google/wiki40b huggingface dataset:
Sirius-patruljen

Sirius-patruljen er Søværnets hundesledepatrulje på Grønland.
Siriuspatruljen er Danmarks militære tilstedeværelse på Nordøst-Grønland, hvor de i vinterhalvåret patruljerer det enorme området med hundesleder og om sommeren på fjordene med kutter når vannet er seilbart. De har hovedbase på Daneborg på sydsiden av Wollaston Forland i Nordøstgrønland, samt en sommerbase på Ella Ø. Administrativt er Sirius-patruljen underlagt Søværnets Operative Kommando og operativt Grønlands Kommando.
Deres formål er suverenitetshåndhevelse, og som politimyndighet å føre kontroll med ekspedisjoner og fredningsbestemmelser i Nordøst-Grønland biosfærereservat, samt å foreta overvåkning av operasjonsområdet.
Patruljen består av tolv unge underoffiserer og offiserer, hvorav ti er på patrulje om vinteren, mens to blir værende på Daneborg for drift av hovedkvarteret. Det er en oppgave som blant annet består av koordinering av patruljeringen, snørydding av flystripen og pass av hundene som ikke er på tur. Tjenestetiden til Siriuspatruljen er to år.
Løypemage

Løypemage (lat. abomasum) (løpemage) er siste del av drøvtyggernes firedelte mage. Den er den eneste av magene som produserer fordøyelsesvæsker. Løypemage (også kalt kjese og kjæse) fra kalver er nødvendig råvare for å fremstille løype til osteproduksjon.
De fire magene kalles vom, nettmage (lat. reticulum),  bladmage og løypemage.
Bono

Biografi

Paul Hewson ble født og vokste opp i Dublin i Irland. Faren, Bobby, var romersk katolikk mens moren, Iris, var anglikansk, så Bono ble oppdratt med en sterkt religiøs tro, men uten tilhørighet til noen menighet. Moren døde da han var fjorten, og faren oppdro Bono og hans bror Norman på egen hånd. 
Bono utmerket seg ikke på skolen, og var mest kjent for å være god til både å snakke for seg og til å vinne diskusjoner. Denne evnen gjorde han til en populær fyr blant sine medelever. Han var glad i det dramatiske, og deltok på skolens teater. Hans nærmeste omgangskrets besto av kunstnerspirer, og det var fra en av disse, Guggi, at han fikk kallenavnet Bono Vox. 
I 1976 svarte han på en lapp hengt opp av Larry Mullen jr på skolen der Mullen søkte etter medlemmer til en ny gruppe. Bandet som ble dannet ble til slutt U2. Bono hadde egentlig ambisjoner om å være gitarist, men manglende motoriske ferdigheter førte ham bak mikrofonstativet i stedet. Sangstemmen var ikke mye å skryte av til å begynne med, men han hadde en utstråling som gjorde at de andre medlemmene i bandet ville beholde ham. Det er denne utstrålingen som har gjort U2 til et av verdens største band. Stemmen har absolutt blitt bedre, men Bono har selv uttalt ved en rekke anledninger at han ikke ser på seg selv som en stor sanger og at han gjerne vil bli bedre. Likevel har han rørt og engasjert utallige med sin stemme og sine tekster. Bono har alltid vært politisk aktiv, og har brukt sin posisjon for å spre sitt budskap. På 80-tallet var han i Afrika for å hjelpe sultrammede, og støttet aksjoner som Live Aid. Han var også sterkt imot terrorhandlingene i Irland, som spesielt kom til uttrykk gjennom frasen «Fuck the revolution» i konsertfilmen Rattle And Hum. På begynnelsen av 90-tallet gjorde Bono selv narr av den selvhøytidlige posøren mange mente han hadde blitt gjennom scenefigurene The Mirrorball Man (en parodi av TV-evangelister verden over) og Mr. MacPhisto (en blanding av djevelen og Elvis).
Etter 90-tallets ironi-tripp, har Bono igjen kjempet for de fattige. Ved hjelp av sin status og politikeres PR, har han sluppet inn der få rockere har vært før ham og spredd sitt budskap om å slette gjelden til land i den tredje verden. Han var en av personene i Jubilee 2000 og Make Poverty History-kampanjene og brukte U2s siste turné som talerstol for å hjelpe verdens fattige. Han har og vært med å starte organisasjonen DATA (Debts Aids Trade Africa). For sitt utrettelige arbeid har Bono flere ganger blitt nevnt som en muilig kandidat til Nobels fredspris.
I tillegg til å holde gode politiske taler, er han og god til å hylle andre artister som har inspirert ham. Talene han har gitt Bob Marley og Bruce Springsteen ved innlemmelsen i Rock'n Roll Hall Of Fame har vært minneverdige. Det samme var talen han holdt om Frank Sinatra under Grammy-utdelingen i 1994.
Han er fortsatt gift med kjæresten fra videregående, Alison «Ali» Stewart og paret har fire barn – Jordan (f. 1989), Memphis Eve (f. 1991), Elijah Bob Patricius Guggi Q (f. 1999) og John Abraham (f. 2001). De bor fortsatt i Bonos hjemby, Dublin.
I 2003 ble han tildelt MusiCares Person of the Year.
Skifilm

