Setring

Opphav

Det er usikkert hvor gammel setringen i Norge er. Det er sikker dokumentasjon fra skriftlige kilder for at setring var utbredt over det meste av landet i middelalderen. I Trøndelag og det indre Østlandet kan setringen ha utviklet seg ved at bøndene søkte lengre ut i utmarka etter slåttemark - beite og stølsdrift oppsto i så fall kjølvannet av utmarksslåttene. Fra noen deler av landet er det arkeologisk materiale langt tilbake i tid, kanskje til begynnelsen av vår tidsregning eller tidligere. På noen støler er påviste forhistoriske hustufter så mange og store at det kan dreie seg om forlatte fjellgårder. På blant annet Hardangervidda er det påvist beitepåvirkning i landskapet til 500 f.Kr eller tidligere noe som viser at fjellbeite er like gammelt som jordbruk i Norge, men det er uklart om dette var setring.

Seterbruk i norrøne bosetninger

Det kan se ut som setring som driftsform i jordbruket ble tatt med fra Norge til nye norrøne bosetninger på Island, Grønland og Færøyene. På Island var det i norrøn tid setrer over hele øya kort tid etter landnåmet. Seterdrift på Shetland og Orknøyene hører vi ikke om, men på Grønland var den av stor betydning for den norrøne bosetningen. På Færøyene forsvant seterdriften allerede i løpet av 1200-tallet, trolig på bakgrunn av en omlegging av jordbruket i retning mer sauehold for produksjon av vadmel og ull som eksportvarer til Norge. På færøysk kalte man setrene ærgi, et ord fra gammelirsk med betydning «sommerbeite for kyr».

Flere høydetrinn

I landskap med store høydeforskjeller hadde hver gård ofte flere setrer på ulike høydenivåer. Disse ble brukt på forskjellige tider av året og/eller til forskjellige dyr. De høyeste setrene ble bare brukt en kort periode på høysommeren, de andre i perioden(e) før og etter. Dette resulterte i en optimal utnyttelse av de ulike høyderegionene, i og med at vegetasjonsperioden med økende høyde begynner senere og varer kortere. Et setersystem med tre høydetrinn var ikke uvanlig i Norge og Alpene. Vårsetra lå gjerne under tregrensen, i Norge i bjørkebeltet. I enkelte tilfeller kunne vårsetra ligge lavere enn selve gården. I Alpene forekom også setersystemer med flere høydetrinn, unntaksvis opptil 30 (i Valais).

Eierformer og rettigheter

Eierstrukturene for setrer var og er veldig mangfoldige. Norske setrer var i privateie, det vil si hver gård hadde sin(e) egen(e) seter(e), men setrene lå ofte samlet i setergrender, og beitearealene var felles. Denne eierformen forekommer også i Alpene, men er heller unntaket. Her er setrene oftere allmenninger eller eies av interessentskaper, det vil si setrene er fra gammelt av felles for alle bønder i en eller flere landsbyer, eller for de av bøndene som har kjøpt andelsrettigheter.
Det har vært vanlig at gårdbrukere uten egen seter leide seg inn hos setereiere med ledig kapasitet. Utleieren tok seg da av buskapen og stelte melken mot godtgjøring. Buskap utplassert på denne måten ble kalt «stellingsfe» eller «leiefe», andre betegnelser har vært fremmedkyr (Østlandet), drottkyr (Østerdalen), sytningskyr, dragekyr eller sellingskyr (Surnadal) eller vaktefe (Hallingdal). Blant setereiere med rikelig beite kunne det være konkurranse om å skaffe slike leiekyr. Leieprisen kunne være i form av andeler av melkeproduktene, for eksempel at utleieren fikk ost og prim eller at utleieren fikk melken hver tredje dag. Denne prisen var betaling både for beitet og for budeiens arbeid. Norges første meieri, Rausjødalen setermeieri, var ifølge Reinton en videreutvikling av leiefeordningen.
På fellessetrer i Alpene oppstod det komplekse og detaljerte regelverk om bøndenes rettigheter og plikter. Reglene varierte sterkt mellom ulike deler av Alpene, men hadde flere fellestrekk: Antallet dyr var nøyaktig reglementert, likeså når og hvor lenge buskapen kunne være på setrene. Slike regler skulle forhindre under- og overbeite og klarte dermed å unngå at setrene ble utsatt for allmenningens tragedie. (Underbeite fører til spredningen av beite-ugress, overbeite ødelegger vegetasjonen.) I tillegg var bøndene forpliktet til dugnadsarbeid: Viktige gjøremål var fjerningen av stein etter vinterens/vårens steinras; fjerning av høytvoksende ugress som spredte seg og ble unngått av buskapen; såing av gress på erosjonsarealer; vedlikehold av seterbygningene, stier og gjerder. Andre regler garanterte retten til å drive feet på lavereliggende, private beiter ved plutselig snøfall på setra. Motsatt kunne landsbybefolkningen ved katastrofer i dalen søke tilflukt på setra. Mange av reglene stammer fra den tidlige middelalderen og gjelder i store trekk fremdeles, selv om de fleste nå har mistet sin betydning.

