Filosofiens historie

Filosofiens historie er studiet av filosofiske idéer og konsepter over tid. Emner særlig knyttet til filosofiens historie kan være (men ikke begrenset til): Hvilke endringer i filosofi bli redegjort for historisk? Hva er drivkreftene i utviklingen i tenkningen i dens historiske sammenheng? I hvilken grad kan filosofiske tekster fra tidligere epoker bli forstått i dag?
Alle kulturer — det være forhistoriske, middelalderske, eller moderne; østlig, vestlig, religiøs eller verdslig — har hatt deres egen unike filosofiske retninger som har oppstått fra både tradisjon og gjennom uavhengige oppdagelser og iakttagelser. Slike teorier har vokst fra ulike premisser og metoder, eksempelvis (men ikke begrenset til) rasjonalisme og deduksjon (teorier som har kommet fram via logikk), empirisme (teorier som har kommet via observasjon), og selv via hopp i tro, håp og tradisjon (slik som overnaturlige tenkning, myter og mytologi uten begrunnelser, og religion).
Filosofiens historie forsøker å katalogisere og klassifisere slike utviklinger. Målet er å forstå utviklingen av ideer over tid. Denne artikkelen konsentrerer seg om filosofien i den vestlige kulturkrets (den gamle og den nye verden) i grove trekk hvor enkelte hovedtendenser trekkes fram. Se enkeltartikler for utdypende informasjon.

Vestlig filosofi

Filosofien i innenfor den vestlige sivilisasjon, vestlig filosofi, konvensjonelt inndelt i fire store områder: antikkens, middelalderens, moderne og samtiden. Antikkens epoke går fra antikkens Hellas, via hellenismen og romersk tid, og omfatter betydningsfulle filosofer som blant annet Sokrates, Platon og Aristoteles, og ender med Vest-Romerrikets fall på 500-tallet e.Kr. Middelalderen som epoke går løselig fram til slutten av 1600-tallet og renessansen. Moderne tid begynner med renessansen, som også betegnes som tidlig moderne tid, og fram til 1900-tallet. Samtidsfilosofien utgjør de mange retninger og utviklinger på 1900-tallet og fram til i dag.

Descartes' vitenskapelige metode

René Descartes var fascinert av matematikkens innlysende og sikre sannheter. Han undret seg om det som ga matematikken dens sikkerhet, var noe som kunne overføres og anvendes på andre kunnskapsområder. Slik laget han grunnlaget for den vitenskapelige metode. Ved å smelte sammen innflytelse fra Bacon og Hobbes skapte han en metodiske filosofisk system som gjør at han betraktes som grunnleggeren av den moderne filosofi. Hvis vi kan finne noen utsagn utenfor matematikken som det ikke er mulig å tvile på, kan vi bruke dem som premisser i en deduktiv argumentasjon, og således må alt det vi kan dedusere logisk fra dem være sant.
Dette vil gi oss det metodiske grunnlaget for en kunnskap vi kan stole hundre prosent på. Men finnes det slike premisser? Eller er det slik, som mange på Descartes' tid hevdet, at det ikke er mulig å ha sikker viten utenfor matematikken og logikken? René Descartes' metode var metodisk tvil. Han tvilte på alt, selv eksistensen av omverden uten for sitt ego (jeg) da denne «viten» stammet fra erfaringen. Det var radikal skeptisisme. Selv sansene kan vi ikke stole på: «Alt hva jeg hittil har ansett for å være det mest sanne og sikre har jeg lært av sansene. Men av og til har jeg erfart at sansene har bedratt meg, og det er klokt å aldri stole fullstendig på den som har narret oss en gang.»
Et annet av hans utsagn var: Cogito, ergo sum, som betyr «Jeg tenker, ergo er jeg». Descartes' fant noe han ikke trengte å tvile på og som han fant med utgangspunkt i metafysikken. Han tenkte uavhengig av alle natursubstanser, og derfor uavhengig av legemet. Dermed kunne eksistensen av Gud og omverden bevises a priori, det vil si fra forstanden alene. Måten som Descartes ville påvise eksistensen av en ekstern virkelighet var fundert i det klare og tydelige ved den absolutt ubetvilende dom om bevissthetens eksistens. Den intuitive fornuftsevne skulle forsvares, hvilket krevde en utelukkelse av hypotesen om den ondskapsfulle demon, noe som ifølge Descartes bare kunne la seg gjøre ved å føre bevis for en allmektig og absolutt god Gud. Beviset for denne Gud er formulert i to argumenter: det ontologiske og det antropologiske gudsbevis. Det viktigste i hans lære er den metodiske tvil som i seg selv fører til universell skeptisisme som hos David Hume, men Descartes mente tankevirksomheten var primære kvaliteter og derfor skapte ekte kunnskap mens sanseerfaringene (farge, smak etc) var sekundære egenskaper som ikke tilhørte de egentlige tingene. I Descartes' dualisme er det åndelige og fysiske atskilt.