Skifilm er en voksende sjanger innen filmbransjen. En skifilm inneholder som regel hopp, frikjøring og jibbing på ski, snøbrett eller annet.
Skigåing har blitt tatt opp på film siden 1910, men fant ikke sin vei til Hollywood-fremvisninger før på 1930-tallet, da skigåing begynte å bli en mer populær fritidsaktivitet i USA. Snøbrettkjøringens fremmarsj til lerretene var parallell med idrettens poularitet som steg sent på 1980-tallet og tidlig på 1990-tallet.
Det begynte med Warren Millers selvfinansierte film Deep and Light i 1949, og etter det oppsto en tradisjon for å lage dokumentarfilmer om skigåing, skiløpere, og skilivsstilen, tatt opp på forskjellige steder rundt omkring i verden, og som viste frem de beste skiløperne på den tiden. Selv om disse filmene ikke ble distribuert igjennom vanlige kanaler, så ble disse filmene vist på skibykinoer og -puber, og senere, distribuert på VHS og DVD.

Redigering av skifilm

En skifilm er som oftest helt synkronisert til musikken, og det blir lagt vekt på redigeringen. Filmene er ofte godt planlagte og gjennomførte.
Redigeringen av en skifilm skjer i dag som oftest i redigeringsprogram som Adobe After Effects og Final Cut Pro, men også i mange andre redigeringsprogrammer.

Skigåing og snøbrettkjøring i større filmer

Følgende er et forsøk på en forståelig liste over filmer som omhandler skigåing eller snøbrettkjøring, eller viser skigåings- eller snøbrettkjøringsscener.
Jellhaugen

Gjellestadskipet

På en pressekonferanse arrangert av Norsk institutt for kulturminneforskning (NIKU) den 15. oktober 2018, ble det gjort kjent at undersøkelser med georadar på området umiddelbart nord for haugen hadde avslørt nye funn. Blant disse er flere gravhauger (som i ettertiden har blitt jevnet med jorden), hustufter, og ikke minst en skipsgrav som inneholder rester av et større vikingskip. Nye undersøkelser fortsetter i 2018 og 2019, for å avgjøre framgangsmåten for å avdekke dette vikingskipet, som i størrelse ligner de tre kjente funnene Osebergskipet, Gokstadskipet og Tuneskipet. Det nye funnet ligger på dyrket mark, og over tid har den opprinnelige haugen blitt jevnet med jorden ved pløying og kultivering. De påviste restene av «Gjellestadskipet» ligger derfor bare fra 0,4 til 2 meter under jordoverflaten, noe som dessverre kan ha ført til at mye av treverket kan ha blitt ødelagt i tidligere tiders pløying, eller har råtnet bort.
Empiriokritisisme

