google/wiki40b huggingface dataset:
Landeskogen tuberkulosesanatorium

Landeskogen Tuberkulosesanatorium ligger i Grendi på østsiden av Byglandsfjorden i Bygland kommune i Aust-Agder. Sanatoriet på Landeskogen var det første av en rekke statlige helsetiltak mot den smittsomme og dødelige sykdommen tuberkulose på begynnelsen av 1900-tallet.
Bygningene er reist i perioden 1912 – 17, og er tegnet av arkitekt Kristian Biong.  
Sanatoriet ble åpnet i 1916. Det ble bygget med sengeplass til 120 pasienter, men i 1926 var kapasiteten utvidet til 134 pasienter. I 1950 hadde Landeskogen 118 senger. 
1962 overtok Diakonforbundet stedet for å drive det som hjem for utviklingshemmede. En lang periode sto bygningene tomme. I 2005 åpnet pinsemenigheten Filadelfia i Kristiansand et rehabiliteringssenter for rusmisbrukere på Landeskogen. I 2010 etablerte Aktive Fredsreiser det ideelle aksjeselskapet Landeskogen Peace Center. 
Sanatoriet hadde fra begynnelsen egen elektriske kraftstasjon, Langerak kraftverk.
Kanjut Sar

Utforskning

Denne delen av Karakoram ble besøkt flere ganger av kartografer og oppdagelsesreisende på slutten av 1800-tallet og utover på 1900-tallet, først av William Martin Conway i 1892, så av Bullock-Workman i 1903 og 1908, av Eric Shipton i 1939 og 1940, av Ardito Desio i 1954 og til slutt av Kinji Imanishi i 1955.

Geografi

Kanjut Sar ligger i den østlige delen av Hispar Muztagh, nord for Hisparbreen og sør for Shimshaldalen. Ved foten av fjellets vestvegg ligger den nordøstlige delen av Yutmarubreen, som går sammen med andre omkringliggende breer for å danne Yutmarubreen som deretter flyter sørover til Hisparbreen. Sørveggen er akkumulasjonsområde for Khani Basa-breen, som også munner ut i Hisparbreen. Nord-nordøstryggen på Kanjut Sar strekker seg i retning Shimshaldalen og skiller Yukshin Gardan-breen, som har sitt akkumulasjonsområde under nordveggen på Kanjut Sar, fra Khurdopinbreen som ligger på østsiden av fjellet. Nabofjellene til Kanjut Sar er Yutmaru Sar og Yukshin Gardan Sar i nord og Pumari Chhish og Kunyang Chhish tvers over Yutmarubreen i vest. 
Kanjut Sar II er en sekundær topp med en høyde på 6 831 meter som ligger i sørøst, mellom Khani Basi-breen og Khurdopinbreen. Nærmere bestemt ligger den på en forlengelse av sørøstryggen på Kanjut Sar I. Siden det er en sadel i 5 800 meters høyde mellom de to toppene, har Kanjut Sar II en primærfaktor på 1 031 meter og blir regnet som et selvstendig fjell.

