Medusa

Historiske

Et antall av tidlige klassiske lærde tolket myten om Medusa som kvasihistorisk, eller som et «forfinet» minne av en faktisk invasjon. Robert Graves har foreslått historisk gyldighet til myten i The Masks Of God (1968): Legenden om Persevs som halshogger Medusa betyr særskilt at grekerne oversvømmet gudinnens fremste helligdommer og rev gorgonmaskene av hennes prestinner, disse var apotropeiske masker som ble båret for å skremme vekk det profane. Det er å si det skjedde tidlig på 1200-tallet f.Kr., et faktisk historisk brudd, en form for sosiologisk traume som har blitt registrert i denne myten. Det minner mye som Freuds konsept om det latente innhold av en nevrose som er manifestert i innholdet av en drøm; registret, skjønt skjult, registrert i det ubevisste, dog ukjent eller misforstått av det bevisste sinn.

Psykoanalytisk

I 1922 skrev Sigmund Freud Das Medusenhaupt («Medusas hode»; utgitt 1940) og essayet la rammeverket for hans betydelig bidrag til kritikken som omga monsteret. Medusa er presentert av Freud som «den fremste talisman som gir bildet av kastrasjon — assosiert i barnets sinn med oppdagelsen av moderlig seksualitet — og dens benektelse.» Freud argumenterer at halshogging er likestilt med kastrasjon. Medusas skrekk er således en redsel for kastrering som er knyttet til synet av noe. Talløse analyser har gjort oss kjente med hendelser som dette: det skjer når en gutt, som hittil har vært uvillig til å tro på trusselen om kastrasjon, får se de kvinnelige genitalier, antagelig som voksen, omgitt av hår, og særlig de til hans mor.
Psykoanalysen har fortsatt drevet arketypisk litterær undersøkelser av Medusa-myten fram til den dag i dag: Beth Seelig analyserte Medusas straff i henhold til aspektet av forbrytelsen i Athenes tempel. Straffen av Medusas må ses i lyset av Athenes fiendtlighet overfor andre kvinner, noe som tolkes som et resultat av gudinnens egne uløste konflikter med sin far Zevs. Det ubevisste bruddet representerer kvinner som selvsikre, falliske og farlige, eller alternativt som passive, kastrerte og reseptive som resultatet av defensiv benektelse av tanken på at en kvinne kan både være aktivt selvsikker og samtidig også kvinnelige og seksuell. Athenes rasende avstraffing med å forvandle den vakre unge kvinnen Medusa til et monster som straff for hennes forbrytelse av å bli voldtatt er resultatet av Athenes egen mangel på oppløsning av den lille pikens tidlige triangulære konflikter.

Feminisme

På 1900-tallet har feminister revurdert Medusas framtoning i litteraturen og i moderne kultur, inkludert bruken av Medusa som logo for moteselskapet Versace. navnet «Medusa» i seg selv antyder gorgonens muligheter eller til å antyde uvilje; til tross for hennes opprinnelse som en skjønt har navnet i vanlig forståelse «kommet til å bety et monster». Boken Female Rage: Unlocking Its Secrets, Claiming Its Power av Mary Valentis og Anne Devane har merket seg at «Når vi spør kvinner hva kvinnelig raseri ser ut som for dem, var det alltid Medusa, monsteret med slangehåret fra myten som ble nevnt... I det ene intervjuet etter det andre ble vi fortalt at Medusa er ‘den frykteligste kvinne i verden’... [skjønt] ingen av kvinnene vi intervjuet kunne huske detaljene fra myten.»
Medusas ansikt har siden blitt adoptert av mange kvinner som et symbol på kvinnelig raseri; en av de første utgivelser som uttrykte denne ideen var en utgave fra 1978 av magasinet Women: A Journal of Liberation. Omslaget var et bilde av en gorgon som redaktørene forklarte «kan være et kart som leder oss gjennom vår skrekk, gjennom dybdene av vårt raseri til kildene av vår kraft som kvinner.» I en artikkel fra 1986 for magasinet Women of Power kalt «Ancient Gorgons: A Face for Contemporary Women's Rage» skrev Emily Erwin Culpepper at «Amasonegorgonens ansikt er kvinnelig raseri personifisert. Bildet av gorgonen/Medusa har blitt raskt tatt opp av mange feminister som gjenkjenner henne som et ansikt fra vårt eget raseri.»

I kunsten

Fra den gresk antikken og fram til i dag har Medusa og de andre gorgonene blitt framstilt i kunst og kultur på ulikt vis, som et monster, et beskyttende symbol, et symbol for frihet, og som et sympatisk offer for voldtekt og/eller som en forbannelse.
Hun er kanskje best gjenkjent med sitt hår av levende slanger og sin evne til å forvandle levende vesener til stein. Medusa er et gammelt symbol som har forblitt et av de mest populære og varige figurer i gresk mytologi. Hun fortsetter å bli gjenskapt i popkulturen og i kunsten, og har overgått mange andre mytologiske figurer. Blant de kunstnere som har framstilt henne er blant annet Leonardo da Vinci, Peter Paul Rubens, Pablo Picasso, Auguste Rodin og Benvenuto Cellini.
For antikkens grekere var Medusa både et apotropaion (beskyttende symbol mot ondskap) og som et generelt symbol på ondskap. Medusas hode med sine rullende øyne, hoggtenner, og utstående tunge ble avbildet på Athenes skjold. På samme vis ble det avbildet på Aleksander-mosaikken, en stor romersk mosaikk avdekket i Pompeii, datert til rundt 200 f.Kr. I en del grovere framstillinger har blodet som flyter under hodet blitt feiltolket som et skjegg.
Ved renessansen tenderte de kunstnere som framstilte Medusas hode å la det bli løftet opp i luften representert i realistisk menneskelig form av den triumferende helten Persevs, eksempelvis som med bronsestatuen av Persevs med Medusas hode av Benvenuto Cellini fra 1554 (se illustrasjon over). Medusas hode ble også avbildet for å fremme skrekk eller avsky ved å gjøre selve hodet til det viktigste motivet, slik barokkmaleren Caravaggio demonstrerte i sitt maleri fra 1597.
Etter den franske revolusjonen ble Medusa benyttet som et populært motiv for de franske revolusjonære jakobinerne og symboliserte ofte «den franske frihet». Det var i opposisjon til «engelsk frihet» som ble personifisert av Athene med skjoldet. For radikalere som Percy Bysshe Shelley var Medusa en «forakterlig helt, et offer for tyranni og hvor hennes svakhet, skamfering og avskyelige lemlestelse» hadde blitt en form for revolusjonær kraft. Shelley skrev om henne i sitt dikt fra 1819, On the Medusa of Leonardo da Vinci in the Florentine Gallery. Diktet ble publisert posthumt av hans hustru Mary Shelley i 1824. Den franske skribenten Octave Mirbeaus bruk av Medusa i løpet av sin tid har også blitt gransket.
Den britiske musikkgruppa UB40 spilte inn en sang kalt «Madame Medusa» på deres album Signing Off (1980) hvor de trakk ufordelaktige sammenligninger mellom det mytologiske monster og den britiske statsministeren Margaret Thatcher.