google/wiki40b huggingface dataset:
Tétouan

Historie

Til forskjell fra de fleste andre byer ved middelhavskysten i region er det ikke noen spor fra fønikerne i Tetouan. Romerne grunnla i nærheten av dagens by en militær bosetting ved navn Oppidum Tamuda.
Under islams ekspansjon var byen knutepunktet mellom Nord-Afrika og al-Andalus, det muslimske nærværet i Spania.
På 1300-tallet var Tétouan fryktet som et sjørøverfeste, og ble derfor gjentatte ganger angrepet av den kastiljanske flåten. Etter erobringen av Granada (1492) og igjen ved begynnelsen av 1600-tallet slo jødiske og mauriske flyktninger fra Andalucía seg ned her, noe som fremmet byens økonomiske oppsving. Medinaen i byen er blant de minste i sitt slag, men har en spesiell historisk betydning og et unikt arkitektonisk uttrykk. Byens kunst og arkitektur, som er meget godt bevart, er derfor preget av den den islamske arkitekturen som man kjenner fra Alhambra.
Under den spansk-marokkanske krig fant en rekke små men svært blodige trefninger sted ved Tétouan, mellom spanjoler og marokkanere. Den 4. februar 1860 klarte spanjolene å okkupere byen. Etter et avgjørende nederlag vest for Tetouan den 23. mars bad marokkanerne om våpenstillstand.
Ved slutten av 1800-tallet – etter tapet av landets oversjøiske kolonier – engasjerte Spania seg stadig mer i det nordlige Marokkos, og i 1913 ble Tétouan residensby bor den spanske høykommissær i Marokko. I Spansk Marokko begynte den 17. juli 1936 det militære statskupp som skulle styrte den annen spanske republikks regjering. De spanske styrker i Tétouan forholdt seg da lojale mot regjeringen. Etter å ha inntatt Tétouan og flybasen Sania Ramel likviderte kuppmakerne høykommissæren for Spansk Marokko, major Ricardo de la Puente Bahamonde, sammen med ytterligere 189 republikanere. Under den spanske borgerkrig ble Tetouan bombet av fly fra den republikanske side. 
I 1956 gav Francisco Franco etter for internasjonalt påtrykk og gikk med på Marokkos uavhengighet.
Medinaen ble i 1997 erklært som et verdensarvminne.
Heyuan

Heyuan (kinesisk: 河源市; pinyin: Héyuán) er et byprefektur i provinsen Guangdong i Folkerepublikken Kina. Det har et areal på 15.478 km² og har ca. 3,32 millioner innbyggere (2002). 
Mesteparten av befolkningen er kantonesere eller hakka.
I november/desember 2002 utbrøt den dødelige sykdommen og epidemien SARS i dette byprefekturet.

Samferdsel

Kinas riksvei 205 passerer gjennom området. Den begynner i Shanhaiguan i Hebei og ender opp sør i  Shenzhen i provinsen Guangdong. Underveis er den innom blant annet Tangshan, Tianjin, Zibo, Huai'an, Nanjing, Wuhu, Sanming, Heyuan og Huizhou.
Agder Flekkefjords Tidende

Agder Flekkefjords Tidende er en avis som blir utgitt i Flekkefjord i Vest-Agder. Avisen ble første gang utgitt i 1877, og er gitt ut sammenhengende siden – hvis en ser bort fra krigsårene.
Avisen var i mange år organ for Venstre, med et periodisk innlegg: «Grannen», som var målsakspreget og med forfatteren Hans Seland som primus motor. «Grannen» kom som midtsideinnlegg til å brette sammen og skjære opp til bokformat-hefte, som senere kunne bindes til årgangsbøker.
Etter at høirekonkurrenten Flekkefjordsposten la ned, ble avisen etterhvert partipolitisk uavhengig. 
Nåværende redaktør er Kristen Munksgaard. Avisen er i dag den nest største i Vest-Agder. Den dekker kommunene Flekkefjord, Kvinesdal og Sirdal i Vest-Agder, og Lund og Sokndal i Rogaland. Avisen er nummer en-avis i alle sine kommuner, så nær som Sokndal.
I 1997 ble Agders historie samlet mellom to permer. Boken En by i verden – en avis i byen er skrevet av Egil Remi Jensen, tidligere sjefredaktør i Fædrelandsvennen.
Instrumental rock