Bestigningshistorie

Kanjut Sar er blitt besteget bare to ganger. Kanjut Sar I ble første gang besteget i 1959 av Camillo Pellissier, medlem av en italiensk ekspedisjon bestående av elleve klatrere under ledelse av Guido Monzino. Ekspedisjonen hadde sin baseleir på Khani Basa-breen, og fulgte heller en rute langs sørryggen via den øvre delen av Khurdopinbreen fremfor den mer krevende sørveggen. Pellissier og hans klatrepartner Bich la 19. juli ut på den siste etappen mot toppen fra leir 6 på 7 060 meters høyde. Bich ble syk underveis og måtte avbryte toppforsøket, men Pellissier valgte å fortsette opp til toppen. 
En japansk ekspedisjon lyktes i 1981 med førstebestigningen via vestveggen ovenfor Yutmarubreen. Etter å ha satt opp tre leire i stor høyde, kunne de tre taulagene på fire personer fortsette turen oppover mot toppen, som de nådde mellom 4. og 6. august. 
Det til nå eneste forsøket på å klatre opp sørveggen ble gjort i 1985 av en gruppe ledet av Toni Spirig. De prøvde å klatre i ren alpinstil, men ble hindret da et snøskred tok med seg teltene som hadde blitt slått opp av gruppen i en leir på 5 700 meter. Heldigvis kom ingen fysisk til skade. Gruppen fant igjen nok av utstyret som lå begravd i snøen til å kunne klatre ned, men støtte på problemer underveis siden uteskoene var borte.   
I 2010 forsøkte en russisk-amerikansk ekspedisjon å følge østryggen helt til toppen av Kanjut Sar, men måtte snu på 7 450 meter på grunn av uvær.
Den enkleste ruten til topps innebærer teknisk klatring på snø og is.
Gilles Binchois

Biografi

Binchois var sønn av Jean de Binch og Jeanne Paulouche. Faren hadde en høyt betrodd stilling hos hertug Guillaume IV av  Hainault og en posisjon i kirken i Mons.
Ingenting er kjent om Binchois før han i 1419 ble organist ved kirken Ste. Waudru i Mons. Den 28. juli 1423 betalte han byen Mons en avgift for å få slå seg ned i Lille. Her kom han raskt i kontakt med de engelske besetningsstyrkene, og ifølge en minnemotett av Johannes Ockeghem kan han ha vært i tjeneste hos hertug William av Suffolk. 
Mot slutten av 1420-årene ble han medlem av Burgunds hoffkapell, og ser ut til å ha vært sanger der. Tjenesteherren var den  kunst- og luksuselskende Filip den gode som ledet Burgund i en kulturell blomstringstid. Binchois  hadde en høy stjerne hos Filip og mottok rikelig prebende. Det første kanonikatet fikk han allerede 7. januar 1430 ved Saint-Donatian i Brugge. Dette prebendet var forbundet med en halvårlig residensplikt. I 1437 gav hertugen Binchois ytterligere et prebende i Cassel.
De følgende årene var Binchois fullt opptatt med sine oppgaver som kannik i Brugge og som medlem av hertugens kapell, der han stadig steg i hierarkiet. Hertugen reiste vanligvis med kapellet, og Binchois ledsaget ham dersom det var mulig.
Rundt 1437 ble Binchois honorærsekretær ved hoffet, og i 1437 hevet biskopen i Camrai ham opp til subdiakons rang. Binchois hadde åpenbart kjennskap til magiske ritualer, for en måned senere sendte han hertuginnen en ring som skulle være virksom mot tannverk.  
I 1452 ga hertugen ham et prosteembete og et kanonikat, begge i Soignies, som var kjent for sitt fremragende musikkmiljø. Som prost utøvet Binchois verdslig makt, og han var forpliktet til å tilbringe minst 32 uker i Soignies. Fra 1453 var ansettelsen ved det burgundiske hoffkapellet rent pro forma, men han fikk likevel ordinær lønn så lenge han levde.
5. september 1460 ble Binchois alvorlig syk. Han døde 20. september og etterlot seg en betydelig formue.

Musikk og påvirkning

Binchois blir ansett som melodiens mester på 1400-tallet, han skrev omhyggelig utarbeidede og minneverdige melodilinjer som er lette å synge. Melodiene hans ble kopiert lenge etter hans død, og senere komponister brukte dem som kilde for nye messekomposisjoner. Mye av musikken hans, selv kirkemusikken, er enkel og klar, noen ganger nesten asketisk i sin enkelhet. Kontrasten mellom Binchois og den ekstreme kompleksiteten i 1300-tallets ars subtilior-musikk er enorm. De fleste verdslige sangene hans er rondeaux, den mest vanlige sangformen på 1400-tallet. Binchois skrev likevel sjelden i strofisk form, men skapte melodiene uavhengig av verserytmen. 
Binchois skrev verdslige sanger om kjærlighet og ridderlighet for hoffet, musikk som ble forventet av hertugene av Burgund, og som de åpenbart var svært glade i.
No Reply (Beatles-sang)