Empiriokritisisme er en positivistisk filosofisk retning som hevder at den rene sanseerfaring er grunnlaget for all kunnskap om virkeligheten. Således avvises såvel hva man betegner som «metafysiske spekulasjoner» som vitenskapelige forsøk på å utlede bakenforliggende årsak.
Richard Avenarius anses som empiriokritisismens grunnlegger, og Ernst Mach var blant dens fremste talsmenn. Lenin rettet heftig kritikk mot empiriokritisismen i sitt skrift Materialismen og empiriokritisismen (1909).
Sør-Evvia-bukten

Sør-Evvia-bukten (gresk: Νότιος Ευβοϊκός Κόλπος, Nótios Evvoikós Kólpos) er en bukt i Egeerhavet i det sentrale Hellas. Den ligger mellom øya Evvia og det greske fastlandet. Bukten har en lengde på om lag 50 km, er 10−20 km bred og går nesten diagonalt fra nordvest til sørøst. Den strekker seg fra Euripusstredet, som forbinder den til Nord-Evvia-bukten, til Petaliosbukten nær Agia Marina i sør. I sørøst ligger ei øy kalt Kavalliani, som danner grensen til Petaliosbukten. 
Fjell dominerer i sørvest og nordøst bortsett fra dalen ved elven Asopos i sørvest. Det går fergesamband mellom Skala Oropou og Eretria, og deler av linjen mellom Agia Marina og Nea Styra går gjennom Sør-Evvia-bukten. Det ligger flere strender og havner rundt bukten.
Barnet er født

Barnet er født er et musikkalbum av Anne Marie Kvien. Det er en juleplate, det er bare en av sangene på den som ikke er relatert til julen, det er nr. 6, La meg få tenne et lys, som kan brukes til alle tider av året.

Medvirkende

Plata er gitt ut på Grappa Musikkforlag i 2007 og har benevnelsen GRCD 4274. Den er innspilt i Allegro Studio og Fagerborg Studio, hvor den også er mikset av Per Sveinson og Pete Knutsen, han spiller tangentinstrumenter, gitar og bass. Steinar Larsen spiller gitar, Thor Andreassen spiller trommer. I koret finner vi Hilde Heltberg, Åshild Stensrud og Per Øystein Sørensen. Strykere er Kristin Skjjølaas, Arne Jørgen Øian, Einy Langmoen og Ole Eirik Ree. Fløyte: Anne Karine Hauge Rønning. Obo: Ingrid Uddu. Plata er arrangert og produsert av Pete Knutsen.
Honeysuckle Rose Aquarela Do Brasil

Utgaver

Utgivelsen var redigert for slipp i Nederland. Andre land så forskjellige albumtitler med litt forskjellige sporlengder. Discogs refererer til et studioopptak 8.-9. februar 1969 på Europafilm, Stockholm, Sverige; i den forklarende teksten til albumet står det, arrangement av Claes Rosendahl (for spor A3, B3, B6), kunstverk av Yngve Solberg, bass av Jurandir Duarte, ingeniører Björn Almstedt og Gert Palmcrantz, forklarende tekst av Oscar Hedlund, perkusjon av Hermes Contesini, fotografering av Lars Falck, og Göte Wilhelmson som produsent. Andre titler inkluderer: Aquarela do Brasil (Philips), Elis & Toots (PY 842 564 Philips Sverige og MEG-162 Elenco Brasil). Re-edit på CD i 1987 (830 391-2 Philips) og som Aquarela do Brasil [Músicas do Brasil] i 1999 (8309312-P Polygram Portugal).
Concertzender.nl refererer til LP, og annonserte en sang som "16. Elis Regina & Toots Thielemans. Five For Elis. (T. Thielemans). Lp: Honeysuckle Rose / Aquarela Do Brasil, Fontana 6424 088."
Mahavishnu Orchestra

Starten (1971 - 1973)