Instrumental rock (også omtalt som kunstrock) er rockemusikk som framhever musikalske instrumenter og trekk med svært lite eller ingen form for synging. Eksempler på instrumental rock kan bli funnet i nær alle former for undersjangre av rock, ofte fra musikere som har spesialisert seg i en stil. Instrumental rock var mest populær fra midten av 1950-tallet og fram til midten av 1960-tallet med musikere som Bill Doggett Combo, Jimmy Reed, Earl Bostic, The Fireballs, The Shadows, og The Ventures. Amerikansk surfemusikk hadde mange instrumentale sanger, men nådde veggen ved ankomsten av The Beatles og resten av den britiske bølgen på midten av tiåret. Med The Beatles i 1964 ble amerikansk ungdom opptatt av den nye vokale popmusikken og mistet interessen for instrumentalmusikk. 1964 er året som har blitt pekt ut som vendepunktet, men trenden bort fra instrumentalmusikk hadde allerede begynt med The Beach Boys.
Mange instrumentale hits kom fra sjangeren R&B, men også funk og disko frambrakte mange instrumentale sanger på 1970-tallet.  1960-tallets instrumentale rock kom fra mange kilder, men teknologi spilte også inn med høyere orgel, bredere trommelyd og tøffere og mer støyfylt gitarlyd. The Allman Brothers Band gjorde flere instrumentale låter. Jeff Beck spilte inn to instrumentale album på 1970-tallet. Selv The Beatles har lange instrumentale partier på albumet Abbey Road (1969). Progressiv rock førte til mange virtuose instrumentale framføringer på 1960- og 1970-tallet.
De aller fleste enkeltartister som spesialiserer seg innenfor sjangeren er gitarister, og det stilles høye krav til ferdighetene innen sitt eget instrument og innen komposisjon siden sangene bare skal bestå av instrumenter og ikke sang. Mens en vanlig rockelåt som regel består av en intro, flere vers og refrenger i tillegg til eventuelle soloer og avslutninger, har ikke instrumentalene en spesiell oppbygging. Det er opp til hver enkelt musiker eller band som spiller låter innenfor instrumental rocken å skape sin egen oppbygning og utvikling i sangene. 
I løpet av 1980- og 1990-tallet var instrumental rock dominert av flere gitarsolister, blant annet Joe Satriani, Yngwie Malmsteen og Steve Vai. På 2000-tallet ble det åpnet opp for en ny stil for den instrumentale framfører. John Lowery (også kjent som «John 5») utga et instrumentalt soloalbum, og tiåret førte også til en framgang for instrumental musikk av grupper som ble kalt for post-rock. Sistnevnte musikk benytter rockens instrumentering, men ignorerte rockens typiske låtstruktur. Den var hovedsakelig instrumental uten sang, og typisk trekk var rolig arpeggio rundt enkle akkordprogresjon som steg og svellet ut til crescendo.
Fredskonferansen mellom Etiopia og Eritrea 2018

Fredskonferansen mellom Etiopia og Eritrea 2018 var et toppmøte som fant sted 8. og 9. juli 2018 i Asmara i Eritrea. Toppmøtets deltakere var president i Eritrea, Isaias Afwerki og Etiopias statsminister Abiy Ahmed, samt andre ledere fra de to landene.
Toppmøtet endte i en signering av en felles erklæring, noe som endte grensekonflikten mellom de to landene. I tillegg ble det gjenopprettet fulle diplomatiske forhold, og enighet for å åpne grensene for varer, personer og tjenester. Dette førte blant annet til at Ethiopian Airlines åpnet sin første rute til Asmara på 20 år.
Denne erklæringen førte til at Ahmed fikk Nobels fredspris i 2019.
Eva Moberg