Bakgrunn

Tekstens jeg-person prøver å nå kjæresten sin på telefonen, men det er andre i familien hennes som svarer og informerer at hun ikke er hjemme. Dette blir ikke trodd siden hun ble sett mens hun leide en annen mann mens hun var på vei hjem. Teksten var inspirert av «Silhouettes» – en hit med The Rays i 1957. McCartney hjalp til å skrive sangen ferdig.
Det musikalske i strofene «I saw the light» og «I nearly died» ligner veldig på «Wo-o-ow I» fra «When I Get Home».

Innspilling

3. juni 1964 hadde The Beatles først en foto-session i morgentimene. Ringo Starr ble syk og ble sendt i full hast til sykehus, mens de øvrige medlemmene Lennon, McCartney og George Harrison dro til Abbey Road Studios. I løpet av kvelden lagde de tre blant annet en demo av «No Reply» som var planlagt at Tommy Quickly skulle gi ut på singel. Quickly spilte den riktignok inn, men den ble aldri utgitt. Men opptaket med Lennon, McCartney og Harrison ble utgitt på Anthology 1 i 1995. Lennon og McCartney synger hver setning sammen. Instrumentene som høres er rytmegitar, bass og trommer. Det er mest naturlig å tro at den som mestret trommer best etter Ringo Starr i gruppen, var McCartney (han spiller trommer på «Back in the USSR», «Dear Prudence» og «The Ballad of John and Yoko» og hele Band on the Run albumet til Wings), og hadde det vært nettopp han bak trommene, ville nok det hele hørt mer profesjonelt ut. Denne trommeslageren spiller kun på en av symbalene og skarptromma. Ergo er det trolig Harrison som sitter bak trommene på dette opptaket. Ellers er det et eller annet med ordene «your face» som gjør at Lennon og McCartney drar på smilebåndet sammen.
Innspillingen som ble gitt ut offentlig på Beatles For Sale og Beatles '65, ble festet til teip 30. september 1964, og det ble spilt inn åtte tagninger. Lennons stemme var sliten etter alt studioarbeidet, derfor var McCartney nødt til å trå til på de høyeste tonene siden Lennon ikke nådde opp (à la «A Hard Day's Night») Grunnkompet besto som vanlig av trommer, bass, akustisk gitar og elektrisk gitar. Etter det la de på piano, stortromme og symbalkrasj der hvor det ekstra markeres (etter strofer som «I saw the light», «I nearly died» og «no reply»). Vokal fra Lennon og McCartney ble innspilt to ganger, mens håndklapp og mer piano ble lagt på mellomverset.
Harrisons elektriske gitar er nærmest druknet i lydmiksen og høres best rundt strofen «I saw you walk in your door». Gitaren høres bedre på tagning 2 som også ble utgitt på Anthology 1 (i tillegg til demoen fra 3. juni 1964). Til tross for diverse feil, velger de å spille ferdig sangen. Lennon begynner å synge mellomverset enda en gang mens de andre stopper. På tagning fem gjentok de dette mellomverset, og det forlenget sangen med cirka et minutt, men den idèen ble senere sløyfet.
Divertimento