Mahavishnu Orchestra ble helt fra begynnelsen av ledet av John McLaughlin som spilte akustiske og elektriske gitarer. Han traff trommeslageren Billy Cobham da de begge opptrådte og spilte inn med Miles Davis. Selve ideen til utformingen av bandet kom etter studier sammen med inderen Sri Chinmoy, som også oppfordret McLaughlin til å ta i bruk kallenavnet Mahavishnu, derav Mahavishnu Orchestra. McLaughlin hadde etter dette et klart bilde av utformingen av bandet, som spesielt involverte en fiolinist. Han ønsket først franskmannen Jean-Luc Ponty, men dette lot seg ikke gjøre da det skulle vise seg å være vanskelig å få ham til USA, hvor bandet holdt til. (Ponty ble allikevel en  del av bandet senere.) I stedet fant han den amerikanske fiolinisten Jerry Goodman. Slik ble bandet formet, og i tillegg til McLaughlin på gitarer, Cobham på trommer og Goodman på fiolin bestod bandet av Rick Laird på bassgitar og Jan Hammer på elektrisk og akustisk piano og synthesizer. Det var med denne besetningen bandet laget sine to mest populære album The Inner Mounting Flame (1971) og Birds of Fire (1972), og bandet fikk etterhvert status som pioner innen utviklingen av sjangeren jazz-fusion. Bandets musikalske stil utviklet seg til en blanding av ulike sjangrer som Jimi Hendrixs elektriske rock, komplekse rytmer og taktarter inspirert av indisk klassisk musikk og funk, og harmonisering som kunne spores tilbake til europeisk klassisk musikk.

Gjenforening (1984 - 1987)

Mahavishnu Orchestra ble i 1984 nok en gang gjenforent av John McLaughlin. Denne gang med Bill Evans på saxofon, Jonas Hellborg på bassgitar og det originale medlemmet Billy Cobham på trommer. Samme år spilte de inn albumet som fikk navnet Mahavishnu. Cobham deltok på plateinnspillingen, men ble byttet ut med Danny Gottlieb da musikken skulle fremføres. Bandets musikalske uttrykk var i disse årene svært ulikt hva det hadde vært på syttitallet, spesielt på grunn av McLaughlins større bruk av synthesizersystemet Synclavier. Sener kom også pianisten Mitchel Forman inn i bandet, før Mahavishnu Orchestra i 1987 spilte inn sitt trolig siste album Adventures in Radioland.

Nyere tid

Mahavishnu Orchestra har i den senere tid fått en renessanse og musikken deres har blitt mer og mer populær. Band som The Mars Volta har nevnt dem som en inspirasjonskilde og intet mindre enn fem store album har blitt gitt ut som en hyllest til bandet. En kritikerrost bok, "Power, Passion And Beauty – The Story of the Legendary Mahavishnu Orchestra" av Walter Kolosky har også blitt gitt ut om bandet. Boken inneholder intervjuer med alle medlemmene og sitater om bandet og boken fra anerkjente personer som Jeff Beck, Pat Metheny, Peter Max, Bill Bruford og mange fler.

Mange av musikerne fra Mahavishnu Orchestra er fortsatt aktive i egne prosjekter eller med andre band.
Fakultet for lærer- og tolkeutdanning

Fakultet for lærer- og tolkeutdanning ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU) var en videreføring av det tilsvarende fakultetet ved Høgskolen i Sør-Trøndelag. Ved fusjonen mellom NTNU og høgskolene i Gjøvik, Ålesund og Sør-Trøndelag, som trådte i kraft 1. januar 2016, ble fakultetet en del av NTNU.
Aktiviteten ved de ulike NTNU-enhetene fortsatte med små endringer i 2016, samtidig som det ble arbeidet på ulike områder med planer for studier, faglig og administrativ organisering, og kvalitetssikring på alle områder, slik at alt var klart 1. januar 2017.
Fakultetet var delt i to institutter: 
Institutt for grunnskolelærerutdanning 1–7 og bachelor i arkiv- og samlingsforvaltning (IGA) – og Institutt for grunnskolelærerutdanning 5–10 og bachelor i tegnspråk og tolking (IGT)
Som en følge av fusjonen mellom NTNU, Høgskolen i Gjøvik (nå: NTNU i Gjøvik), Høgskolen i Sør-Trøndelag og Høgskolen i Ålesund (nå: NTNU i Ålesund) ble det store organisatoriske endringer fra 1. januar 2017.
Med unntak av tegnspråk og tolking, videreføres fakultetets virksomhet i Institutt for lærerutdanning, ved Fakultet for samfunns- og utdanningsvitenskap (SU-fakultetet). 
Tegnspråk og tolk (faggruppe ved Grunnskoleutdanning 5–10) og bachelor i tegnspråk og tolking vil inngå i Institutt for språk og litteratur, Det humanistisike fakultet (HF-fakultetet).
Stakys apostelen