Liv og arbeid

Moberg ble født i Stockholm og er datteren til forfatteren Vilhelm Moberg og Margareta Törnqvist. Hun gikk ut av videregående skole i 1952, og i 1963 ble hun lisensiat i litteraturhistorie, religionshistorie og praktisk filosofi. Hennes avhandling omhandlet den franske forfatteren Colettes syn på forholdene mellom kjønnene. Hun var redaktør for Fredrika Bremer-förbundets tidsskrift, Hertha (1960-1963), kulturredaktør i ukeavisen Vi (1967-1976), og spaltist i Dagens Nyheter (1976-1992). Hun har skrevet om samfunnsproblemer, politikk, og etiske spørsmål. Fra 1968 til 1970 var hun ansatt som manusforfatter for Sveriges Television, hvor hun blant annet skrev en rekke kjente TV-revyer og situasjonskomedier.
Moberg var en tidlig deltaker i debatten om likestilling i Sverige. I 1961 publiserte hun artikkelen "Kvinnans villkorliga frigivning", som satte i gang en intens og langvarig debatt om mannens og kvinnens stilling i familien og samfunnet generelt. Artikkelen ble ansett som starten på nyfeminismen i Sverige. I artikkelen argumenterte hun for at likestillingen mellom menn og kvinner hadde fortsatt en lang vei å gå, ettersom det fortsatt var forventet at kvinner skulle gifte seg og ta seg av både hus og barn. På midten av 60-tallet ble Moberg medlem i Gruppe 222, en løst sammensatt aktivistgruppe for likestilling. Gruppe 222s og Mobergs idéer om et likestilt samfunn kritiserte den tradisjonelle mannsrollen; de hevdet at det ikke bare var kvinnen som måtte bli frigjort, men også mannen.
Fra 1964 til 1976 var Moberg gift med TV-produsenten Hans Hederberg, som hun også fikk en datter med i 1966. Fra 1981 og fram til sin død, var Moberg samboer med dramatikeren og journalisten, Gottfried Grafström.
Brynebekken

Bekkeløp

Bekken starter ved utløpet av Prestvannet og følger østsiden av Bryne hvor den er en naturlig grense til Vanse Prestegard, gårdsnummer 103. Etter 35 meter går den under broen Prestvatn bru til Nordre vei, fylkesvei 43; og deretter under broen til gang og sykkelsti som går parallelt med fylkesveien. Bekken følger parallelt gaten Abraham Berges vei og når Selvaagparken hvor den passerer under tre gangbroer. Deretter går den videre forbi rutebilstasjonen i Vanse sentrum og gangbroen der. En halv kilometer fra Prestvannet går den under broen til Nordre vei, fylkesvei 651. Etter 0,6 km følger skiftet på andre siden av bekken mellom Vanse Prestegard, gårdsnummer 103; og Nedre Skeime, gårdsnummer 25. Her passerer den også under broen til Olav Selvaags vei, fortsetter så under gangbroen ved idrettsbanen sørover. Den passerer vest for Brynåsen i det den er 1 km fra Prestvannet  og går skiftet mellom Bryne, gårdsnummer 21; og Austre Vatne, gårdsnummer 22. Siste gangbro som passeres går mellom Vatneveien og Tingvollen. Bekkens løp følger så inn i våtmarksområdet Løgan og ender sin 1,7 km lange ferd i Neshemvannet.

Dyreliv

Bekken er et viktig gyteområde for fisken i vannet. Det er også observert sjøaure og laks i Brynebekken og et stykke opp i Åmdalsbekken.

Senking

I 1915 ble det foretatt drenering på deler av Hellemyra og Brynebekken ble senket for å få lavere vannivå. Prestvannet ble senket om lag to meter. Brastadvannet og Nesheimvannet ble også senket i forbindelse med dreneringsarbeidet. Bakgrunnen for arbeidet var blant annet for å forhindre at jordene ble flommet over om høsten. Det ble funnet flere arkeologiske funn under arbeidet.

Forurensing

I 1919 ble legeboligen i Vanse oppført og det ble installert vannklosett. En av de første på Lista. Ulempen var at avløpet gikk rett ut i bekken og dermed kunne den ikke lenger brukes som drikkevannskilde. I dag finnes det fortsatt enkelte avløp som går rett ut i bekken uten slamavskiller.
Dumont d'Urville (forskningsstasjon)

Dumont d'Urville (Base antarctique Dumont d'Urville) er en fransk forskningsstasjon på øya Île des Pétrels i Terre Adélie, Frankrikes kravområde i Antarktis. Den er oppkalt etter den franske oppdageren Jules Dumont d'Urville.
Stasjonen har helårsbemanning, og kan innkvartere 120 personer om sommeren og 30 gjennom vinteren. På grunn av vanskelige værforhold kommer bare 30–40 mennesker i land om gangen. Isbryteren «l'Astrolabe» kommer med proviant og mannskap til stasjonen fra Hobart, Tasmania. Den går fem turer hvert år i sommersesongen mellom november og mars.
Den første forskningsstasjonen Port-Martin ble ødelagt i en brann 23. januar 1952, og i 1956 stod den nye forskningstasjonen ferdig. I det internasjonale geofysiske året 1957/1958 fungerte stasjonen som den franske deltakningsenheten. Stasjonen har vært i aktivt bruk siden den gang og er idag hovedstasjonen i Adélie Land. Den Oscar-vinnende dokumentarfilmen La Marche de l'empereur, utgitt på norsk som Pingvinenes marsj, ble filmet i områdene rundt Dumont d'Urville Station.
Józef Bem