Divertimento (fra italiensk divertire, «å underholde»; flertall: divertimenti) er et lettere musikkstykke med mange korte satser. Antallet satser er som regel fra en til ni, men det finnes minst ett med hele tretten satser. Divertimenti har gjerne en underholdende og munter karakter, ofte spilt som taffelmusikk eller utendørs. Fram mot slutten av 1700-tallet var divertimenti populære ved europeiske hoff. En av de mest kjente komposisjonene er Wolfgang Amadeus Mozarts Divertimento i F-dur, KV 138. Av andre komponister som skrev divertimenti kan nevnes Leopold Mozart, Carl Stamitz, Joseph Haydn og Luigi Boccherini.
På 1800-tallet ble divertimentoen umoderne, men noen 1900-talls-komponister har tatt i bruk formen, eksempelvis Béla Bartók med Divertimento for strykeorkester og Leonard Bernstein med Divertimento for Symphonic Band.
Hypocysta

Utseende

Små, brune, okergule eller hvitaktige sommerfugler med nokså smale vinger. Bakvingen har et oransje felt, og en øyeflekk.

Levevis

Larvene lever på ulike gress (Poaceae) eller halvgress.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Australia og Ny-Guinea.
Utetheisa pulchelloides

Utseende

Enkelte arter bjørnespinnere i delgruppen Arctiinae kan kanskje forveksles med andre sommerfugler, kanskje særlig andre arter i gruppen Noctuoidea.  Men de kan skilles fra disse ved de to duftkjertlene hunnene har like ved eggleggingsåpningen, helt bakerst på bakkroppen. Samt at mange av artene har en bakkropp i rødt eller orange med mørke flekker.  Mens høreorgan (Tympanalorgan) på siden av brystet (metathorax) er felles for gruppen Noctuoidea.

Levevis

Utetheisa pulchelloides  tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår  en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er ofte radikalt forskjellige fra de  voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadium, en hvileperiode, der bjørnespinnerens indre og ytre organer endres. I hvilestadiet ligger puppen i en kokong larven har spunnet. Kokongen er ofte delvis gjennomskinnelig spunnet og består også ofte av noe av larvens hårbekledning.

Utbredelse

Utetheisa pulchelloides finnes ikke i Europa.
Utetheisa pulchella, fra samme slekt, er funnet i Danmark noen få ganger. Men denne vakre bjørnespinneren er en migrant fra Afrika, som mer tilfeldig finnes så langt nord i Europa.

Navnet

Det latinske navnet Utetheisa betyr såret, og slekten har trolig fått navnet fordi framvingene har blodrøde flekker.
Botswana under VM i friidrett 2015

Resultater

(Q, q – kvalifisert, NM – ikke noe gyldig resultat, SB – årsbeste)
Morgenkåpe

En morgenkåpe, også kalt badekåpe, er en kåpe som vanligvis blir brukt etter bading i ens private hjem. Brukes oftest for å holde varmen når man kommer ut fra badet før man senere tar på seg sine vanlige klær. Brukes ofte med tøfler. 
Den er som en stor kåpe med åpning foran. Det følger som oftest med et belte som binder den sammen, svært sjelden med glidelås, da den skal være et enkelt og raskt antrekk. Ofte tar man den på når man står opp fra sengen og ikke har hastverk med å kle fullstendig på seg.
Morgenkåpe kommer fra den banyanske klesdrakten fra 1800-tallet.
De finnes i de fleste materialer, men det vanligste er bomull/frotté.
Slåbrok brukes ofte synonymt med morgenkåpe og badekåpe. Det sistnevnte plagget blir gjerne brukt før eller etter et bad eller en dusj, både som bekledning for å dekke og varme den nakne kroppen og som håndkle for å tørke den. Badekåper er ofte enda litt enklere enn slåbroker og er typisk laget av tjukk bomullsfrotté.
«Slåbrok» brukes om en løs frakk- eller et kåpeliknende klesplagg som en tradisjonelt bruker innendørs, vanligvis om morgenen før en kler på seg, eller om kvelden før en går til sengs. Plagget er typisk laget av myk frotté, gjerne stripete, silke eller skotskrutete ullstoff og har hette, sjalformet krage og løst knyttebelte. Ordet kommer fra nedertysk slaaprok som egentlig betyr 'frakk til å sove i', dannet av slaapen, 'sove', og rok , 'frakk'.
Pygovalgus

Utseende

En liten, fløyelsaktig brun gullbasse. Som vanlig for Valgini dekker ikke dekkvingene bakkroppen. Pronotum og dekkvingene har kvaster av stive, oppstående, mørkbrune børster.

