Eurovision Song Contest 1975

Sendingen

Etter ABBAs seier med «Waterloo» året før sto Sveriges Radio, i dag kjent som SVT, vertskap for konkurransen. Lenge var den svenske kringkasteren usikker på om den i det hele tatt kunne ta på seg arrangementet, hovedsakelig på grunn av de høye kostnadene – anslått til mellom 500 000 og 600 000 svenske kroner. På denne tiden tok vertskringkasteren på seg alle utgiftene, mens de andre landene fikk delta og sende programmet uten å betale for det. Siden konkurransen stadig økte i omfang, besluttet EBU derfor at konkurransen heretter skulle bli et spleiselag mellom deltakerlandene. Hvert land skulle betale en kontingent ut fra landets størrelse og antall lisenser. Denne spleiseløsningen gjaldt imidlertid fra og med konkurransen 1976, slik at Sveriges Radio måtte betale hele konkurransen selv i 1975.
Sveriges Radio la konkurransen til konferansesenteret S:t Eriksmässan, i dag kalt Stockholmsmässan, i Älvsjö i Stockholm. Salen kunne ta flere tusen publikummere, men på grunn av store krav til sikkerhet var det bare rundt 850 akkrediterte pressefolk og delegasjonsmedlemmer i salen. Sveriges Radio fikk heller ikke billettinntekter på arrangementet, siden EBU ikke tillot billettsalg. Sendingen ble overført til 36 land med et potensielt publikum på opptil 600 millioner seere. Sendingen var rekordlang – 2 timer og 12 minutter.
Frankrike og Malta var tilbake i konkurransen. Tyrkia, som allerede hadde sendt finalen flere år, debuterte. Dermed stilte rekordmange 19 land på scenen i Stockholm. Også dette året kunne landene synge på det språket de ønsket, og alle de nordiske landene samt Nederland fremførte sine bidrag på engelsk. Startrekkefølgen ble avgjort ved loddtrekning. 
Programleder var Karin Falck som hadde jobbet i svensk fjernsyn siden 1955. Finalen startet med en film som tok for seg Sveriges historie og kultur på en humoristisk måte. Deretter ønsket Karin Falck velkommen på svensk, før hun fortsatte på engelsk og fransk. Hvert land ble introdusert med en videofilm som viste landets artist som prøvde å male et selvportrett og sitt lands flagg.
Nederland startet konkurransen og avsluttet sin opptreden med å knuse en liten glasskolbe. Det var også flere andre minneverdige øyeblikk blant fremføringene. Tysklands Joy Flemming stilte i mørkegrønn kjole og leverte en meget engasjert fremføring av bidraget «Ein Lied kann eine Brücke sein». Sangens komponist, Rainer Pietsch, var også Tysklands dirigent, og han leverte en like engasjert opptreden da han nærmest trampet orkesteret i gang.

Hiter og vinnere

Storbritannia stilte med Cliff Richards tidligere band‚ The Shadows. Under prøvene hadde gruppens vokalist, Bruce Welch, glemt teksten flere ganger. På direkten snublet han nok en gang i teksten og snudde seg til resten av bandet og utbrøt: «Jeg visste det!» for åpen mikrofon. Tross dette fikk sangen «Let Me Be the One» en andreplass, Storbritannias niende. Etter finalen gikk det britiske bidraget inn på singellistene i Storbritannia og Irland, og i Norge lå sangen 15 uker på VG-lista med en andreplass som toppnotering. 
Italia kom på tredjeplass og fikk også stor kommersiell suksess med sin «Era». Låten lå på VG-lista i 15 uker med en tredjeplass som høyeste notering. Også Sveriges bidrag «Jennie, Jennie» nådde VG-lista og lå der i seks uker med syvendeplass som høyeste.

Størst suksess fikk imidlertid vinnerlåten, nederlandske «Ding-a-dong» med Teach-In, skrevet av Dick Bakker, Will Luikinga og Eddy Ouwens. I Norge toppet sangen VG-lista i åtte uker og lå på listen i til sammen 20 uker. Sangen toppet også hitlistene i Danmark og Sveits, og den nådde en tredjeplass hjemme i Nederland.
Utdypende artikkel: Ding-a-dong

Norges bidrag

Norge deltok i konkurransen for 15. gang og ble dette året representert av Ellen Nikolaysen. Hun deltok i 1973 som en del av Bendik Singers, og hun hadde vunnet den norske finalen i januar 1975 med låten «Det skulle ha vært sommer nå», skrevet av Svein Hundsnes. Sangen ble oversatt til engelsk før den internasjonale finalen og fikk tittelen «Touch My Life (With Summer)». 