Driftsformer

Felles setrer (allmenninger eller interessentskaper) kan ha en felles driftsform, dvs. driften overlates mot betaling til spesialiserte ystere og gjetere (budeier eller sveisere). Denne driftsformen ble utviklet i Sveits på 1200-tallet og fikk sitt gjennombrudd i Alpene med innføringen av ysting basert på løpe, siden denne forutsetter mer melk enn en enkelt buskap produserer. Alternativt beholdt hver familie ansvaret for sin egen buskap (inkl. gjeting og ysting), slik at det kunne oppstå regelrette seterlandsbyer.
I Norge har det vært vanlig at flere gårder har etablert seter sammen. Ofte i klynger på 10-20 og opp til 40. Slike fellesstøler ble kalt seterlag, setervang (Valdres) eller stølstun (Vestlandet), i nyere tid har betegnelsen setergrend også blitt brukt mens seterlandsby er ren litterær betegnelse ifølge Reinton.

Bygninger

Setrer omfatter også enkle bygninger som ble brukt til sesongbosted og til ysting. Bygningene ble sjelden bebodd av hele bondefamilier, men av enkelte familiemedlemmer og hadde oftest en mye enklere standard enn gårdene. I områder av Norge som praktiserte vintersetring har eller hadde seterbygningene høyere standard. Om det fantes fjøs på setra, var veldig variabelt i ulike områder. Norske setrer hadde ofte fjøs, mens fjøs var fraværende fra setrene for eksempel i de tysktalende Alpene. I dag har infrastrukturen til de gjenværende setrene blitt betydelig modernisert. Melka transporteres nå ofte med bil fra setra til meieriet.

Arbeidsfordeling

Stell av melkekyr var tradisjonelt kvinnearbeid i Norge, og budeia var spesialisten innen dette arbeidet. Det var ofte et yngre kvinnelig familiemedlem som fikk ansvaret for arbeidet på setra. Hun melket og stelte kyrne; og hun foredlet melka til smør og ost. På fellessetre med felles driftsform ble derimot ystingen (og driften ellers) overtatt av menn (sveisere).

Tradisjoner

Dagen da buskapen blir drevet til eller fra setra (bufardagen; i de tysktalende Alpene Almauftrieb resp. Almabtrieb, eller Alpfahrt), markeres ofte som en stor festdag. Andre festdager var knyttet til dugnadsarbeidet. I Alpene er det vanlig med ulike former for velsignelse for setrene, delvis med klart førkristne elementer. I enkelte dalstrøk inneholder velsignelsen et løfte om å gi én dags osteproduksjon til landsbyens fattige.
Det var knyttet mange folkelige forestillinger til den tradisjonelle seterdriften. I Norge er dette fremfor alt haugefolket og de underjordiske. I Alpene forekommer mange fortellinger om dverger som lærte bort ystingens hemmelighet til menneskene.

Dagens situasjon

Setrenes blomstringstid var i middelalderen og frem til begynnelsen av 1900-tallet, da det ble grunnlagt større ysterier i dalene. Disse kunne produsere osten billigere enn setrene, noe som skapte en alvorlig konkurranse. Situasjonen ble forverret ytterligere på 1960-tallet, da arbeidskraft ble dyrere, mens produkt- og transportpriser sank. Inntil da hadde arbeidskraft vært billig og produkt- og transportpriser høye. Den arbeidsintensive seterdriften hadde dermed mistet sine tidligere fordeler. Det fulgte en til dels drastisk nedgang. I deler av de sydlige Alpene ble mer enn 60 % av setrene lagt ned. Andre deler av Alpene har klart å bevare mange setrer, best står det til med seterdriften i Tirol, der bare rundt 10 % av setrene ble avviklet.

Setrenes betydning for landskapsbildet

Det varierte landskapsbilde i mange fjellområder med veksel mellom skog og artsrike gresslier skyldes i stor grad seterdrift. Uten seterdrift hadde den subalpine høydesonen vært dominert av nokså artsfattige skoger. Ofte har seterdriften også ført til at tregrensen sank (i Alpene med opptil 400 høydemeter). Nedleggelsen av setrer har derfor stor betydning for kulturlandskapet. Uten beiting gror de åpne beiteområdene igjen, og artsrike enger fortrenges av artsfattig buskas. I bratt terreng øker også erosjonsfaren, siden kortbeitet gress er mer motstandsdyktig mot store nedbørsmengder. For å bevare kulturlandskapet i fjellene, mottar seterdrift nå i mange land økonomisk støtte.