Newtons mekanikk

Isaac Newton var en sentral person innenfor den vitenskapelige revolusjonen. Han var en engelsk matematiker, fysiker, astronom, alkymist, kjemiker, oppfinner, og naturfilosof som er allment betraktet som en av tidenes største forskere og matematikere.
Han utviklet binomialformelen og la fundamentet for differensial- og integralregning gjennom sine bidrag til matematisk analyse. Han brukte også disse regnemetodene i fysikken, og kom fram til nye teorier om gravitasjon, planetbaner og mye annet. Dette gjorde han mange år før G.W. Leibnitz (1646–1716) kom fram til de samme regneprinsippene, men Newton fikk ikke publisert arbeidene sine og holdt dem tilbake i årevis, slik at Leibniz ble den som først publiserte disse teoriene. Newton trodde ikke arbeidet hans var interessant nok.
Hans første hovedverk Philosophiæ naturalis principia mathematica (1687) endret synet på verden. Han la grunnlaget for en verden som kunne forklares utelukkende gjennom matematiske formler. De newtonske bevegelseslover ble godtatt som ubestridelige lover i mekanikken inntil slutten av 1800-tallet. Etter at Albert Einstein (1879–1955) la frem sin relativitetsteori, blir Newtons lover regnet som spesialtilfeller av mer generelle lover. Newtons lover gjelder bare for legemer som beveger seg med liten fart sammenliknet med lysfarten.

Thomas Hobbes

Den engelske filosofen Thomas Hobbes grunnla en retning innen for politisk filosofi hvor naturtilstand og samfunnskontrakt er sentralt. I sin filosofi fokuserte Hobbes særlig på den politiske statslære. Hans primære utgangspunkt for statsfilosofien var hans menneskesyn.
Han tok utgangspunkt i en naturvitenskapelig forestilling om hva mennesket er, og ikke hvordan det burde være ut fra noens ståsted, slik som i Machiavellis Fyrsten. Hobbes hadde som Machiavelli et pessimistisk menneskesyn. De mente begge at mennesket har egoistiske tilbøyeligheter, det vil si at mennesket er selvinteressert og mest tilbøyelig til at å handle ut fra sine lidenskaper. Her motsatte Han motsatte seg Aristoteles’ tankegang om at mennesket er et Zoon Politikon (et samfunnsvesen), og definerte mennesket som et naturvesen.
Hans mest kjente verk er Leviathan, skrevet i 1651, hvor han blant annet beskrev naturens mekaniske lover som bestemmer alt i naturen, også menneskenes oppførsel. I naturtilstanden, skrev Hobbes, blir hele livet alles krig mot alle («bellum omnium contra omnes»). For å unngå en slik tilstand var det nødvendig å skape en statsmakt, en Leviathan, en suveren, eneveldig hersker, som kan beskytte menneskene mot seg selv. Da den engelske borgerkrigen (1642–1651) brøt ut var Hobbes, som velkjent rojalist, blant de som flyktet til Frankrike.

