Sea Tigers

Operasjonell kapasitet

Sjøtigrenes offensive våpen var lette fiberglassbåter, opptil 15 meter lange og vanligvis utstyrt med fire 250 hk utenbordsmotorer. Bestykning var en blanding av lette og tunge maskingeværer, miltraljøser og kanoner med kaliber fra 20 – 33 mm, samt granatkastere. Sea Tiger-angrepsbåtene var kun på havet under operasjoner og øvelser. Etter angrepet eller øvelsen ble båtene lastet opp på store båthengere og gjemt i de tette jungelområdeene sørvest for Mullaittivu. Om nødvendig kunne båtene bli fraktet over land til vestkysten av Sri Lanka på båthengerne.
Sjøtigrene bemannet også et antall større handelsfartøy (under flere flagg) som de brukte for å smugle inn utstyr fra andre nærliggende land. Da LTTE ikke kontrollerte noen større havner måtte alt utstyr lastes over på mindre fartøy som ble losset på strendene. Sjøtigrene hadde også angrepsdykkere, og disse ble brukt i minst en operasjon hvor et større fraktefartøy ble senket ved SLNs base ved KKS (Kankesanturai), ved nordspissen av Jaffnahalvøya.
Sjøtigrenes personellstyrke var mellom 2-3 tusen kvinner og menn. Kvinnene bemannet båter på lik linje med sine mannlige kolleger. Antallet i tjeneste varierte avhengig av operasjonelle behov. Lokale fiskere og bønder i LTTE-kontrollerte områder var «sovende» kadre. Lokale våpendepoter var gjemt i jungelen.

Sjøtigrenes teknologi og taktikk

Sjøtigrene var i krigsårene meget oppfinnsomme og fant ofte utradisjonelle løsninger på militære oppdrag - trolig verdens eneste sjøgerilja med kapasitet for undervannsangrep. En selvmordsavdeling innenfor sjøtigrene, kalt De Svarte Sjøtigrene, benyttet selvmordsbåter og angrepsdykkere i selvmordsoppdrag samt undervannsfarkoster for anslag mot militære fartøy selv langt ute på havet.

Selvmordsscootere og angrepsdykkere

Sjøtigrene klarte å få tak i militære spesialdykkersett som gjorde det vanskelig å oppdage dykkerne under vannet. Fra 1993 var de i besittelse av dykkerteknologi som gjorde sabotasjeoppdrag og selvmordsangrep mulig. Det var kjent at de forsøkte å få kjøpt små nedsenkbare båter kalt SVD (swimmer delivery vehicles), men isteden skal de ha utviklet egne semi-undervanns «menneskelig torpedoer» eller «selvmordsscootere» både for frakt av eksplosiver opptil 50 kg og til direkte angrep.
Disse selvutviklede våpnene ble brukt ved flere anledninger i krigsårene. Ettersom en slik scooter lå delvis under vann med bare en liten tohestekrefters utenbordsmotor, var den vanskelig å få øye på selv med avansert radar. Operatøren lå beskyttet bak et pansret skjold, og når målet var innen rekkevidde - mellom 100 og 200 meter vekk - gikk operatøren til direkte angrep ved å akselerere.

Fjernstyrte miner og andre eksplosiver

Fra begynnelsen av 1990-årene benyttet sjøtigrene en rekke ulike eksplosiver i sine operasjoner, og tok i bruk fjernstyrte miner, deretter improviserte miner - laget med utgangspunkt i husholdningsprodukter som riskokere. Sjøtigrene brukte også frittflytende miner, men kun for å ramme spesifike mål i trange farvann, oftest i en lagune eller kanal. Vennligsinnede fartøyer ble oftest varslet når sjøtigrene la ut slike miner.
Fra mars 1993 hadde sjøtigrene utviklet to ulike typer undervanns-IED (Improvised Explosive Device) som kunne plantes av angrepsdykkere. Den første var designet for å bli festet til ror eller propell på båter, den andre for å bli limt fast på skroget ved bruk av svart glyserolblanding. Begge typer ble aktivisert av tidsinnstilte utløsermekanismer. Sjøtigrene fikk i 2003 kjøpt 34 batteridrevne undervannsscootere, opprinnelig fra Danmark. Det er også kjent at froskemenn ble sendt på selvmordsoppdrag med eksplosiver fastspente på kroppen.