Stakys apostelen (død 54) var i følge den ortodokse kirkes tradisjon den annen biskop av Byzantion (det senere Konstantinopel) i perioden 38 til 54. Der etterfulgte han apostelen Andreas, og var også blitt bispeviet av denne. Det greske navnet, Σταχύς, betyr aks. Andre navneformer er Stakhias og Eustachius.
I den ortodokse kirke anses han som en av Jesu såkalte sytti apostler og han æres spom helgen. I følge den ortodfokse trasisjon døde han en naturlig død. Hans festdag er den 31. oktober.
Det heter videre at han var identisk med den Stakys som nevnes av apostelen Paulus i i Romerbrevet 16, 9 som da værende i Roma. 
Han er også å finne på listen over biskoper av  Argyropolis (nå Eminönü), en liste som ble til på 600-tallet.
Synna bru

Synna bru er ei vegbru på fylkesveg 186 i Nord-Torpa i Nordre Land kommune. Brua krysser Synna. Brua ble bygd i 1969, og har ei total lengde på 17.5 meter.
Brua er ei spennbetong bjelkebru. Synna bru har ett spenn på 16.5 meter.
Johan Gabriel Banér

Liv og virke

Banér ble født i Stockholm i 1662 som sønn av Svante Svantesson Banér (1624-1674), riksrådmann og lagmann over Värmland, og Margareta Sparre.
Etter å ha avsluttet studier i Uppsala gjorde Banér militær karriere i utlandet, blant annet i Ungarn, Østerrike og Frankrike. Anledningen til at han forlot Sverige og Djursholms slott hevdes å være at kong Karl XI reduksjoner som gjorde det umulig å leve et standsmessig liv på slottet som han var arvtager til. Han gikk inn som ung offiser i den franske hæren i 1685 og gikk deretter over til den østerrikske i 1689 hvor han hadde kommandoen over de svenske hjelpetroppene som ble sendt som understøttelse mot Frankrike. I slaget ved Fleurus i 1690 ble han berømmet for å ha vist stor mot og kom ut av kampen med kun en fjerdedel av det regiment som han kommanderte. I 1697 tok han imot hertugen av Holsteins tilbud som generalmajor over hans tropper og ble etter hvert utnevnt til overhovmester og fikk tittelen geheimeråd og som generalløytnant.
Han deltok i kampene mot Danmark under den store nordiske krig. I mars 1700 angrep Danmark angrepet Slesvig og Holstein med rundt 20 000 soldater. Med kun rundt 5 000 menn i forsvaret av området kunne danskene erobre nesten hele Holstein. De svenske og holsteinske troppene, ledet av Johan Gabriel Banér, trakk seg ned til festningen i Tönning i Nordfrisland. Danskene kom raskt i gang med beleiringen. Mellom den 21. april og fram til 4. juni forsvarte Banér festningen i Tönning mot danskene. Beleiringen ble opphevet i mai ved at det kom svenske tropper fra de svenske provinsene i nordlige Tyskland samt fra Lüneburg.
I 1706 beviste han seg selv i de alliertes felttog mot Nederlandene, deltok i beleiringen av Menen og Ath faren og nøden sammen med sine soldater. Da han etter et kort tids besøk hos Karl XII i Sachsen vendte tilbake til Holstein ble han syk på reisen. Han døde i byen Gottorp i Slesvig den 19. desember 1706.
Johan G. Banér var arvtager til Djursholms gods. Ved at han var ugift og ikke kunne etterlate seg arvinger kom slottet til å bli budt ut på salg, men det ble likevel i slekten da hans tremenning Johan Claesson Banér (1659-1736), gift med en datterdatter til faren Svante Svantesson Banér, kjøpte godset.
Cape Fear (1991)