David Hume

Det var David Hume som utviklet Lockes empirisme til dens logiske konklusjon. Han var den første filosofen i moderne tid som formulerte en ekstrem naturalistisk og radikal filosofi, hvor han blant annet forkastet den tradisjonelle tanke at menneskenes bevissthet var miniversjoner av den guddommelige bevissthet. Humes hovedinteresse var en vitenskap om mennesket.
Hume godtok det grunnleggende prinsipp i Lockes lære om sansningene, men hans egen terminologi er noe annerledes. Han snakker om «inntrykk» og «ideer» som innholdet i våre fornemmelser, noe som går på tvers av Lockes inndeling i sansningsideer og refleksjonsideer. Hos Hume kan et inntrykk komme fra både sanseerfaring og fra virksomheter som eksempelvis hukommelse. Inntrykkene sies å frambringe ideer som da skiller seg fra sanseerfaringen ved at de ikke har samme grad av livlighet ettersom ideene bare er bleke kopier av inntrykkene som på et eller annet tidspunkt må ha gått forut sanseerfaringen. 
For Hume er det å tenke er å tenke med bilder, og til sammen kalles disse for erfaringer, enten de er sanninger eller forestillinger, men han mener det er mulig å oppløse en sammensatt erfaring i de enkelte inntrykk som utgjør dem. Logisk sett er det som ikke kan forestilles, kan heller ikke erfares. Erfaringen består således av en rekkefølge av fornemmelser, men bortsett fra denne rekkefølge fornemmes aldri noen forbindelse mellom våre persepsjoner. I dette ligger den grunnleggende forskjellen mellom Descartes' rasjonalisme og Lockes empirisme.
Den første boken hvor Hume diskuterte etikk er i Avhandlingen om den menneskelige naturen Hans etiske teori er deskriptiv på det vis at heller beskriver hvordan vi faktisk gjør moralske bedømmelser framfor å snakke om hvordan vi bør handle. Hele teorien bygger på hans syn at alle mentalt friske mennesker har evnen til sympati. I Humes mening er sympati bortimot evnen til å forstå andre menneskers lykke og smerte, hvilket moralen har som forutsetning. Han mente, i motsetning til blant andre Aristoteles og Platon, at moralen ikke er basert på fornuften, men på følelser.
David Humes filosofi, i opplysningstidens ånd, vakte stor gjenklang i samtiden, og den vekte opp Immanuel Kant, i hans egne ord, fra hans «dogmatiske slummer», en oppvåkning som kom til å innlede en av de merkeligste filosofiske innsatser gjennom tidene. Locke hadde tatt på seg oppgaven å bringe på rene rekkevidden av våre tanker og meninger. Hume mente at menneskene danner vaner som får oss til å se tingene som er nært tilknyttet. Ved å lese Hume og opphøye hans vaner til fornuftsprinsipper kvittet Kant seg med Humes problem for hvordan vi skal framstille relasjonene. Istedenfor som Hume å forklare erfaringen ved hjelp av erfaringen, forklarte Kant erfaringen ved hjelp av våre begreper. «Kants teori er vanskelig, innviklet og ofte problematisk,» innrømmet Bertrand Russell, men Kant fikk en stor konsekvens på all senere filosofi.

Immanuel Kant

Immanuel Kants innflytelse på filosofien har vært enorm, og hans verker leses og kommenteres fortsatt flittig, ikke bare som historiske kuriositeter, men som viktige gjennomganger av relevante problemstillinger i forhold til menneskets tenkning. Hans to største verker er Kritikk av den rene fornuft og Kritikk av den praktiske fornuft. De to mindre bøkene Prolegomena og Grunnleggelse av moralens metafysikk giver en lettere innføring. 
Et av Kants erkjennelsesteoretiske hovedsynspunkter var at erkjennelsen ikke rettet seg etter objektene, men at objektene rettet seg etter erkjennelsen. Mennesket er altså ikke bare en passiv mottaker av sanseinntrykk, en tabula rasa, men erkjenner verden med både sansene og fornuften. En måte å si det på er: vi ser verden som fenomener, altså som det er gitt for oss [Ding für uns] hvorimot verden i seg selv  [Ding an sich] vil være uerkjent for oss.
Tingene i seg selv [Ding an sich] er virkeligheden i seg selv, som den er utenfor vår erkjennelse, og altså uerkjennelig, da vi ikke kan erkjenne utenfor vår erkjennelse. For oss mennesker er der kun tingene for os, det vil si den måte tingene i seg selv framtreder for oss. Den fysiske virkelighet framtreder for oss i tid og rom, det vil si igjennom et medium (våre erkjennelsesformer). Tid og rom kaller Kant for a priori anskuelsesformer. A priori, er det vi ved forut for erfaringen. Motsatt arbeider Kant også med begrepet a posteriori, som er det man ved ut fra erfaringen. Både matematiske setninger og tid-rom begrepene er a priori gyldige for enhver erfaring, men dypest sett utgjør de kun formen for våre erfaringer.
Hvor Kant isolerte sansningen i den transcendentale estetikk for å gjøre en undersøkelse av den, isolerer han forstanden i den transcendentale logikk for at kunne fremheve den del av erkjennelsens tenkning som utelukkende har sin grunn i forstanden. I den transcendentale analyse, som er den første avdeling i den transcendentale logikk i Kritikk av den rene fornuft, skriver han  at for at noe kan være erkjent må man kunne si noe om det. Man må med andre kunne felle en dom om det, for eksempelvis «himmelen er blå», uten det kan det ikke være tale om erkjennelse da ingen uten disse begrepene kunne se det som en blå himmel. Vi erkjenner gjennom begreper, og Kant forsøkte å finne fram til dem som er nødvendige betingelser for overhode å kunne felle dommer. Hvor han i den transcendentale estetikk fant de nødvendige betingelser for å kunne se, så undersøker han i den transcendentale analyse å finne de nødvendige betingelser for å kunne erkjenne. Hermed stilte han opp forstandens funksjoner samt de tolv forstandskategorier, muligens den mest kritiserte del av hans filosofi.
I den transcendentale dialektikk forsøkte Kant å finne fram til de tidspunkter hvor vi bruker vår erkjennelse på måter vi ikke har rett til, det vil si hvor vi overskrider hva vår erkjennelse er i stand til. Han kalte disse for transcendentale illusjoner og mente at de var en uunngåelig del av menneskesinnet da vi alltid vil forsøke å overskride grensene for vår egen erkjennelse.

