Symplocos

Beskrivelse

Artene er busker eller trær. De fleste er eviggrønne, men Symplocos paniculata er løvfellende. Bladene sitter spiralstilt eller distikte i to rader. Akselblad mangler, og bladene har alltid stilk, selv om den unntaksvis kan være svært kort. Bladranden er hel eller tannet. Blomsterstandene er aks, klaser eller topper, mer sjeldent sitter blomstene enkeltvis. Blomstene er aktinomorfe, oversittende og nesten alltid tvekjønnede. Fruktknuten er to- til femdelt med to–fire frøemner i hvert kammer. Kronflikene er som regel hvite eller gule, og bare sammenvokst ved basis. Det er mange pollenbærere og én griffel. Frukten er en steinfrukt.

Utbredelse og systematikk

Slekta er utbredt i strøk med fuktig og varmt temperert til tropisk klima i Asia, Amerika og Oseania. De fleste artene vokser i tropiske fjellskoger. I den gamle verden forekommer slekta fra India og Sri Lanka østover til Fiji, nordover til Mandsjuria, Korea og Japan og sørover til New South Wales og Lord Howe-øya i Australia. I Amerika er det én art, Symplocos tinctoria, i USAs sørstater, og mange arter i Karibia, Mellom- og Sør-Amerika sørover til sørlige Brasil. Slekta forekommer ikke i Amazonas, og i Afrika mangler den helt.
Det er omtrent 320 arter i slekta. Molekylærgenetiske undersøkelser viser at Symplocaceae tilhører lyngordenen (Ericales) der den er søstergruppen til en klade som består av fjellpryd- og styraksfamiliene. Fylogenetiske studier viser at Cordyloblaste med to arter i Asia er søstergruppen til resten av Symplocos. Den skiller seg ut både ved kromosomtall og pollenmorfologi, og Fritsch et al. (2008) foreslår å flytte denne gruppen til en egen slekt.

Nytte

Trevirket til Symplocos har ingen særlig verdi. Bladverk og bark inneholder alun og brukes til fremstille røde og brune farger. De brukes blant annet i batikkindustrien på Java.

Fossiler

Det er gjort usikre funn av Symplocos-pollen fra blant annet sen kritt og paleocen i vestlige USA. Fruktene er derimot umiskjennelige også som fossiler. De er kjent fra tidlig eocen til gelasium i pleistocen i Europa, fra eocen og miocen i Nord-Amerika og fra pliocen i Japan og nordlige Sør-Amerika. Fritsch et al. (2015) har rekonstruert tidligere utbredelse ved hjelp av molekylærgenetikk kalibrert mot fossiler. Slekta oppstod i Eurasia og spredte seg til Nord-Amerika for 52–38 millioner år siden. Delgruppen Hopea vandret tilbake fra Nord-Amerika til Eurasia for 9,8–8 millioner år siden. Symplocos har spredt seg sørover fra Nord- til Sør-Amerika seks ganger, først gang for 35–16 millioner år siden lenge før Panamaeidet ble dannet.
Hele 26 fossile arter er beskrevet fra neogen i Europa, men en revisjon fra 2006 reduserer antallet til elleve. I tidlig og midtre miocen var det sju vanlige og to sjeldne arter i Europa, men mangfoldet ble etterhvert redusert. De siste artene var Symplocos schereri som døde ut i slutten av pliocen, Symplocos casparyi som overlevde i sentrale Italia til gelasium, og den sannsynligvis løvfellende Symplocos paucicostata som kan ha overlevd i Nord-Italia til gelasium. Mange andre treslag døde samtidig ut i Europa fordi klimaet ble for tørt og kaldt. I Georgia fantes tre–fire arter enda i begynnelsen av midtre pleistocen.