Kinesisk skyggeteater

Kinesisk skyggeteater (kinesisk: 皮影戏; pinyin: píyǐngxì og 纸影戏: zhĭyĭng xì) er en form for skyggespill. Som en variant av den typen scenekunst som kan sammenfattes under betegnelsen figurteater, utgjør kinesisk skyggeteater en betydelig del av kinesisk folkekunst.
Det spilles med transparente, todimensjonale silhuetter av lær eller papir som er bemalt i mange farger. Ved hjelp av staver eller stenger beveger figurspillerne silhuettene foran en lyskilde slik at skyggene projiseres på et hvitt lerret. Dette skaper illusjonen av at figurene beveger seg som på et filmlerret. Rutinerte figurspillere er i stand til å spille med flere figurer på én gang. Figurspillerne behersker også kunsten å improvisere sanger under forestillingene, de kan synge i falsett og spiller ofte flere forskjellige typer instrumenter. Mange figurspillere lager også sine egne silhuetter, som kan ha mellom tolv og fireogtyve ledd. Det finnes både profesjonelle skyggeteaterkunstnere som utøver sin kunst på heltid, mens andre er å regne som amatører som spiller skyggeteater kun når det er lite arbeid å finne i jordbruket.
Det kinesiske skyggeteater ble i 2011 oppført på UNESCOs liste over immateriell kulturarv.

Historikk

De første mulige indikasjoner på noe som kan ha vært skyggeteater har man allerede fra Han-dynastiets tid. Historiekronikøren Sima Qian forteller i Hanshu om en mann ved navn Shaoweng, som for keiser Wu (141-87 f.Kr) - som satt bak et forheng - ved hjelp av «magisk» handling lot hans avdøde yndlingshustru Wang oppstå. Særlig tydelig belegg for at dette var et skyggespill, er det neppe. Lignende anekdoter finner man i samlingene Fragmentarisk fra den nordlige drømmesjøen av Beimeng Suoyang og fra Tapte historier for keiseren av Gao Yanxiu fra Tang-tiden. En forskjell fra hos Sima Qian er det nå nevnt lyskilde, i form av kjerter. 
De første historisk sikre belegg for kunstformen skyggeteater kommer imidlertid først med Song-dynastiet. I sitt verk Om tingenes opphav skriver Gao Cheng at det på keiser Renzongs tid  (1023–1063) ved hjelp av skyggeteaterfigurer ble fremstilt begivenheter fra De tre rikers tid. Også Wang Zimu nevner skyggeteater i sine skrifter. Ganske raskt utviklet dette seg til et profesjonelt yrke. I følge verket Gamle ting fra Hangzhou skal det bare i denne hovedstaden (for Sørlige Song) ha vært  22 «skyggespillere» – dette må formodentlig forstås som «skyggespilltrupper». Disse ensemblene organiserte seg og dro landet rundt på turneer. Annerledes enn andre former for dukketeater grep skyggespillene i Song-tiden for det meste tilbake til historisk stoff, og det var da fortrinnsvis hendelser fra De tre rikers tid som vakte stort behag.
Under Yuan-tiden utbredte de nye mongolske fremmedherskere det kinesiske skyggeteater så langt som til Vest-Asia. Hvorvidt det indonesiske skyggespill wayang kulit eller det arabiske skyggespill er en utvikling av kinesisk kulturimport, eller om de har utviklet seg fra andre utgangspunkt, er gjenstand for diskusjon.
Fra Ming-dynastiet ser man belegg  for skyggeteater blant annet på en vegg fra en grav som ble åpnet i 1953, og fra et dikt av Qu Gu. Særlig under Wanli- og Chongzhen-keiserne fikk buddhistisk tematikk en renessanse i kunstformen. Ofte var det tekster fra «kostbare ruller» (baoquan) som ble bearbeidet. 
Videreutviklingen av skyggeteateret i Qing-tiden bragte teaterformen til sitt historiske høydepunkt tidlig på 1800-tallet. Da utviklet sdet seg regionaltypiske former og det tilkom en egen instruementalisering, og meget av dette har så holdt seg. I stadig større grad kretset stykkene om temaer fra romaner og annen underholdningslitteratur; populært var materiale fra for eksempel Reisen til vesten og Legenden om den hvite slange. Ved siden av dette ble det slått an sosialkritiske temaer, som fordekte protester mot det mandsjuiske Qing-keiserdømmet som var et fremmedstyre. Dette medførte til tider at skyggespilleriet kunne bli utsatt både for vanskeligheter og regelrett undertrykkelse. 
Etter 1911-revolusjonen gjorde kinoen sitt inntog, og likeså kunne kvinner nå besøke de offentlige teatre. Dette bragte med seg en nedgang for skyggeteateret. Mange fornemme mandsju-familier solgte sine spillefigurer til interesserte i Europa eller USA. 
Kommunistene tok senere i bruk skyggeteateret fom instrument i din politiske agitasjon, og nådde dermed ut med teaterformen i de brede lag av befolkningen. Under Kulturrevolusjonen ble det imidlertid i stor grad slått ned på, som uttrykk for det tilbakelagte føydalsamfunn. Under Kinas liberalisering under Deng Xiaoping ble skyggeteaterets kår igjen bedre. Allerede i 1982 skal det igjen ha vært 18 profesjonelt arbeidende grupper for teaterformen i Folkerepublikken Kina. Senere er det igjen tilkommet grupper som spiller på tradisjonelt vis (guangyitrupper). I flere storbyer ble det innrettet moderne statlige skyggeteatere med store spilleskjermer.

Taiwan ping

Taiwans skuggespill lar seg tilbakeføre til Chaochow (Chaozhou) på det kinesiske fastland. Det kalles gjerne lærapespill (lær-ape-spill) eller lærspill, og var populære særlig sør på øya, i Tainan, Kaohsiung og Pingtung, på Qingdynastets tid. Det kan mot slutten av Qing-tiden (det vil si henimot og inn i den tid da øya var japanskstyrt) ha vært minst 100 aktive skyggespilltrupper sør på Taiwan. Figurene var¨på åtte til tolv tommer, og det ble også fremvist ting som møblement, landskaper, pagoder, haller og planter, alt utskåret av lær. Taiwans skyggespill ledsages av chaochowmelodier dom ofte kalles «prestemelodier», idet de kan minne om taoistiske presters begravelsesmusikk. Det er bevart for ettertiden et stort reportoar på rundt 300 skript av den sørlige dramaskole fra 1300- og 1400-tallet.