Historiesyn

På 1800-tallet endret noen filosofer synet på historietolkning. Tidligere hadde man sett historiske hendelser i forhold til forholdene på analysetidspunktet, mens man startet å se på historien i en større kontekst og gjennom de aktuelle forholdene og normene på hendelsenes tidspunkt. Historiefaget ble profesjonalisert. Ifølge historismen hadde enhver tidsepoke sin egenart. Dersom en fortiden skulle forstås, måtte en forsøke å undersøke tidsepoken så fordomsfritt som mulig. Dette skulle skje ved å forsøke å skille ut hva som var sant fra hva som var usant i primærkilder. Målet var å rekonstruere «hva som faktisk skjedde», ikke å moralisere over fortidens dumskap som ofte var motivet i opplysningstiden. Historiefilosofene Herder og Hegel var viktige i denne utviklingen.

Herder

Johann Gottfried von Herder var en tysk dikter, filosof og teolog som ønsket å formulere en filosofi som ivaretok alt det unike ved kulturer. Han ble forløper for den såkalte historismen, som innebar at man ikke kunne se historien når man selv var midt i den. Det vil si hans ideer var en forløper til at alt måtte settes inn i en kontekst for at å se den hele sannheten.
Individet er ikke noen ensom øy, men en del av en større helhet. Med dette mener han at mennesket er hva det uttrykker seg.

Hegel

Den tyske filosofen Georg Wilhelm Friedrich Hegel formulerte en system for historisk og ekspressiv forståelse av mennesket. Georg Wilhelm Friedrich Hegel var av en litt mer metafysisk art en Herders. Hegel mente nøkkelen til å forstå verden var gjennom hans system som han kalte dialektikk. Dette innebar at man dannet er dialektisk forståelse av verden gjennom teser som måtte sees opp mot antiteser. Om man kunne se begge disse motpartene kunne man komme opp på et nytt nivå i forståelse, syntese. Finner man så en antitese til denne syntesen, kan man komme enda nærmere sannheten i en nye syntese.

Kunstsyn

Mot slutten av 1800-tallet endrer kunstsynet seg. Man tok et oppgjør med klassiske idealer for tema og formgivning. Den nye kunsten ble sett på som et uttrykk for kunstnerens egen tid, og fremsto dermed som et oppgjør med tidligere måter å oppfatte virkeligheten på. Dette kalles ofte modernismen. Modernismen begynte å ta form sent på 1800-tallet, og ofte får for eksempel Picassos maleri «Pikene fra Avignon» fra 1907 markere begynnelsen på epoken. Begrepet er nokså svevende og udefinerbart, og er blitt revurdert med jevne mellomrom siden det ble tatt i bruk. Det var et opprør mot de etablerte sannhetene om at kunst måtte være laget av akademiske utdannende og estetisk vakkert. Modernistene mente kunsten de fine, så vel som det vondt, stygge eller umoralske.

