Sevansjøen

Fysisk geografi

Sevansjøen er en ferskvannssjø i motsetning til de to andre store innsjøene i det armenske høylandet, Vansjøen og Urmiasjøen. 28 elver og bekker renner til sjøen, og den har utløp i nordvest gjennom Hrazdan som er ei bielv til Araks. I 1990 lå vannspeilet 1898 moh., og arealet var 1244 km². Klimaet er kaldt med middeltemperaturer i januar på −6 °C og juli på 16 °C. Det er mye vind, og årsnedbøren varierer mellom 340–720 mm.
I sovjettiden ble vannutløpet i 1933 kunstig øket. Før vannreguleringen lå vannoverflaten 1916 meter over havet, arealet var på 1416 km² og vannvolumet 58,5 km³. Som en konsekvens sank vannivået, vannkvaliteten ble forverret, våtmarker tørket ut og det biologiske mangfold ble negativt påvirket. I 2002 hadde vannivået sunket med 20 meter til 1896 moh. Arealet var dermed 1236 km², en minskning med 13% og volumet var 32,9 km³, en minskning med 44 %. 
I 2001 ble det vedtatt en lov som hadde til hensikt å gjenopprette den økologiske balansen i innsjøen. Samme år ble avløpet fra sjøen begrenset. Målet er å øke vannivået med seks meter sammenlagt på 30 år, noe som tilsvarer vannivået i 1957.
Utløpet fra Sevansjøen har vært regulert siden 1938, og vannet brukes til vannkraft og vanning. Reguleringen har sterkt påvirket de hydrologiske og økologiske forholdene i og rundt sjøen. Før reguleringen lå vannspeilet 1916 moh., arealet var 1416 km² og volumet 58,5 km³. Vannstanden var i 1990 18 meter lavere enn før reguleringen. Gytegrunnene til de opprinnelige fiskeartene er ødelagt. Vannstandssenkningen og kloakkutslipp har ført til eutrofiering. Det er bygget flere tunneler for å føre vann til sjøen i håp om å rette opp skadene, og vannstanden stiger nå sakte.
Tektoniske krefter har skapt Sevansjøen. Bunnen består av sand og leire. To halvøyer deler sjøen i to deler, lille Sevan i nordvest og store Sevan i sørøst. Maksimumsdybden er blitt redusert fra 98,7 m til 80,2 m i lille Sevan og fra 58,7 m til 40,2 m i store Sevan, og gjennomsnittsdybdene fra 50,9 m til 39,2 m og fra 37,7 m til 23,6 m i hver av de to delene.
Sevansjøen er ganske varm, og overflatevannet har en årlig gjennomsnittstemperatur på 10–12 °C. Vannet er kaldest, 1–2 °C, fra januar til april, og det er ingen lagdeling om vinteren. Om sommeren kan overflatevannet bli opptil 19 °C, og det er en lagdeling med hypolimnion på 25–30 m dyp.  Før reguleringen la det seg is bare hvert tredje eller fjerde år, men nå er innsjøen hver vinter dekket av et opptil 30–40 cm tykt islag.

Biologi

Artssammensetningen av plante- og dyreplankton, samt bunnlevende organismer har endret seg mye. Biomassen av blågrønnbakterier og annen planteplankton har hatt en eksplosiv vekst. På grunt vann vokste det tidligere kransalger, vanlig tjønnaks, granntjønnaks, kranstjønnaks og vasskrans, men de er nesten helt borte.
Dyreplankton omfatter hjuldyr, dafnier og hoppekreps. De viktigste bunnlevende dyra er fjærmygglarver, fåbørstemark, igler, muslinger, snegler, damskjoldgjelledøgnflue og gammarider. Biomassen av bløtdyr er mer enn fordoblet på grunn av eutrofieringen. Antall gammarider er redusert fordi at de bunnlevende plantene er borte og på grunn av at de etes av den innførte fisken sik.
Det var opprinnelig bare tre fiskearter i sjøen: sevanørret (Salmo ischchan), Capoeta capoeta sevangi og Barbus goktchaicus. Alle tre er endemiske arter eller underarter, og de er alle i tilbakegang på grunn av reguleringen. Sik ble satt ut i 1924 for fiskeriformål og er nå den økonomisk viktigste arten. Damkaruss spredte seg til sjøen ved et uhell i 1980-årene. Donaukreps er også innført til sjøen og gir grunnlag for et eksportrettet fiske.
Omtrent 60 fuglearter hekket tidligere ved sjøen, men miljøødeleggelsene har redusert antallet til rundt 25. De mest tallrike er sothøne, stokkand og armenermåke. Sevansjøen er en viktig rasteplass for trekkfugler, særlig i tida oktober–desember før isen legger seg. I trekktidene kan en observere fugler som egretthegre, bronseibis, knoppsvane, sangsvane og jomfrutrane.