List og bedrag i selvmordsangrep

Sjøtigrene utviklet i løpet av 1990-årene ulike taktiske metoder i sammenstøtene med myndighetenes sjøstyrkene SLN (Sri Lanka Navy). En viktig del av deres taktikk besto i angrep på godt bevoktede mål inne i de militære havneanleggene som i Trincomalee. Under et slikt angrep tok man seg gjerne inn ved å følge etter større fartøyer for å komme så nær målet at man kunne angripe. Aktiv kamuflasje og bruk av list for å ha størst mulig overraskelsesmoment på deres fiender i SLN som å skjule seg blant fiskebåter og andre fredelige fartøyer for deretter å komme overraskende på forbigående patruljebåter, var viktig for de svarte sjøtigrenes gjennomføringen av deres aksjoner.
Under de mange regulære sjøslagene deltok de svarte sjøtigrene ved siden av sjøtigrene som integrerte disse inn i egne sverm-taktikk sammen med de større fartøyer som Muraj-klasse angrepsfartøyer og mindre hurtiggående båter. Under sjøslaget utvekslet begge parter sterk beskytning som deretter gjorde sikteforholdene vanskelige, spesielt når det var dårlige sikte fra før. I forbindelse med sverm-taktikken ved bruk av numeriske overlegne sjøstyrker ble det sendt ut selvmordsbåter som forresten var meget hurtiggående og vanskelige å oppdage på lengre avstand, når man kom nær patruljefartøyene under kampene. Selvmordsbåten som hadde et noe spesielt utseende for å ikke bli oppdaget av sensorer som radar, ofte hadde påmonterte «spikerplater» for å spikre seg fast på målfartøyet, men også for å utløse sprengladningen i selvmordsbåten. Andre selvmordsbåter kunne bli kamuflert som fiskebåter eller vanlige båter.

Undervannsfartøyer

Under en regjeringsoffensiv på nyåret 2009 kom regjeringssoldatene over et båtverft langt inn på landet ved Udayarkattukulam-innsjøen i Mullaittivu-distriktet, der de fant de en større ubåt på 10,3 meter lengde og tre andre mindre undervannsfartøyer. De fire undervannsfartøyer var fremdeles under konstruksjon, men den største var nesten ferdigbygget og lastet på en båthenger. Oppdagelsen av ubåten kom som en stor overraskelse på militærobservatørene, selv om de lenge hadde kjent til at sjøtigrene hadde ambisjoner om å skaffe seg undervannsfartøyer.
Sjøtigrene hadde forsøkt å skaffe seg undervannsfarkoster helt siden 1990, med vekslende hell. Det ble flere ganger forsøkt å kjøpe mini-ubåter fra Nord-Korea, Sør-Afrika og Ukraina. Allerede i juli 1990 startet sjøtigrene et hemmelig prosjekt i Tiruvanmiyar, Tamil Nadu staten i India. I et lokalt båtverft forsøkte man å bygge et undervannsfartøy. Men krigen som brøt ut mellom de indiske fredsbevarende styrkene og LTTE tvang de ansvarlige for prosjektet til å flytte virksomheten til Pattipulam i Madras. Byggingen ble dessuten sterkt forsinket av de malaysiske myndighetenes beslagleggelsen av lastefartøyet MV «Sunbird», som hadde med seg vitale komponenter for undervannsfartøyet. Politiet avslørte det hele 20. april 1992 og restene av undervannsfartøyet ble beslaglagt av den indiske marinen.
I Thailand arresterte politiet den norske statsborgeren og tamilen Christy Reginald Lawrence utenfor Phuket den 9. april 2000. Hans hurtigbåt var lastet med smuglervarer, deriblant drivstoff, mat og militære artikler som GPS-utstyr, satellittelefoner, uniformer og en avansert sonar. Etter arrestasjonen tok sjøpolitiet ham med til skipsverftet Seacraft Co. Ltd på Koh Si-rae, Phuket der de oppdaget en halvbygd miniubåt på 5,2 meters lengde, trolig ment for frakt av militære artikler og annet til sjøtigrenes basene på Sri Lanka. Etter avsløringen erklærte den srilankiske ambassadør Karunatilaka Amunagama i Thailand at myndighetene hadde funnet og beslaglagt en likende miniubåt på Jaffna-halvøya tidlig på 1990-tallet. Lawrence ble løslatt og deretter deportert til Norge i desember 2000. Han hadde importerte komponenter blant annet fra Norge, til Phuket for byggingen av ubåten.