Handling

Max Cady (Rober de Niro) er en nylig frigitt langtidsfange som har sitte innesperret i 14 år for en grov voldtekt. Friheten benytter han til å terrorisere sin tidligere advokat Sam Bowden (Nick Nolte), som han mener sviktet ham som forsvarer. Bowden setter i gang flere avskrekkningmanøvre for å stoppe Max, men ingenting synes å skremme ham vekk. Når Bowdens familie blir truet av Max ser han seg nødt til å ta i bruk ukonvensjonelle metoder som fører til en uforglemmelig måling av krefter ved Cape Fear.

Anmelderne og publikum

Filmen ble godt mottatt av anmelderne og har mottatt 73% på Metacritic og 76% på Rotten Tomatoes (mars 2009). Den kjente amerikanske filmkritikeren Roger Ebert gav den tre av fire stjerner og beskrev den som et «imponernede» stykke filmarbeid som viser at Scorsese er en «mester» i å lage filmer i tradisjonell «Hollywood-format».
Cape Fear ble en publikumssuksess på kino og innbrakte $79 millioner på amerikanske kinoer alene og over $182 millioner på verdensbasis. Den havnet på 12.-plass over de mest innbringende filmene på amerikanske kinoer i 1991.

Priser og nominasjoner

Juliette Lewis ble tildelt en KCFCC Award og en CFCA Award for sin rolle. Hun ble i tillegg nominert til både en Oscar, Golden Globe og MTV Movie Award. Robert De Niro ble nominert til både en Oscar og en Golden Globe i kategorien beste mannlige hovedrolle. Han ble også nominert til tre MTV Movie Award. Martin Scorsese ble nominert til Gullbjørnen ved Filmfestivalen i Berlin. Filmen ble i 1993 nominert til to BAFTA-priser for henholdsvis foto og klipp.
Den vant en BMI Film Music Award (Bernard Herrmann) i 1992.

I Norge

Den ble dårlig mottatt av Dagbladets anmelder som gav den terningkast en. VGs anmelder var noe mer positiv og gav den terningkast tre med følgende kommentar: «Cape Fear består av en rekke strålende elementer: en god historie, strålende skuespillere, høyt nivå bak kamera og ved klippebod. Men når det skal skapes en helhet av disse brokker og biter tar effektmakeriet overhånd. Dermed  blir det så altfor lett for oss å feie filmen av som overdramatisk og ufarlig». Filmsiden Cinerama gav den i 2002 terningkast fem med følgende overskrift: «Fryktelig god, fryktelig film». Anmelderen skrev vider at: «Filmens største styrke ligger nok i skuespillerprestasjonene. Robert De Niro stråler som psykopaten Cady, og selv om han har hatt lignende roller tidligere, har han aldri lagt seg slik i selen for å virke troverdig som her. Nick Nolte er også mesterlig i rollen som advokaten Sam Bowden. Jessica Lange oppfyller også kravene og vel så det i sin tolkning av Bowdens kone. Hun viser her at hun har stort repertoar å spille på; hun klarer både irritasjon, sinne og frykt på strak arm». Hvem Hva Hvor beskrev filmen som en dyktig og «manipulerende» nyinnspilling av den klassiske thrilleren fra 1962. De kom også med kommentarer som: «En skremmende og tett psykopatstudie fra Niro».
Skogfoss

Skogfoss er et sted ved Pasvikelva i Sør-Varanger kommune i Finnmark. Skogfoss ligger ca. 60 km sør for Kirkenes. Stedet ligger også svært nær Russland, da det bare er ca. 300 meter over elven til nabolandet. Skogfoss har blant annet en butikk og en gourmetrestaurant som heter Pasvik Taiga, de har også en demning der Skogfoss kraftverk holder til.