Utdannelse, tidlig offiserstjeneste

Bem ble utdannet ved universitetet i Kraków, i kadettkorpset og ved artilleriskolen i Warszawa. Han gikk inn i det polske ridende artilleri og deltok i Russlandsfelttoget i 1812. For sin innsats under forsvaret av Danzigs mottok han æreslegionens kors.
Bem tjenestegjorde 1815-25 i den reorganiserte polske armé som artillerioffiser, underviste ved artilleriskolen i Warszawa og ble kaptein i 1819. Hans frimodighet førte til at han ble ilagt flere harde straffer, til han etter tsar Aleksander Is død fikk tre ut av polsk-russisk tjeneste.

Novemberoppstanden

Han var i Lwow og beskjeftiget med et arbeide om dampmaskiner da novemberoppstanden brøt ut i Warszawa i 1830. Bem ilte til opprørsstyrkene i Warszawa og ble utnevnt til artillerimajor. Han deltok med tapperhet i det polske opprøret og ble i 1831 forfremmet til general i opprørsarméen. Han førte sine styrker i slagene ved Iganie og Ostrołęka. I slaget ved Ostrołęka gikk hans styrker til et dristig angrep på russerne. Dette klarte å trenge de russiske styrkene tilbake over noen viktige broer. Selv om den polske hær led et alvorlig nederlag med tap av 6 000 mann, forhindret Bem ved sin ledelse ødeleggelsen av hele den polske hæren.

Første eksil

Etter Warszawas fall flyktet han til Tyskland og oppholdt seg deretter likesom mange andre polske emigranter mest i Paris. Der livnærte han seg som matematikklærer. I Frankrike publiserte han et verk om opprøret i Polen, der han foruten å gi en vurdering av opprørets forløp også prøvde å legge frem et program for fortsettelsen av kampen for landets selvstendighet.
I 1833 dro han til Portugal for å assistere den liberale Dom Pedro mot den reaksjonære Dom Miguel, men oppgav forehavendet da det ble klart at en polsk legion ikke kunne bli satt opp. I Portugal var han utsatt for et forsøkt snikmord forøvd av russiske agenter.

Hærfører i Østerrike og i Ungarn

I revolusjonsåret 1848 kom han i mars til Lwow og kjempet med opprørene, og deretter til Wien og deltok i dets forsvar mot regjeringsstyrkene. 
Han flyktet ved byens kapitulasjon til Ungarn og fikk av Lajos Kossuth overkommandoen i Transilvania, der han organiserte 10.000 szeklere til en effektiv geriljakrig. Han erobret Kronstadt og Hermannstadt, men måtte til slutt vike for den østerriksk-russiske overmakten. I sitt forsøk på å trekke inn i Moldau-området, led han et alvorlig nederlag 31. juli 1849 i slaget ved Segesvár.

Annet eksil

Etter slaget ved Segesvár i august 1849 flyktet han til Det osmanske rike, konverterte til islam og tok navnet Murad Paşa. Med ham konverterte 72 offiserer og generaler, så vel som 6 000 ungarske og polske soldater. Han gjorde tjeneste i Aleppo som guvernør.
Yuji Hironaga

Landslaget

Yuji Hironaga ble tatt ut i japans tropp til Fotball under Sommer-OL 1996.
Rettssikkerhetsprisen

Rettssikkerhetsprisen er en pris opprettet av Norges Juristforbund.
Den ble første gang utdelt i 2006, til jurist og professor i rettsvitenskap Anders Bratholm. 
Pr. 2009 er den pålydende 75 000 kr. Prisen utdeles til en eller flere personer, stiftelse eller organisasjon som har styrket rettssikkerheten, bidratt til forståelse og innsikt i lovverket, bidratt til å effektivisere saksbehandling og sikrere beslutninger via juridisk kompetanse.
Anders Limpar

