Panikklidelse

Bakgrunn

Panikklidelse er en potensielt invalidiserende lidelse, men tilstanden kan kontrolleres og bli godt behandlet. På grunn av de intense symptomene som følger med panikklidelse kan det bli mistatt for å være en livstruende fysisk sykdom, som for eksempel hjerteinfarkt. Denne misforståelsen forverrer ofte situasjonen, eller utløser nye anfall. Mennesker oppsøker ofte sykehuset eller legevakten når de har panikkanfall. Omfattende medisinske tester kan utføres for å utelukke andre forhold. Coryell et al. har funnet at dødsrater hos mennesker med panikklidelse er større enn i befolkningen generelt. I studien sin fant han at 20 prosent av dødsfallene hos 113 tidligere psykiatriske pasienter med panikklidelse som ble fulgt over 35 år skyldtes selvmord. Fordi folk med panikklidelse ofte også har andre angstlidelser, er det uklart om panikklidelse var den viktigste årsaken til selvmord. Denne studien fant også at menn med panikklidelse hadde dobbelt så stor risiko for å dø av hjerte- og karsykdommer, sammenlignet med menn i den generelle befolkningen.

Symptomer og tegn

Mennesker med panikklidelse har som regel en rekke intense episoder av ekstrem angst under panikkanfall. Disse anfallene varer vanligvis i ca ti minutter, men kan være så kortvarige som 1-5 minutter og vare så lenge som tjue minutter eller eventuelt til medikamentell intervensjon iverksettes. Anfallene kan imidlertid komme og gå over en periode på flere timer. Intensiteten og spesifikke symptomer på panikk kan variere over denne tiden. Vanlige symptomer på et anfall kan være høy puls, svetting, svimmelhet, åndenød, skjelving, ukontrollerbar frykt, hyperventilering, osv. Noen mennesker opplever dette på regelmessig basis. De ytre symptomene på et panikkanfall fører ofte til negative sosiale konsekvenser (f.eks. forlegenhet, sosial stigmatisering, sosial isolasjon og liknende.). Så mange som 36 % av alle personer med panikklidelse har også agorafobi.
Begrensede symptomanfall ligner på panikklidelse, men har færre symptomer. De fleste mennesker med panikklidelse opplever både panikkanfall og begrensede symptomanfall.

Årsaker

Det er ingen enkelt årsak til panikklidelse, men at det går igjen i familier tyder på at arv spiller en betydelig rolle i å bestemme hvem som får det. Man ser også at panikklidelse eksisterer som en komorbid tilstand til flere lidelser med høy arvelighet, som for eksempel bipolar lidelse, og en genetisk predisposisjon for alkoholisme.
En antar også at psykologiske faktorer som belastende livshendelser, livsoverganger, og det å tenke på måter som overdriver relativt normale kroppslige reaksjoner spiller en rolle i utvikling av panikklidelse. Ofte blir de første anfallene utløst av fysisk sykdom, høy stressbelastning, eller bestemte typer medisiner. Personer som har lett for å ta på seg overdrevent mye ansvar kan utvikle en tendens til å få panikkanfall. Mennesker med post-traumatisk stress lidelse (PTSD) viser også en mye høyere forekomst av panikklidelse enn den generelle befolkningen.
Sentralstimulerende midler er en forholdsvis vanlig årsak til panikkanfall.  Flere SSRI-preparater har også bivirkninger i begynnelsen av behandlingen som kan forverre tilstanden, og har blitt mistenkt for å kunne forårsake førstegangs panikkanfall hos ellers friske individer som behandles for depresjon.
Flöttmann beskriver panikklidelse fra et psykodynamisk perspektiv.  Frykt er karakteristisk for hvert utviklingsmessige trinn på grunn av skyldfølelse eller symbiotisk tilknytning.
Det finnes forskere som mener enkelte personer med panikklidelse har en kjemisk ubalanse i det limbiske systemet og forekomsten av nevrotransmitteren GABA-A. Den reduserte produksjonen av GABA-A sender feil informasjon til amygdala, som regulerer kroppens "fight or flight"-respons, og fører på denne måten til fysiologiske symptomer på panikkanfall.

Opprettholdende og dempende faktorer for panikklidelse

Nylig har forskere begynt å identifisere opprettholdende og dempende faktorer ved forskjellige aspekter ved panikklidelse. En slik opprettholdende faktor er partialtrykket av karbondioksid som har betydning for angstfølsomhet. Pasienter som får pustetrening som påvirker partialtrykket av karbondioksid i blodet, kan få senket angstfølsomheten.  En annen opprettholdende faktor er hypokondriske bekymringer, noe som påvirker forholdet mellom angstfølsomhet og panikksymptomer.
En nylig identifisert moderator av panikklidelse er genetiske variasjoner i genet som koder for galanin. Disse genetiske variasjonene påvirker forholdet mellom forekomst av panikklidelse hos kvinner og nivået på alvorlighetsgraden av symptomer på panikklidelse.