Levevis

Larven utvikler seg i morken ved. De voksne billene kan finnes på blomster, ofte flere sammen.

Utbredelse

Arten er kjent fra Kongo og Togo.
Lahellefjorden

Lahellefjorden er en liten fjordarm i Tønsbergfjorden i Vestfold. Den strekker seg cirka 3 kilometer fra innløpet mellom Natholmen og øya Møyern og innover til Lahelle i Sandefjord kommune.
Ruth Chepngetich

2016

Chepngetich kom på fjerdeplass i Rabat Halvmaraton og andreplass i Nairobi Halvmaraton i 2016.

2017

Hun vant Adana halvmaraton i Tyrkia i januar 2017, med ny personlig rekord på 1:09:06, og hun forbedret denne videre til 1:08:08 da hun vant Paris Halvmaraton, 1:07:42 da hun vant Milano Halvmaraton (Stramilano) og 1:06:19 da hun vant Istanbul Halvmaraton. Hun vant også Port Gentil 10 km i Gabon og Istanbul Marathon dette året. Istanbul Halvmaraton og Istanbul Marathon inngikk i IAAF Road Race Label Events.

2018

Etter andreplass på Memorial Samuel Wanjiru (10 km) i Kenya deltok hun i VM i halvmaraton 2018, der hun kom på 13.-plass individuelt, og sammen med Joyciline Jepkosgei (andreplass individuelt) og Pauline Kaveke Kamulu (tredjeplass individuelt) fikk hun sølv i lagkonkurransen med en samlet tid på 3:23:02 for det kenyanske kvinnelaget. Hun kom på andreplass i Paris Marathon og femteplass i København Halvmaraton, og hun vant Istanbul Marathon i november med ny personlig rekord på 2:18:35. Denne tiden var den beste tiden noen sinne på tyrkisk jord, og hun var den tiende kvinnelige utøveren noen sinne som løp under 2:19.

2019

Hun startet 2019-sesongen med seier i Dubai Marathon, der hun satte ny personlig rekord på 2:17:08. Hun senket sin personlige rekord på halvmaraton til 1:06:09 da hun kom på andreplass i Bahrain Night Half Marathon, og senket denne videre ned til 1:05:30 da hun vant Istanbul Halvmaraton. Hun vant Seiryu Half Marathon i Japan i april, og kom på andreplass i Le 10KM de Port-Gentil i Gabon i juni. I juli vant hun Bogota maraton i Colombia.
Den 27. september 2019 vant hun maraton under VM i friidrett 2019, med tiden 2:32:43.
Cat Scratch Fever

Cat Scratch Fever er et album og tittelsangen på et Ted Nugent-album fra 1977.
Kildevern

Kildevern eller kjeldevern er massemedienes og journalistenes rett til ikke å røpe kildene sine. Kildevernet omtales i Vær Varsom-plakaten som et grunnleggende prinsipp i et fritt samfunn og som en forutsetning for at pressen skal kunne fylle sin samfunnsoppgave og sikre tilgangen til vesentlig informasjon.
Frövi

Frövi er et tettsted i Lindesberg kommune i Örebro län i landskapet Västmanland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 2 516 innbyggere.
«Rap» (torpedobåt fra 1873)

