Sanitetsbind

Sanitetsbind, ofte kalt menstruasjonsbind, mensbind, damebind eller bare bind, er vatterte stoffbind og liknende som skal suge opp blod og utflod, særlig under den månedlige menstruasjonen hos kjønnsmodne, ikke-gravide jenter og kvinner. Moderne menstruasjonsbind er engangsbind som legges i trusa under mensen og kastes etter bruk. Mange benytter isteden tampong som menstruasjonsbeskyttelse, det vil si en absorberende bomullshylse som føres inn i skjeden. Nyere alternativ er damebeger eller menskopp, en myk kopp som bæres i skjeden og tømmes jevnlig. Sanitetsbind kan også brukes ved andre tilstander, for eksempel hos kvinner som nylig har født eller pasienter med utflod eller blødninger. 
De fleste produsentene av engangsbind tilbyr følgende typer: normal, normal med vinger, lang, lang med vinger og nattbind. En kan også velge mellom ultra- eller maxibind. Miljø- og ressursvennlige tøybind som kan vaskes og brukes om igjen, kan kjøpes ferdig eller sys selv.

Historie

Fram til 1940-tallet strikket, heklet  eller sydde de fleste kvinnene i Norge sine egne mensbind. Dette var kluter og stofflapper som måtte vaskes. Det ble også brukt andre, ofte improviserte, men billige løsninger for mensbeskyttelse. 
De første fabrikkproduserte damebindene kom allerede like før 1900. I 1920 lanserte det amerikanske selskapet Kimberly-Clark «Kotex», det første engangsbindet 
for kvinner. Materialet i bindet ble laget av papirmasse, hadde fire ganger bedre sugeevne enn bomull og var forholdsvis billig. Det ble opprinnelig utviklet til bruk i bandasjemateriell for sårede soldater under første verdenskrig, men skiftet bruksområde da produsenten ville utnytte produksjonskapasiteten etter freden i 1918. Kimberly-Clark fulgte opp med «Kleenex», engangslommetørklær i papir, i 1924, og selskapet hadde i 2017 omkring 42 000 ansatte.
 
Produksjonen av moderne varianter startet i Norge først etter andre verdenskrig, blant annet ved bedriften A/S SABA i Tønsberg. Rimelige og effektive engangsbind som kastes etter bruk, ble vanlig i Norge først i løpet av 1950- og 1960-tallet. I 1954 utviklet SABA «Saba de-Luxe – bindet med bomull» som var dyrt, men skulle være bedre enn konkurrentenes. Nyvinningene førte til økt salg fra denne produsenten, fra 400.000 10-pakninger i 1954 til ca. 4,5 millioner 10-pakninger i 1960, 
Tidlige engangsbind ble brukt sammen med et diskret hoftebelte eller festet med nåler eller spenner. Siden kom blant annet «Saba Self Sit», bind som ikke skulle knyttes fast, men isteden hadde et lag skumgummi for å holde seg på plass i tettsittende underbukser. Nyere typer brukte dobbeltsidig teip. 
Fram til 1960-tallet ble menstruasjon betraktet som noe høyst privat det var upassende å snakke offentlig om. Lenge var det heller ikke lov å annonsere for hygieneartikler. Slike produkter ble på 1950-tallet fortsatt ikke utstilt i vanlige butikker, men solgt diskret under disken. Noen rev også av merkene og la varene i gråpapir. Inntil slutten av dette tiåret hadde mensbeskyttelse stort sett blitt solgt på apotek og i damekonfeksjonsforretninger, men ble nå kjent og vanlig i norske dagligvarebutikker.
Tamponger var tidligere forbudt i Norge på grunn av frykten for helseskade, men ble lov å selge fra slutten av 1950-tallet. I 1962 inngikk A/S SABA avtale med den svenske produsenten Mölnlycke AB om enerett til å selge tampongmerket «o. b.» i Norge. På 1990-tallet brukte ca. 20% av menstruerende kvinner tamponger istedenfor bind.
Det finnes også i dag tøybind på markedet som vaskes etter bruk.