Positivisme

Vitenskapelig metode fikk et nytt oppsving på 1800-tallet. Bare vitenskapen kunne frembringe ny kunnskap. Representanter for positivismen var Auguste Comte i Frankrike, John Stuart Mill i England og Marx i Tyskland.
Den hypotetisk-deduktive metode er en teori som omhandler hvordan man burde forholde seg til vitenskapelige teorier. Denne teorien erstattet etter hvert den aksiomatisk deduktive metoden. Den går kort ut på at vitenskap skal lages gjennom hypoteser som blir testet ut i praksis. Hypotetisk-deduktive metode er et vitenskapsideal – et ideal på hvordan vitenskapelig forskning burde foregå. Det burde skje gjennom at forskere setter opp hypoteser på hvordan de kan se en teoretisk sammenheng med spørsmål og løsning. Dette skal så settes på prøve gjennom en mengde tester og forsøk og skal under alle forhold være klar for å erstattes om en mer korrekt modell kommer på banen. Den hypotetisk-deduktive metode er empirisk

1900-tallet og vår tid

1900-tallet opplevde to verdenskriger og plasserte et menneske på månen. Innenfor disse ytterpunktene oppholdt samtidsfilosofien seg ved en rekke av konflikter innenfor den filosofiske diskurs over kunnskapens basis hvor klassiske autoriteter veltet overende, og ny sosial, økonomisk, vitenskapelig og logiske problemer. 1900-tallets filosofi var utsatt for en rekke forsøk på reformere og bevare, og til å endre eller fjerne eldre kunnskapssystemer. Sentral filosofer var blant annet Ludwig Wittgenstein, Martin Heidegger, Bertrand Russell, Jean-Paul Sartre, og Edmund Husserl.
Epistemologi (erkjennelsesteori), teorien om kunnskap og erkjennelse, og dens grunnlag opptok enkelte filosofene, særlig Heidegger, Russell, Karl Popper, og Claude Lévi-Strauss. Fenomenologi, studiet av fenomener og hvordan de fremtrer for oss fra et perspektiv av førsteperson, som hovedsakelig knyttes til Edmund Husserls filosofi og metode, understøttet også eksistensialisme (Sartre, Maurice Merleau-Ponty, Albert Camus), og til sist poststrukturalisme (Gilles Deleuze, Jean-François Lyotard, Michel Foucault, Jacques Derrida). Pragmatistske Richard Rorty har argumentert at disse og andre filosofiske retninger på 1900-tallet, inkludert hans egen, delte en motstand til den klassiske filosofiske dualisme som både var anti-essensialistisk og anti-metafysisk
Det psykoanalytiske arbeidet til Sigmund Freud, og siden Jacques Lacan, Julia Kristeva, og andre har også hatt betydelig innflytelse på samtidens filosofi. Freudiansk personlighetsteori, en topografisk modell, deler personligheten inn i Id (det'et- driftene), Ego (jeg'et), og Superego (samvittigheten). Herfra kommer begrepet det underbevisste i motsetning til det ubevisste.
Den teoretiske fysikeren Albert Einstein, som ble tildelt Nobelprisen i fysikk i 1921 for sin beskrivelse av den fotoelektriske effekt, var overbevist om kausalitet og determinisme og tilhenger av Spinozas filosofi og mente at kvantemekanikken var ufullstendig. Einstein sto for banebrytende vitenskapelig produksjon, især som grunnleggeren av den generelle relativitetsteorien og den spesielle relativitetsteorien som førte blant annet til en radikal endring av den newtonske oppfatningen om absolutt tid og rom.