Pressen var lite begeistret for den norske balladen og de andre bidragene i den norske finalen. Jurymedlem Terje Rypdal gikk ut i VG og slaktet de innsendte bidragene til den norske finalen og etterlyste nytenkning: «På meg kan det virke som om folk binder seg fullstendig når det blir snakk om Melodi Grand Prix. Da tenker man akkurat som man har gjort de siste årene. Nytenkning virker nesten uhørt.» sa Rypdal. Heller ikke Aftenposten var særlig positiv etter den norske finalen: «En norsk Grand Prix-melodi er like uforanderlig som sfinxen. De fleste av lørdagens finalemelodier kunne like gjerne deltatt i 50-årene.»
Utdypende artikkel: Melodi Grand Prix 1975
Heller ikke artisten selv, Ellen Nikolaysen, var særlig optimistisk før den internasjonale finalen. Da Aftenposten spurte henne om låtens vinnersjanser, svarte hun nøkternt: «Jeg tror det skal bli vanskelig for den å komme opp. Den sitter ikke med en gang, man må høre den en fem-seks ganger først. Men man får jo gjøre så godt man kan.» Det norske bidraget gjorde da heller ikke særlig inntrykk på de europeiske juryene. «Touch My Life (With Summer)» fikk bare 11 poeng: 2 fra Nederland, 2 fra Monaco og 7 fra Italia. Det holdt til en nest sisteplass av 19 deltakere.
Med til Stockholm var Carsten Klouman som Norges dirigent, mens John Andreassen kommenterte sendingen for NRK Fjernsynet. Erik Heyerdahl kommenterte for NRK Radio, mens Sverre Christophersen leste de norske poengene fra studio på NRK Marienlyst i Oslo.

Avstemningen

Dette året innførte EBU et nytt poengsystem som fremdeles er i bruk i dag. Hvert land hadde en jury med elleve medlemmer mellom 16 og 60 år. Jurymedlemmene bedømte de andre landenes sanger med poeng fra 1 til 5. Deretter summerte jurysekretæren sammen de elleve jurymedlemmenes individuelle stemmer. Sangen som fikk flest jurystemmer, ble tildelt 12 poeng fra den nasjonale juryen. Andreplassen fikk 10, tredjeplassen 8, fjerdeplassen 7 og så videre ned til tiendeplassen som fikk 1 poeng. Altså ga hvert jury 12, 10 og 8–1 poeng til sine ti favorittsanger. Det var ikke lov å stemme på bidraget fra sitt eget land. Oppsynsmann for avstemningen var Clifford Brown fra EBU.
Hvert land hadde en representant som leste opp juryens poeng via telefon på direkten under avstemningen. Stemmene ble imidlertid ikke lest opp i stigende rekkefølge fra 1 til 12 som i dag. I stedet ble de lest opp i kronologisk rekkefølge ut fra startrekkefølgen. Dette skulle gjøre det enklere for operatørene av den manuelle poengtavlen å holde følge, slik at de raskt og korrekt fikk oppdatert hvert lands poengsum underveis. Først 1980 begynte ordningen med å lese opp poengene fra 1 til 12. 
Avstemningen ble ett tett løp mellom Nederland og Storbritannia, og de to landene fulgte hverandre stort sett under hele avstemningen. Det var først da Sverige stemte som nest siste land, at Nederland sikret seg sin fjerde seier. Storbritannia kom på andreplass for niende gang. Fjorårsvinner ABBA var ikke til stede for å overlevere prisen, i stedet var det EBUs generalsekretær Henrik Hahr som delte ut prisen til Dick Bakker, Will Luikinga og Eddy Ouwens, som hadde skrevet «Ding-a-dong».

Politiske hendelser

I likhet med fjoråret var konkurransen koblet til flere politiske hendelser. Hellas trakk seg fra konkurransen i protest mot at Tyrkia skulle delta. De to landene var i politisk konflikt etter den tyrkiske invasjonen av Kypros sommeren før. Hellas og Tyrkia vekslet på å delta i konkurransen årene etter, og det var først i 1978 at de to landene deltok sammen i Eurovision Song Contest.
Etterretningsrapporter pekte også ut konkurransen som et mulig mål for terroristgruppen Rote Armee Fraktion og japanske terroristgrupper, noe som stilte store krav til sikkerheten rundt artistene, arenaen og i Stockholm generelt. Særlig var sikkerhetsoppbudet strengt rundt den israelske delegasjonen. Arrangementet foreløp uten noen alvorlige hendelser, men RAF angrep den vesttyske ambassaden i Stockholm en måned senere.
Sendingen gikk ut til land over hele Europa, deler av Asia og deler av Sør-Amerika. Blant annet var Chile et av landene som skulle overføre sendingen, noe som møtte protester fra det svenske Teaterförbundet. Bakgrunnen var Augusto Pinochets militærkupp i Chile to år tidligere, og forbundet ville vise sin sympati med sine chilenske kollegaer. Derfor nektet de Sveriges representant, Lasse Berghagen, å stille på scenen om sendingen skulle overføres til Chile. Teaterforbundet kunne gjøre dette, siden programmet også ble sendt utenfor Det europeiske kringkastingsområdet. Til slutt bøyde Sveriges Radio av, og programmet ble ikke kringkastet til Chile.