Diagnostikk

De diagnostiske kriteriene i DSM-IV-TR for panikklidelse krever uventede, tilbakevendende panikkanfall, i minst en måned med en betydelig og relatert atferdsendring, en vedvarende bekymring for flere anfall, eller en bekymring for konsekvenser av anfall. Det er to typer av panikklidelse, en med og en uten agorafobi. Diagnosen er ekskludert ved panikkanfall som skyldes bruk av et rusmiddel/medikament eller en medisinsk tilstand, eller ved panikkanfall som bedre forklares av andre psykiske lidelser. Diagnosen stilles vanligvis etter et klinisk intervju gjennomført av en psykiater/lege eller psykolog.
ICD-10, diagnosesystemet som brukes i Norge, deler panikklidelse og agorafobi opp i to separate diagnoser.

Behandling

Psykoterapi er vanligvis førstevalg for behandling av panikklidelse. Når psykoterapi ikke er et alternativ, kan medikamentell behandling benyttes. SSRI-preparater er ansett som et førstevalg ved medikamentell behandling for panikklidelse.
I tillegg kan mennesker med panikklidelse trenge behandling for andre psykiske problemer. Komorbid depresjon, personlighetsforstyrrelse og alkoholmisbruk er kjente risikofaktorer for manglende behandlingseffektivitet.
Som ved mange andre lidelser kan det å ha støtte fra familie og venner som forstår tilstanden, bidra til å styrke tilfriskning også ved panikklidelse.  
Gjeldende retningslinjer for behandling fra American Psychiatric Association og American Medical Association anbefaler primært enten kognitiv-atferdsterapi eller en av en rekke medikamentelle intervensjoner. Det finnes dokumentasjon som tyder på at en kombinasjon av disse behandlingsformene er det mest effektive.

Epidemiologi

Panikklidelse er et alvorlig helseproblem som i mange tilfeller kan bli behandlet. Tilstanden forekommer hos opp til 3 prosent av den voksne befolkningen. Lidelsen er assosiert med andre psykiske lidelser, inkludert personlighetsforstyrrelser og rusmisbruk. Risiko for selvmord og selvmordsforsøk er høyere hos pasienter med panikklidelse enn hos pasienter med andre psykiske lidelser, inkludert depresjon.  Lidelsen starter typisk i tidlig voksen alder, ca halvparten av alle mennesker som har panikklidelse, utvikler tilstanden før 24 års alder.  Kvinner har dobbelt så høy risiko som menn for å utvikle panikklidelse.
Panikklidelse kan pågå over måneder og år, avhengig av hvordan og når behandling eller hjelp blir søkt. Dersom tilstanden forblir ubehandlet, kan den forverre seg til et punkt hvor personens liv blir dominert av panikkanfall og forsøk på å unngå eller skjule disse anfallene. Det finnes også noe dokumentasjon for at mange individer (særlig de som utvikler symptomer i tidlig alder) kan oppleve en naturlig tilfriskning senere i livet.

Panikklidelse hos barn

En retrospektiv studie har vist at 40 % av voksne personer med panikklidelse rapporterte at deres symptomer begynte før fylte 20 år. I en artikkel som undersøker panikklidelse blant ungdom, Diler et al. (2004) ble det kun funnet noen få tidligere studier som har undersøkt forekomsten av panikklidelse hos ungdom. Det rapporteres at disse studiene har funnet at symptomene på panikklidelse hos ungdom er nesten helt like de som finnes hos voksne.  De samme komorbide lidelser som er sett hos voksne, er også rapportert hos barn med panikklidelse. Last og Strauss (1989) undersøkte et utvalg på 17 tenåringer med panikklidelse og fant høy forekomst av komorbid angst, depresjon og atferdsforstyrrelser.   Diler et al. (2004) fant lignende resultater i sin studie hvor 42 ungdommer med panikklidelse ble undersøkt. Sammenlignet med ungdom uten panikkangst hadde barn med panikklidelse høyere forekomst av komorbid depresjon og bipolar lidelse. 
Til tross for dokumentasjon som påpeker forekomst av panikkelidels blant barn og unge, eksisterer det så langt i DSM-IV-TR kun følgende seks angstlidelser hos barn: separasjonsangstlidelse, generalisert angstlidelse, spesifikk fobi, tvangslidelse, sosial angstlidelse (sosial fobi), og post-traumatisk stress lidelse (PTSD). Panikklidelse er unntatt fra denne listen.