Et notabelt fenomen med den siste halvdelen av århundret var framgangen til forfattere av enklere populærfilosofi, som Ayn Rand, som forfektet systemer som fikk innflytelse blant særlig engelskspråklige lesere til tross for disse forfatternes isolasjon fra den akademiske filosofien. Omvendt var det en del filosofer som forsøkte å definere og rehabilitere eldre filosofiske tradisjoner. Mest kjent var Hans-Georg Gadamer og Alasdair MacIntyre som begge, enskjønt på ulikt vis, gjenoppfrisket tradisjonen fra Aristoteles.
Filosofien fra nåværende århundre er vanskelig å klargjøre grunnet at det har gått for få år. Et antall filosofer fra 1900-tallet har etablert seg som de tidlige stemmene for 2000-tallet, blant disse er Noam Chomsky, Saul Kripke og Jürgen Habermas. Den eldre konflikten mellom filosofiretninger som Kontinental filosofi og analytisk filosofi har forblitt eksisterende, til tross for økende tvil om skillets gyldighet eller nytte. En rekke nye emner har kommet fram i analytisk filosofi, orienterte seg mer mot den samtidige diskurs innenfor etikken. Nye undersøkelser vurderer eksempelvis de etiske implikasjonene av nye media og utvekslingen av informasjon. Slike utviklinger har tent interesse for teknologi- og vitenskapsfilosofi. Det har skjedd en økende entusiasme for meget spesialiserte områder for vitenskapsfilosofien, som i den bayesiske epistemologiske skolen.
I den samtidige kontinentale filosofi har et antall utviklinger skjedd. Feltet innenfor postkolonialstiske teori, fremmet av kritiske teoretikere sent 1900-tall som Gayatri Chakravorty Spivak og Homi K. Bhabha, som har funnet sin veg inn i arbeidet til mer ortodokse filosofer som Peter Hallward. Den slovenske filosofen Slavoj Žižek har forblitt populær både i akademia som utenfor, ved å sammenføye tenkningen fra Lacan, Hegel og Althusser i diskusjonene om populærkultur og politikk. Žižek er også involvert i det samtidige fremstøt til å gå hinsides 1900-tallets postmodernisme og lingvistiske vending. De fremste bidragsytere til denne bevegelsen er den franske mangekyndige Alain Badiou og de som er klassifisert under samlebegrepet spekulative realister som Quentin Meillassoux og Ray Brassier.
Norsk filosofi er ubetydelig i den store sammenhengen, men en del av de norske filosofene på 1900-tallet hadde en viss betydning. Arne Næss, som ble professor i filosofi 27 år gammel, karakteriseres som dypøkologiens far og grunnlegger, en retning som tok et mer radikalt syn på økologien ved å hevde at alt liv har en verdi, ikke bare utelukkende i den grad den nytte som den har for menneskene. En like karismatisk filosof som Næss, og som også var fjellklatrer, er Peter Wessel Zapffe. Gjennom den filosofiske avhandling Om det tragiske (1941) kom en ekstrem pessimisme til uttrykk. Zapffes teori er at mennesket har overutviklede evner (forståelse og selvinnsikt) i forhold til de omstendighetene det lever under og derfor ikke passer inn i naturen. 
Jon Hellesnes har blitt karakterisert som en «uvanlig aktør på norske intellektuelle scenen» ved at han i motsetningen til andre fagfilosofer har vandret mellom ulike sjangrer, og med vilje til å forene uforenelige filosofier, som analytisk filosofi og fenomenologi. Her var han påvirket av Hans Skjervheim, som selv var særlig opptatt av forholdet mellom samfunnsvitenskapene og naturvitenskapene. Også nevnes kan Harald Grimen, som interesserte seg særlig for tillit og mistillit, rasjonell uenighet i filosofi og vitenskap. I nyere norsk filosofi har moralisten og den konservative samfunnsdebattanten Nina Karin Monsen hevdet seg som en representant for personalismen.