Kulturkritikk i Sverige

På hjemmebane i Sverige stormet det også kraftig. Den svenske venstresiden protesterte kraftig mot at Sveriges Radio skulle bruke penger på et show som promoterte popkultur og lett underholdning. Protestene utviklet seg til en kulturell bevegelse som protesterte mot popkulturen, og striden ble diskutert i en rekke tv-programmer frem mot finalen. Et 40-talls organisasjoner innen politikk, musikk og kultur, gikk sammen om å arrangere en alternativ musikkfestival, Alternativfestivalen, i Stockholm dagene før Eurovision Song Contest 1975. Mens svensk TV1 sendte Eurovision, sendte TV2 programmer fra den alternative festivalen. Pressen kunne melde om «borgerkrig» mellom de to søsterkanalene. Blant annet måtte TV2 låne teknisk utstyr fra Finland, fordi TV1 hadde lagt beslag på det meste for å produsere Eurovision Song Contest. Protestantene krevde at Sverige skulle trekke seg fra konkurransen, og at Sveriges Radio skulle bruke mindre ressurser på popkultur og lett underholdning. Sveriges Radio trakk seg også fra Eurovision Song Contest året etter, hovedsakelig på grunn av den sterke kritikken. Sverige var imidlertid tilbake igjen i 1977.

Kulturkritikk i Norge

Også i Norge gikk debatten om NRK skulle delta i konkurransen eller ikke. Komponisten Egil Monn-Iversen mente konkurransen hadde fjernet seg fra sin grunntanke og hadde i flere år kjempet for at Norge skulle trekke seg. NRKs redaksjonssekretær Sverre Christophersen var derimot en ivrig forkjemper for norsk deltakelse og sammenlignet konkurransen med et reptilshow: Folk «vil se slangene, men gyser ved synet!». Aftenpostens Mona Levin samlet Monn-Iversen og Christophersen til en diskusjon i november 1974. Her argumenterte Monn-Iversen for at sangene måtte bedømmes av profesjonelle musikere, og ikke lekfolk. Christophersen parerte med at «Vi må ikke ta Grand Prix så gravalvorlig». Til dette kommenterte Monn-Iversen: «Men tenk så mye fin populærmusikk som kunne fremkommet med en faglig vurdering. Gershwins musikk f.eks. har kvaliteter som alle musikere ville akseptere» – hvorpå Christophersen svarte: «Spørsmålet er om Gershwin ville vært god nok til Melodi Grand Prix i 1975!» 
Rett før den internasjonale finalen gikk deler av norsk kulturliv til aksjon mot norsk deltakelse. De krevde at NRK trakk seg fra konkurransen, siden grand prix-musikken hadde utviklet seg til en «egen genre i musikk og tekst som ikke har noen naturlig plass i norsk musikkliv». Blant de mange som hadde signert kampanjen, var organisasjoner som Det Norske Studentersamfund, Norsk jazzforbund, plateselskapet MAI, foreningen NyMusikk og personer som Lillebjørn Nilsen, Finn Ludt, Lars Klevstrand, Erling Nielsen og Synne Skouen. Nok en gang måtte programsekretær Sverre Christophersen rykke ut og ta konkurransen i forsvar: «Man kan ikke se bort fra at det faktisk er det mest populære programmet vi sender i året – på godt og vondt (…) Det er uhyre sjelden vi støter på dem som ikke gidder å se.» Christophersen rettet også et spark mot Danmarks Radio, DR, som ikke deltok i Eurovision Song Contest i årene 1967–1977. Christophersen fortalte at danskene i stedet så svensk og tysk tv når konkurransen gikk, og la til: «Da er DR ingen god service-institusjon for danske seere.» Danmark begynte imidlertid å sende konkurransen på DR igjen fra 1974, og de deltok igjen fra 1978.
Debatten om norsk deltakelse hadde pågått i mange år allerede, og deler av norsk kultur- og musikkliv var kritiske til konkurransen. Likevel holdt NRK fast på norsk deltakelse og prøvde å møte kritikken fra kulturlivet med å innta en ikke-kommersiell innstilling til konkurransen utover 1970-årene. I den norske finalen i 1975 ble også de finalelåtene kun bedømt av fagfolk.