Klubbkarriere

Limpar startet sin fotballkarriere i 1981 i den svenske klubben IF Brommapojkarna, som er kjent for oppfostring av fotballtalenter. Etter å ha spilt der i om lag seks år dro turen videre til Örgryte IS i 1987, som overraskende hadde vunnet Allsvenskan i 1985. I denne klubben imponerte han såpass at han tiltrakk seg oppmerksomhet fra flere europeiske klubber, og i 1988 ble han kjøpt av den sveitsiske toppklubben Young Boys. Her ble han kun i én sesong før han i 1989 dro videre til den italienske klubben Cremonese.
Sommeren 1990 ble høydepunktet i Limpars karriere da han meldte overgang til den engelske klubben Arsenal FC, hvor han umiddelbart ble en favoritt blant klubbens tilhengere. Limpar scorte flere spektakulære mål og var blant annet delaktig i at Arsenal vant den daværende 1. divisjon 1990-91 og både FA-cupen og Ligacupen under 1992/1993-sesongen. Han ble i 1991 også tildelt Guldbollen som årets svenske fotballspiller. Ifølge daværende lagkamerat Pål Lydersen hadde Limpar «..to sesonger da han var fantastisk. Men da han ble satt i system, fungerte det ikke så greit for ham».
I mars 1994 gikk han videre til Everton FC for £1,6 millioner, hvor han i 1995 var med på å vinne FA-cupen for andre gang med sin målgivende pasning til Paul Rideout i finalen mot Manchester United. Etter 1995/1996-sesongen fikk han problemer med å komme inn på førstelaget, og etter å ha spilt kun to seriekamper i begynnelsen av 1996/1997-sesongen ble han i januar 1997 solgt videre til Birmingham City for £100 000. Denne overgangen ble ikke vellykket for Limpar, og etter fire seriekamper ble han sommeren 1997 gitt fri overgang til svenske AIK.
Etter 22 seriekamper på to sesonger dro han til sitt andre utenlandshopphold da han signerte for den amerikanske klubben Colorado Rapids i februar 1999. Her ble han frem til november 2000, da han igjen dro hjem til Sverige og signerte for Djurgårdens IF. Her fikk han problemer med å komme inn på førstelaget, og som følge av dårlig form valgte han å legge opp som fotballspiller i mars 2001.

Internasjonal karriere

Anders Limpar fikk sin landslagsdebut for Sverige i april 1987 i en vennskapskamp mot Sovjetunionen (3-1). Hans første internasjonale turnering var Sommer-OL i Seoul i 1988. Han deltok deretter i VM i fotball 1990, som ble arrangert i Italia, men dette mesterskapet ble for Sveriges del betegnet som fiasko da de tapte alle de innledende gruppekampene mot henholdsvis Brasil, Skottland og Costa Rica. Sverige gjorde det likevel bedre under EM i fotball 1992 arrangert på hjemmebane, da landslaget spilte seg til en plass i semifinalen som de tapte mot Tyskland.
Han var også med i troppen under VM i fotball 1994 som ble arrangert i USA, hvor Sverige ende opp på en overraskende bronseplass etter å ha vunnet bronsefinalen mot Bulgaria. Fra 1987 og frem til 1996 fikk han tilsammen 58 landskamper og seks mål for Sverige.
Songta-demningen

Songta-demningen er en demning med vannkraftverk under planlegging i provinsen Yunnan i Kina, i elven Nu (Salween) nær Myanmar. Anlegget er svært omstridt. Det ble planlagt igangsatt i 2008, og skal eter tidligere vedtak stå ferdig i 2015. Det er usikkert om tidsplanen vil holdes.
Total effekt blir inntil 4 200 MW, som vil gjøre kraftverket til et av de tretti kraftigste i verden.
Kåre Kristiansen