Virkelighetsfjern samfunnsfilosofi

Enkelte filosofer hevdet at filosofien var blitt mer og mer abstrakt og virkelighetsfjern. Pragmatismen betraktet tenkning som noe man må gjøre for å kunne handle. Filosofi skulle være praktisk og reell. Charles Sanders Peirce laget teorier rundt forståelsen av budskap. Peirce hører ved siden av William James og John Dewey til de toneangivende tenkerne innen pragmatismen; i tillegg regnes han som grunnleggeren av den moderne semiotikken.
Funksjonalisme (latin fungi, utføre, fullføre) som filosofisk begrep er knyttet til Hilary Putnams bevissthetsfilosofiske teori om nervesystemets funksjoner i forhold til bevissthetstilstander. Disse er å forstå som dataprogrammer. En bevissthetstilstand er derfor ikke identisk med noen hjernetilstand, men med en del av det «programmet» hjerneaktiviteten setter oss i stand til å utføre.

Relativitet

Inntil slutten av 1800-tallet fungerte Newtons fysikk som et vedtatt sannhet. På 1900-tallet ble det utviklet teorier som  kvantefysikk og relativitetsteori. Disse bryter med dette Newtons fysikk. Slike teorier illustrerer hvordan matematikk og erfaring spiller sammen i utforskningen av naturen.
Den spesielle relativitetsteorien ble fremsatt av Albert Einstein i 1905 i artikkelen «Zur Elektrodynamik bewegter Körper». Denne teorien var en modifikasjon av klassisk mekanikk og førte blant annet til en radikal endring av den newtonske oppfatningen om absolutt tid og rom. Dette lagde mange nye tanker innen filosofi.
Albert Einstein hadde med denne teorien brukt teoretisk matematikk på en måte slik at den kan brukes praktisk. Denne radikale teorien har endret filosofiens syn på verden. Ifølge Einstein og relativitetsteorien kan alle gjenstander og enheter i verden regnes om til ren energi. Dette lager et hull i de humanistiske tankene.
Samlet innebærer relativitetsteorien og kvantefysikken en radikal revisjon av newtoniansk fysikk. Man kan se på det som et eksempel på en ny vitenskapelig revolusjon.

De små kvanter

I etterkant av relativitetsteorien fant man også noen spesielle teoretiske prinsipper som endrer litt av synet på verden. Kvanteteorien kan i all enkelhet sies å være teorien om materiens og strålingens dualitet, der dualitet henspiller på at materien har både partikkel- og bølgenatur, og at det samme gjelder for stråling. Den påstår altså at alt kan være stråling.

Induktivismen

Induktivismen hevder at vitenskapen er basert på induktive slutninger som gjør at man kan slutte fra observerte enkelttilfeller til hva som gjelder generelt. Blant annet empiristen John Stuart Mill forsøkte å beskrive slike induktive slutninger i større detalj.
Det er etter hvert alminnelig akseptert at induktivismen ikke gir en tilfredsstillende redegjørelse for vitenskapelig metode. Et alternativ er å hevde at det sentrale metodiske elementet i den nye naturvitenskapen er den hypotetisk-deduktive metoden. Man sier også at den nye naturvitenskapen representerer et hypotetisk-deduktivt vitenskapsideal.

Karl Popper hypotetisk-deduktive metode

Karl Popper var en forkjemper for hypotetisk-deduktive metode, men hadde en litt spesiell teori på hva det gikk ut på. Han kaller filosofien sin for kritisk rasjonalisme. Popper mener vitenskapen ikke skrider fremover ved at man finner opp nye teorier som etablereres en gang for alle, men ved at bedre teorier erstatter gamle som viser seg å være feilaktige. Han syntes det var viktig å bekjempe det han kalte for pseudovitenskap (falsk vitenskap). Det vil si teorier som tilsynelatende virker logisk riktig, men som ikke er det. Marxisme og psykoanalyse er eksempler på pseudovitenskap ifølge Popper. Videre mener han det er umulig å bekrefte en teori eller modell en gang for alle, men at det er viktig å fortsette å prøve å avkrefte den gjennom det han kaller for falsifikasjonisme. 
Det som kjennetegner en god teori, er at den stikker seg ut og kan bli forsøkt avkreftet fra mange vinkler. Slike teorier kan, om de gjenstår etter avkreftningen bli temmelig riktige, men aldri så riktige at de ikke kan erstattes av en ny teori.

Thomas Kuhns paradigmer

Thomas Kuhn la mer vekt på hvordan vitenskapene virkelig utviklet seg istedenfor hvordan de burde utvikle seg. Han mener det er bare slik man kan få et realistisk bilde av hva vitenskap virkelig er. Man burde se vitenskap gjennom utviklingen av paradigmer. Paradigmer er grunnleggende teoretiske og metodiske forutsetninger som et forskerfellesskap tar for gitt og som det ikke kan settes spørsmål ved. Slike paradigmer er for eksempel Newtons bevegelseslover. Utfra hans lover kan man trekke mange konklusjoner, helt til de overgår til et nytt paradigme som Einsteins relativitet. 
Overgangen mellom paradigmer kan være vanskelig, grunnet sosiale motsetninger i samfunnet. Det mest kjente eksemplet på dette er Semmelweis.
Tilhengere av forskjellige paradigmer kan oppfatte verden veldig ulikt, ettersom de har ulike grunnoppfatninger og man kan nesten si de bor i forskjellige deler av verden.