Konstruksjon

«Rap» var opprinnelig bevæpnet med slepetorpedoer, og fikk ikke konvensjonelle, selvgående torpedoer før i 1879. Slepetorpedoene førte til at «Rap», for å angripe et annet fartøy, måtte seile rett mot og på parallell kurs med fartøyet som skulle angripes, dog med en viss innbyrdes avstand mellom skipene. Tanken var at «Rap», med sin relativt høye hastighet, skulle kunne utføre dette oppdraget tilfredsstillende. Etter diverse tester og utprøvinger, kom man frem til at slepetorpedoer ikke var et godt nok våpen, og begynte å undersøke mulighetene for å føre selvgående torpedoer på «Rap».
I 1879 ble «Rap» derfor bygget om for å kunne føre selvgående torpedoer. Torpedoene ble holdt i to rammer på siden av båten, som kunne senkes ned i sjøen når torpedoen skulle avfyres. Det var kptl. Koren som designet disse bøylene.
I 1914 ble det utgitt en bok kalt «Norges Sjøforsvar 1814-1914», hvor «Rap» karakteriseres slik:
«Vor første torpedobaat fik vi allerede i 1873, nemlig «Rap», bygget av det engelske firma Tornycroft. Den var kun 18 m. lang, 10 ton deplacement, men gjorde til gjengjeld 15 knops fart» hvilket på den tid var «(...)ganske uhørt for et saa litet fartøi. Dens maskineri er bemerkelsesverdig i flere henseender. Den er vor marines første kompundmaskin, har den første overflatefortetter, og var den første som benyttet kunstig træk i kjelene. Maskinen indikerer ca. 100 hestekræfter ved 500 omdreininger.»
«Rap» var bygget i tre, og ble benyttet i nøytralitetsvernet under 1. verdenskrig, før hun ble lagt i endelig opplag i 1920. Hun ble overtatt av Marinemuseet i Horten i 1943.
John Paul Jones

Bakgrunn

Jones' foreldre var veldig musikalske, hans far var pianist og arrangør for storband, mens moren var sanger og danser.
Jones begynte å spille piano allerede som liten gutt, og ble etterhvert organist i sin lokale kirke. Han var fascinert av klassisk musikk (Rachmaninov var en favoritt), men også av blues og jazz. Da han begynte på college begynte han å spille bass.

Karriere

Jones begynte etterhvert å spille i bandene “The Deltas” og jazzrock-bandet “Jett Blacks”. 
I 1962 ble Jones med i Jet Harris' og Tony Meehans band som bassist i to år. Det var etter dette at han, etter anbefaling av Tony Meehan, begynte som studiomusiker. Det var gjennom Jet Harris og Tony Meehan at Jones ble kjent med gitaristen Jimmy Page, som hadde spilt på deres superhit “Diamonds”. Jones ble etterhvert en meget ettertraktet studiomusiker og arrangør. På midten av 1960-tallet hadde han spilt sammen med artister som Rolling Stones, The Supremes, Jeff Beck og Pages band The Yardbirds.

Led Zeppelin

I 1968 fikk Jones jobben som bassist i Jimmy Pages nye band som fikk navnet Led Zeppelin. Mens Page, Robert Plant og John Bonham fikk mesteparten av oppmerksomheten på scenen, holdt Jones seg i bakgrunnen og konsentrerte seg om spillingen. 
Også utenfor scenen var Jones den mest rolige og mediesky av Zeppelin-medlemmene, og ofte tok han inn på et annet hotell enn resten av bandet.
Etter at Led Zeppelin ble oppløst i 1980, har Jones vært relativt lite aktiv som musiker, og har i stedet returnert til studioet, hvor han har gått over til å bli produsent. Han samarbeidet med avantgarde-sangerinnen Diamanda Galás på hennes album The Sporting Life (1994). I 1999 ga han ut sitt første soloalbum, Zooma, og i 2001 kom The Thunderthief ut. 
Sammen med Dave Grohl og Josh Homme startet han i 2009 supergruppen Them Crooked Vultures.
May Massika Mezioud

2013 - 2014

Mezioud ble algerisk ungdomsmester i stavsprang i 2013 og 2014. Under De afrikanske ungdomslekene 2014 (African Youth Games) vant hun stavsprang, med 2,90 meter.
Hun deltok også i stavsprang under Sommer-OL for ungdom 2014, men fikk der ingen gyldige hopp.

