Japans politiske system

Japans politiske system består av politiske institusjoner, de politiske beslutningsprosessene og innholdet i de politiske beslutningene i Japan. Den offentlige politikken utøves innenfor rammen av et representativt demokrati og konstitusjonelt keiserdømme, og er fundert på kontinental lov. Den lovgivende makten ligger hos et todelt parlament, Kokkai (国会), «riksdag». Her praktiseres et flerpartisystem. Statsministeren er sjef for regjeringen, hvis medlemmer ikke kan være militære. Den dømmende makten ligger hos høyesteretten og tre lavere rettsinstanser. 
Grunnloven stadfester folkesuverenitetsprinsippet som førende. Grunnloven definerer keiseren av Japan som «symbolet på staten og folkets enhet.» Han innehar utelukkende en seremoniell rolle. I diplomatiske sammenhenger opptrer keiseren ofte som statsoverhode. Den politiske makten ligger hos statsministeren og parlamentet. Keiseren utpeker statsministeren blant parlamentets medlemmer etter ønske fra parlamentet, som praktiserer en positiv parlamentarisme med investitur. Arveretten til keisertronen i Japan er regulert i lov.
Det er allmenn stemmerett for voksne over 20 år, med hemmelig valg for alle folkevalgte verv. Siden 1950-årene har japansk politikk vært dominert av Det liberaldemokratiske parti, som har dannet regjeringer alene mesteparten av perioden. Partiet preges av mektige fraksjoner. Det fremste opposisjonspartiet siden 1990-årene har vært Det demokratiske parti.

Politiske partier

De politiske partiene i Japan er i stor grad elitepartier med begrensede muligheter for opptak og påvirkning, til forskjell fra massepartier slik de kjennes fra Europa. Partipolitikken er derfor i større eller mindre grad konsentrert rundt de enkelte politikerne og deres fraksjoner. Partilandskapet er likevel forholdsvis stabilt.
Det liberaldemokratiske parti (LDP) har dominert japansk politikk og sittet med regjeringsmakten nesten uavbrutt siden dannelsen i 1955. LDP er mer et sammensatt interessefellesskap enn et idéfellesskap. LDP er overveiende konservativt, men rommer flere motstridende ideologiske strømninger. LDP preges av mektige fraksjoner og tette bånd til deres respektive støttespillere, som står for betydelige pengebidrag. Noe av denne støtten kommer fra landets store industriselskaper. Lederne for fraksjonene kalles kuromaku, «sorte fyrster». De har blitt sammenlignet med fortidens shōgun, keiserdømmets virkelige herskere. LDP er overveiende sekulært, men har siden slutten av 1990-årene samarbeidet med det buddhistiske Kōmeitō, «Rent styre». Kōmeitō har en velorganisert og mobilisert velgerskare, og havner ofte i vippeposisjon i parlamentet.
Siden siste halvdel av 1990-årene har Det demokratiske parti (DPJ) spilt rollen som ledende opposisjonsparti. Det liberale og progressive DPJ har til dels lyktes i å posisjonere seg som landets ledende opposisjonsparti, etter at mer sosialdemokratisk og sosialistisk orienterte partier snevret inn sin appell for å sikre kjernevelgerne. DPJ hadde regjeringsmakten fra 2009 til 2012. DPJ har strategisk viktige bånd til deler av fagbevegelsen, men splittelse mellom partier til venstre for LDP har i mange tilfeller forhindret DPJ å danne et troverdig regjeringsalternativ.
De gruppene i parlamentet som har sitt opphav i Japans gjenreisningsparti, har sin base i Osaka, til forskjell fra samtlige andre partier, som er Tokyo-baserte. Japans gjenreisningsparti brøt ut av LDP i 2012. Selv om den ideologiske avstanden var liten, ble partiet stående utenfor LDP og Kōmeitōs flertallsblokk. Japans gjenreisningsparti ble selv splittet i 2014. En del av partiet står for seg selv i parlamentet, mens andre deler har gått inn i DPJ.
Det sosialdemokratiske parti er etterfølgeren til Japans sosialistparti, som var landets ledende opposisjonsparti frem til 1990-årene. Sosialdemokratene har opplevd en jevn tilbakegang i valg siden 1990-årene, og har spilt en mer perifer rolle i parlamentet. Japans kommunistiske parti er et av verdens største, ikke-regjerende marxistiske partier, men har aldri sittet i regjering.
Den enkelte politiker har pleid å bygge finansiell og politisk støtte gjennom en personlig, politisk maskin, koenkai (後援会). Dette er spesielt viktig for politikere i LDP, som i størst grad er preget av fraksjoner. De politiske maskinene kan således bruke til å organisere partiets egne velgere, for å sikre maksimal uttelling i hver valgkrets. De politiske maskinene unngår landets strenge restriksjoner på partipolitisk aktivitet utenfor de definerte valgkampperiodene. De har også vært brukt for å tilknytte viktige næringsinteresser eller fremme kandidaturet til slektninger og venner, såkalt nepotisme.