Waltharius

Waltharius er et latinsk dikt fra middelalderen som ble skrevet på grunnlag av en populær tradisjon av episke dikt i Tyskland og som siden har gått tapt. Det latinske diktet handler om dådene til den vestgotiske helten Waltharius (Walter av Aquitaine), og ble sannsynligvis skrevet av Ekkehard I av Sankt Gallen. Diktets form er sterkt påvirket av latinske forfattere som Vergil, foruten også Publius Papinius Statius og Prudentius. Det består av 1456 heksameter

Diktets historie

Vår kunnskap om forfatteren, Ekkehard I den eldre, en munk fra Sankt Gallen, skyldes en senere Ekkehard, kjent som Ekkehard IV (død 1060), og som oppgir en del informasjon om ham i Casus Sancti Galli (kapittel 80). Om Ekkehart IVs redegjørelse, omfattende diskutert blant forskere, er riktig, noe som synes å bli bekreftet av en annen munk ved Sankt Gallen, Herimannus, forfatteren av Sankt Wiboradas yngre år, ca. 1075, og som siterer vers 51 av Waltharius. Han blir vanligvis benevnt som Ekkehard I eller som «Hoved-Ekkehard» for å skille ham fra senere skribenter med samme navn. Diktet ble skrevet av Ekkehard for sin herre Geraldus i sin skoletid, derfor ikke senere enn 920 da han antagelig ikke lenger var ung da han ble diakon og med ansvarte for ti munker i 957. Han døde i 973.
Waltharius ble dedikert av Geraldus til Erchanbald, biskop i Strasbourg (aktiv i tiden 965-991), men manuskriptene med diktene har vært i sirkulasjon lenge før det skjedde. Ekkehard IV hevder at han korrigerte diktets latin, særlig de germanismer som hadde irritert hans beskytter Aribo, erkebiskop av Mainz. Diktet var sannsynligvis basert på episke sanger, som kanskje også eksisterte kun i muntlig tradisjon, som nå har gått tapt. Om forfatteren var fortsatt i sine tenår da han skrev det må han ha besittet betydelige og tidlig utviklede evner.

Sammendrag av diktet

Walter var sønn av Alphere, hersker av Aquitaine, som på 400-tallet da legenden ble utviklet, var sentrum i det vestgotiske kongedømmet. Da hunerkongen Attila invaderte Vest-Europa gjorde de vestlige prinsene ingen motstand. De kjøpte seg fred ved å tilby tributt og gisler. Kong Gibich, her beskrevet som en frankerkonge ga Hagen som gissel, her beskrevet som trojaner, men ikke som i Nibelungenlied en slektning av kongefamilien. Hagen ble gitt istedenfor hans unge sønn Gunther, burgunderkongen Heririh, sin datter Hiltegund; og Alphere, hans sønn Walter.
Hagen og Walter ble våpenbrødre som slåss fremst i Attilas hær, mens Hiltegund fikk ansvaret for dronningen skatt. Straks Gunther etterfølger sin far og nekter å betale tributt til hunerne flykter Hagen fra Attilas hoff. Walter og Hiltegund, som hadde blitt forlovet i barndommen, flykter også ved å dra fordel av en fyllefest hos hunerne, og tar samtidig med seg en stor skatt. Fortellingen om deres flukt danner et av de mest sjarmerende bildene av den gamle tyske fortellingen. De blir gjenkjent i Worms hvor den kostbare skatten opphisser Gunthers griskhet.
Gunther tok med seg tolv riddere, blant dem også den motvillige Hagen, han forfulgte dem og nådde dem igjen ved Wasgenstein i fjellene Vogesene. Walter slåss med Nibelungen-ridderne en etter en inntil de alle var drept, unntatt Hagen som holdt seg på avstand fra kampen og ble kun overtalt av Gunther til å angripe sin våpenbror dagen etter. Han lurte Walter fra hans sterke posisjon, og både Gunther og Hagen angrep samtidig. Alle tre ble såret og gjort kampudyktige, men deres sår ble bundet opp av Hiltegund og de skiltes som venner.
Historiens egentlige del er en rekke av tvekamper. Den tidvise mangel på sammenheng i fortellingen kommer antagelig fra de mange endringer som har blitt gjort i den tradisjonelle legenden. Didrikssagaen, kapitlene 241-244, gjør fortellingen mer sannsynlig ved å presentere forfølgerne som hunere. Det er grunn til å tro at Hagen var opprinnelig far til Hiltegund, og at fortellingen var en variant av sagaen om Hild slik den ble fortalt i Skaldskaparmål. Hild, datter av kong Hogne, ble fraktet vekk av Hedin, sønn av den som her representerte Odin.
Kampen mellom styrkene til far og elskeren endte først ved solnedgang og satte i gang på nytt ved daggry, ettersom Hild hver kveld vekket de døde ved sine besvergelser. Dette har blitt tolket som en form av en eldre myte hvor dagen er gjentagende kamp mellom lys og mørke. Sangene som ble sunget av Hiltegund i Waltharius i løpet av hennes nattvakt var sannsynligvis besvergelser, et syn styrket av det faktum at i en polsk versjon skal synet av Helgunda ha inspirert de kjempende til nye krefter. Hiltegund har derimot ikke beholdt noe av Hilds barskhet, men fragmentet av det angelsaksiske Waldere viser mer av den opprinnelige ånden i diktet. I Waltharius råder Hiltegund Walter til å flykte hvor hun i Waldere råder ham til kjempe.

Versjoner

Waltharius ble først redigert av F. Ch. J. Fischer (Leipzig, 1780) og Fr. Molter (Karlsruhe). Senere ble mer kritiske utgaver utgitt av Jacob Grimm (Let. Gedichte des Mittelalters (Göttingen, 1838); R. Peiper (Berlin, 1873); V. Scheffel, A. Holder (Stuttgart, 1874), Marion Dexter Learned (Baltimore 1892, hele verket som handler om fortellingen om Walter av Aquitaine), og Karl Strecker (Weimar 1951); det finnes tyske oversettelser av F. Linnig (Paderborn, 1885), H. Althof (Leipzig, 1896), og Karl Langosch (Darmstadt 1967.

Innflytelser

Se også Scheffels roman Ekkehard (Stuttgart, 1887); B. Symons, Deutsche Heldensage (Strassburg, 1905).
Waltharius er blitt sammenlignet med de skotske balladene «Earl Brand» og «Erlinton» i F.J. Child's English and Scottish Popular Ballads, i. 88 seq.