket buklinje. Kort lendeparti. Hodet har flat skalle, middels bred, avsmalnende mot snuten, ubetydelig markert stopp. Snuten er noe kortere enn skallen. Stramme kinn. Når ørene spisses, dannes det rikelig med fine rynker i pannen. Sort nesebrusk. ørene er små, spisse, oppstående, svakt kremmerhusformede og fremoverstilte, tynne og høyt ansatt. Halsen er kraftig, godt buet og ganske lang. Halen er høyt ansatt, slik at bakparten vises bakenfor haleansatsen, hårdt ringet over ryggen og hvilende tett inntil hoften. Enkelt eller dobbelt ringet.
Pelsen er kort, blank, tilliggende med fin struktur. Smidig hud. Fargene kan være klar rød, ren sort eller black and tan, alltid med hvite labber, hvit bringe og hvit halespiss. Idealhøyden er 43 cm hos hannhunder og 40 cm hos tisper. Vekten er 9,5-11 kg. Storbritannia er ansvarlig for rasestandarden.

Bruksområde

Basenji er en god jakthund på småvilt, men den kan også benyttes til jakt på storvilt. I så måte har den blitt brukt på til jakt på elg.
Rasen benytter alle tre sansene aktivt når den jakter. Den er også en dugelig sporhund, vakthund, utstillingshund og familiehund. I utlandet brukes også basenji i utstrakt grad til lure coursing, siden den har glimrende fartsegenskaper og i løpesettet ligner mye på myndene.

Atferd

Basenji er typisk leken, kvikk og livlig, men gjerne svært så selvstendig og egenrådig. Noe som er typiske karaktertrekk for urhundlignende hunder. Den er lojal, hengiven og kjælen ovenfor familien, men ofte reservert og skeptisk ovenfor fremmende.
Denne hunderasen bjeffer ikke på normalt vis, men har allikevel et vokabular som langt overgår de fleste andre hunderaser. Den er verken lydløs eller stille, men snarere ganske så snakksalig, og det er vel derfor den har fått tilnavnet snakkehund. Rasens måte å kommunisere på kalles jodling blant rasefolk. 
Basenji er en svært sosial og meget renslig hunderase, men den tåler dårlig kulde og trives ikke i regnvær. Pelsstellet er enkelt, i det denne hunden nærmest må kalles «selvrensende». Den har en kattelignende hygiene. Den er imidlertid ikke spesielt glad i å bade, selv om dette kan være individuelt.
En basenji trenger mye mosjon for å trives maksimalt. Den er typisk flink med egne barn, men den bør ikke være et førstevalg for nybegynnere og familier med barn under skolepliktig alder. Den bør heller aldri få være alene med mindreårige. Rasens utpregede sosiale atferd gjør den ofte destruktiv om den blir mye alene. Denne hunden er også kjent som en utbryterkonge av klasse. Høye gjerder og halvåpne vinduer er sjelden mer enn en utfordring. Jaktinstinktet er også ofte fremtredende. Likeledes er denne hunden ofte et matvrak og en skikkelig mattyv.