Bakgrunn og karriere

Han var sønn av legpredikant Michael Kristiansen (1886–1982) og Olga Baalerud (1896–1975). Han giftet seg i 1948 med Helen Marit Strand.
En av deres sønner er journalisten Stein Kåre Kristiansen, kjent fra bl.a. VG og TV 2.  
Kristiansen startet sin karriere som telegrafist i Norges Statsbaner i 1941, hvor han avanserte til å være jernbanedirektør 1968–1970, driftsdirektør 1970–1989 og spesialrådgiver 1989–1990.
Han sto blant annet sentralt i gjennomføring av folketrygden i 1967, da han var statssekretær i Sosialdepartementet for Egil Aarvik.
Han ble av mange oppfattet som en representant for partiets høyrefløy. I 1983 ble han presset til å gå som partileder etter intern strid om blant annet samarbeidet med Høyre. Han byttet verv med Kjell Magne Bondevik, slik at Bondevik ble leder, og Kristiansen parlamentarisk leder. Men bare noen uker senere gikk partiet med i Willoch-regjeringen, der Kristiansen ble olje- og energiminister. Helst ville han blitt utenriksminister, men det nektet statsministeren å gå med på. Da regjeringen gikk av i 1986, overtok Bondevik vervet som parlamentarisk formann, samtidig som han fortsatte som partileder. Kristiansen oppfattet dette som brudd på avtalen fra 1983, og betraktet seg mer eller mindre som frilstilt resten av stortingsperioden. I 1989 trakk han seg som stortingsrepresentant, med den begrunnelse at partiet hadde fjernet seg fra sin gamle kurs. I de senere år hadde han og hans meningsfeller oppfattet seg som marginalisert i partiet.
Kristiansen var en motstander av tilbaketrekningen av israelske nybyggere fra den okkuperte Gazastripen. Kort tid før sin død boikottet han feiringen av Hjelp Jødene Hjems 15-jubileum i protest mot at Norges tidligere overrabbiner og politisk moderate viseutenriksminister i Israel Michael Melchior skulle delta på feiringen.
I 1991 ble Kåre Kristiansen medlem av Den norske Nobelkomite. I 1994 trakk han seg fra komiteen i protest mot at Nobels fredspris ble tildelt Yasir Arafat, sammen med Shimon Peres og Yitzhak Rabin. Denne markeringen ble på mange måter «høydepunktet» i det som har vært et livslangt og sterkt engasjement for staten Israel og det jødiske folk.
Mot slutten av livet kom det til en slags forsiktig forsoning mellom ham og partiet. Han gikk med på at partiet holdt en mottakelse for å ferie 80-årsdagen hans, og han lot seg også utnevne til æresmedlem i partiet. Han døde etter kort tids sykdom.
Sørishavsstrømmen

Sørishavsstrømmen (også den antarktiske sirkumpolare strøm og Sydpolstrømmen) er en kraftig, kald havstrøm som kretser om det antarktiske kontinentet på rundt 45-55 grader sørlig bredde.
Sørishavstrømmens retning, med jordrotasjonen, forårsakes av vindene i Vestavindsbeltet som hovedsakelig blåser fra vest mot øst. Alternative navn på strømmen er derfor Vestavindstrømmen eller Vestavindsdriften.
Strømhastigheten er ikke så stor, 0,1 m/s eller mindre, men strømmen er både bred og dyp, og er med en vannføring på rundt 125 sv den havstrømmen i verden som transporterer mest vann. Til sammenligning er den sterkt varierende Golfstrømmen mellom 100–150 sv ved maksimumet sør for Newfoundland og den nordatlantiske strømmen, som bl.a. går mot norskekysten er på 8 sv.
Så lenge Antarktis var landfast med Australia og Sør-Amerika ble varme strømmer transportert sørover, og Antarktis var isfritt. Men platetektoniske bevegelser førte til at det antarktiske kontinentet ble revet løs fra de australske og sør-amerikanske kontinentene, og med åpningen av Tasman- og Drakestredet startet den kalde sirkumpolare strømmen opp og hindret varmt overflatevann i å trenge sørover. Dermed startet en nedkjøling som for rundt 35 millioner år siden resulterte at den antarktiske iskappen la seg over det nå isolerte kontinentet, og jorda gikk med det inn i den pågående kenozoiske istida.
Grisslehamn

Grisslehamn er et tettsted i Norrtälje kommune i Stockholms län i landskapet Uppland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 249 innbyggere.
Albert Marius Jacobsen

Privatliv

Han ble født i Vågå, som andre sønn av Johanne Georgine Jørgensen og hennes mann Nils Lauritz Severin Jacobsen. Han hadde flere brødre, blant annet Oscar Jacobsen.
I 1863 giftet Oscar Jacobsen seg med Hansine Fredrikke Schøyen. De fikk to sønner. Deres sønn, Rolf Jacobsen ble jurist og politiker, og var var forsvarsminister fra 1924 til 1926.

Karriere

Han ble valgt inn på Stortinget i 1877, som representant for Hedemarkens Amt. Han ble gjenvalgt i 1880 og 1883, samt for Buskerud Amt i 1886. Fra 1884 representerte han Venstre. På alle Storting var han medlem av militærkomiteen, formann fra 1882. Han var også medlem av traktatkomiteen 1882-83 og av valgkomiteen 1883-88.
Som offiser i militæret nådde han rangen premierløytnant da han først ble valgt inn på Stortinget, og han ble senere kaptein. Han jobbet også senere for Riksrevisjonen. Jacobsen døde i Bodø i 1909.