2015

Mezioud vant stavsprang under Ungdomsafrikamesterskapet i friidrett 2015 i Reduit. Hun hoppet her 3,20 meter og slo Marina Rizk fra Egypt med fem centimeter.

2017

Under U20-afrikamesterskapet i friidrett 2017 vant hun stavsprang, foran Hassiba Kasmi, dette var de to eneste deltakerne i denne øvelsen. 
Hun vant stavsprang under Algerisk mesterskap i friidrett 2017, 10 cm foran Katia Bourdjah. Hun hoppet her 3,10 meter.
Meridian gasskraftverk

Meridian gasskraftverk er et varmekraftverk ved Lloydminster i Saskatchewan i Canada. Det har en installert produksjonskapasitet på 220 MW, fordelt på to eldre dampturbiner og seks små, nye gassturbiner. Brenseltypen er naturgass. Kraftverket er stod ferdig i 1999. Eier og operatør er selskapet TransAlta.
Teletype Model 33

Teletype Model 33 er en elektromekanisk fjernskriver beregnet på lett kontorbruk. Den er mindre robust og mindre kostbar enn tidligere fjernskrivere. Teletype Corporation lanserte Model 33 som et kommersielt produkt i 1963, etter opprinnelig å ha utviklet den for United States Navy.
David Nyborg

David Nyborg (født før 1595, død mellom 25. april og 17. mai 1619) var en byggmester som blant andre arbeidet for Christian IV.
I 1610 sluttet kongen kontrakt med ham om oppførelsen av hovedbygningen på Ibstrup. 1614-15 mottok han betaling for stenhuggerarbeide på et nybyggeri ved Københavns gamle rådhus på Nytorv, og i 1615 fikk han kontrakt på murerarbeidet på kongens nye hus på Alløe (Kristianstad), samt ombygning på den nye port på Christianstads festning. I denne kongens nye by var han i flere år beskjeftiget med forskjellige større og mindre arbeider.
13. desember 1617 sluttet kongen kontrakt med David Nyborg om oppføringen av Trefoldighetskirken i samme by, og i de følgende år var han travelt opptatt med dette store byggverk. Arkitektene var brødrene Lorenz og Hans van Steenwinckel.
Han døde i 1619, muligvis som offer for en epidemi som herjet Christianstad. Enken, Birgitte Jørgensdatter, fikk tillatelse til å slutte kontrakt med hvem hun måtte ønske om fullførelsen av Trefoldighetskirken. Oluf Madsen ble byggmesteren som fikk være med til å avslutte byggeriet.
Spesialitetskomité

Spesialitetskomité er i Norge en komité med ansvar for å utarbeide innholdet i spesialistutdannelsen i en medisinsk spesialitet (f.eks. kirurgi, indremedisin, allmennmedisin‎, endokrinologi, pediatri, kardiologi m.fl.). Fra oktober 2011 er spesialitetskomitéene sakkyndige organer for Helsedirektoratet.
I 2012 var det 43 spesialitetskomitéer. Hver spesialitetskomité består av en leder og fire øvrige medlemmer.
En medisinsk spesialistutdannelse består av bl.a. krav til erfaring og bestemte kurs, og varer normalt minst fem år etter at man er autorisert som lege.

Tidligere ordning

Tidligere var komitéene underlagt Den norske lægeforening, som fra 1982 til 2011 hadde delegert myndighet på dette området fra staten. Komitéene ble oppnevnt av legeforeningens sentralstyre og var sakkyndige og rådgivende organer for Den norske lægeforenings sentralstyre. I praksis var det de ulike spesialistforeningene som foreslo sammensetningen av spesialitetskomitéene overfor sentralstyret. Spesialitetskomitéene fremmet tidligere sine forslag for sentralstyret.