Forsvarets tilstedeværelse

Ved Skogfoss lå også en av grensestasjonene på den norsk-russiske grensen frem til 17. juni 2014, da forsvarsminister Ine Eriksen Søreide formelt åpnet Grensestasjon Pasvik.
Pasvikkompaniet er ett av to grensekompanier, og de løser grensevaktoppdraget i den sørlige delen av grensen mot Russland, med utgangspunkt i en stor grensestasjon på Svanvik og ulike installasjoner i Pasvikdalen, inkludert Skogfoss. Grensejegerne i Pasvikkompaniet har begrenset politimyndighet.
ZSU-23-4

ZSU-23-4 (russisk: ЗСУ-23-4 «Ши́лка») er et sovjetisk, selvdrevet luftvernkjøretøy med fire 23 mm kanoner. Det ble utviklet på basis av stridsvognen PT-76 tidlig på 1960-tallet. ZSU-23-4 er nå i ferd med å bli faset ut de fleste steder, ofte til fordel for 2S6.
Det er eller har vært i tjeneste i Afghanistan, Algerie, Angola, Bulgaria, Republikken Kongo, Cuba, Tsjekkoslovakia, Egypt, Ungarn, India, Iran, Irak, Jordan, Nord-Korea, Libya, Nigeria, Peru, Polen, Somalia, Syria, Tsjetsjenia, Vietnam, Jemen og det tidligere Jugoslavia.
Tsjekkoslovakia har produsert vogna på lisens.
The To Do List

Handling

Skolelyset Brandy Clark (Aubrey Plaza) er sisteårs high school-elev og jomfru. Hun føler at hun trenger å få mer seksuell erfaring før hun begynner på college, og lager dermed en liste av ting hun håper å oppnå før hun drar dit.
Evanger kirke

Tidligere kirker på Evanger

Det har vært kirke på Evanger siden middelalderen. Det tidligste man finner Evanger-kirken nevnt i kildene er i Bergen kalvskinn fra midten av 1300-tallet. 
Middelalderkirken var trolig en stavkirke. Det er litt uklart hvor lenge middelalderkirken stod, men den ble trolig erstattet av en tømmerkirke på 1600-tallet.
1600-tallskirken stod til den ble erstattet av den nåværende kirken i 1851. 
Fra middelalderkirken er det tatt vare på en kirkeklokke, mens den andre av de to klokkene som er i kirken er fra 1673.
Staryj Krym

Staryj Krym (ukrainsk: Старий Крим, russisk: Старый Крым, krimtatarsk: Eski Qırım) er en liten historisk by øst på Krimhalvøya, omkring 25 km vest for Feodosija. Byen har ca 9.000 innbyggere (2011).

Historie

Byen har en lang historie. Den ble trolig grunnlagt i første halvdel av 1200-tallet då Krimhalvøya ble tatt av Batu Khan. Mongolene bygde festningsverk i byen og den ble så hovedstad forv Krim Jurt (provinsen som dekket Krimhalvøya for Den gylne horde) og var hjemsted for emiren av Krim. I denne perioden hadde byen to navn. De tyrkisktalende kalte den Qırım (: qırım - åsen min), mens italienske handelsfolk kalte den Solcati. Solkhat er en tyrkifisert form av det italienske navnet.
Det tyrkiske namnet på byen, Qırım, gav til slutt navn til hele halvøya.
På 1200- og 1300-tallet var Qırım en stor og velstående by som av araberne ble kalt «det andre Bagdad». Fra den perioden finnes Ozbek Han-moskeen, bygd i 1314 av Uzbeg Khan, og ruinene av en madrassa bygd i 1332. Qırım var hovedstaden til khanene på Krim frem til begynnelsen av 1500-tallet. Etter at hovedstaden i Krim-khanatet ble flyttet til Bakhtsjisaraj ble byen mindre viktig.
Fra Krimhalvøya ble annektert av Katarina II av Russland i 1783 har byen vært mest kjent under det russiske navnet Staryj Krym («Gamle Krim»), som er en russisk oversettelse av det gamle krimtatariske navnet Eski Qırım.
I 1805 ble tyske protestantiske innvandrere bosatt her, og de begynte med vindyrking.
Den russiske forfatter Aleksandr Grin tilbragte sine siste leveår her og døde i 1932.