Større Sea Tiger operasjoner

Under flere av LTTEs offensiver landsatta Sjøtigrene tropper for å utflanke SLA (Sri Lankan Army, regjeringshæren), blant annet da LTTE angrep utbrytergruppen til Karuna på østkysten i 2004. Den mest avgjørende bruken av slike kombinerte operasjoner var ved kampen om Elefantpasset våren 2000, da om lag 1500 LTTE-kadre ble landsatt bak SLAs fremskutte posisjoner på de nordre strender av Jaffna-halvøya for deretter å ta seg fram til Pallai nord for Elefantpasset militærbasen. Før det var den mest kjente kombinerte operasjon erobringen av Mullaittivu i 1996, hvor SLA mistet over ett tusen soldater med alt sitt utstyr.
Sjøtigrenes hurtiggående patruljebåter og mindre selvmordsbåter senket over 30 av SLNs hurtiggående patruljefartøyer (2006). De angrep også SLNs viktigste marinebase i Trincomalee og senket en av SLNs to katamaraner (av Kværner-Fjellstrand typen, bygget i Singapore).Katamaranene ble brukt til troppetransport og det var et stort tap for SLN.
Selv om de benektet det utad, sto Sjøtigrene trolig bak senkingen av den kinesiske tråleren «Fu Yuan Ya 225» 20. mars 2003, noe som skapte en større krise og truet våpenhvilen. Mannskapet på tråleren besto av 26 sjømenn (23 kinesere og 3 singalesere). Ni fiskere overlevde senkingen (8 kinesere og 1 singaleser). Tråleren, sammen med søsterskipet «Fu Yuan Ya 226» ble mest sannsynlig brukt av Sri Lankas regjering for å samle elektronisk etterretning, fartøyenes ulike antenner ga en klar indikasjon på det.

Analytikeres vurdering av Sjøtigrene

Den anerkjente Jane's International Defence Review skrev i en rapport om Sri Lanka at Sjøtigrene «har engasjert Sri Lankas marine med en hittil enestående suksess». En rapport fra Woodrow Wilson School of Politics and International Affairs for the Centre for Strategic and International Studies anslo at Sjøtigrene hadde ødelagt 30-50 av SLNs flåte av patruljebåter senest i året 2006.
Sjøtigrenes suksess kom som et resultat av ulikhetene mellom SLN og ST (Sea Tigers). Motivasjon og moral blant ST kadrene kunne bare beskrives som ekstrem høy. ST var heller ikke avhengig av kommunikasjon med land under sine operasjoner og det gav dem større fleksibilitet. Skipssjefer ombord på SLNs fartøyer tok ikke initiativ men ventet på ordre fra land. Grundig etterretning var basis for STs operasjoner. Detaljerte og dristige operasjoner ble utført under tilnærmet radiotaushet.
Grunnlaget for STs offensive operasjoner kan beskrives som «hit and run». De gjorde ikke noe forsøk på å kontrollere havområder, men holdte SLN presset ved sine uventede nålestikksangrep i Sri Lankas nordlige og østlige kystområder. Noen analytikere anså at ST hadde adoptert den moderne sjøkrigsteorien med «Versatile Maritime Force» som brøt med det tradisjonelle synet på sjømakt. STs operasjoner bør også sees som et klart eksempel på asymmetrisk krigføring.

Sea Tigers strategiske betydning

LTTE kontrollerte (2006) den nordlige delen av Sri Lanka, bortsett fra Jaffnahalvøya; regjeringsstyrkene i Jaffna blir etterforsynt med marinefartøy fra marinebasen Trincomalee på østkysten. Basene til Sjøtigrene var vel plassert for å angripe disse skipningene og det hadde tvunget SLN til å holde et stort antall hurtiggående patruljebåter i beredskap. Sjøtigrene hadde også kapret og tatt over lasten til minst to regjeringskontrollerte lastefartøy. På grunn av at SLA/SLN mottok satellittfoto fra midten av 90-tallet hadde operasjonsmønsteret endret seg. For å unngå SLAF (Sri Lanka Air Force) var ST svært bevegelige. Ennvidere hadde krigen mot regjeringstyrkene gjort STs taktikk enda mer fordekt enn i styrkens tidlige dager. På havet innebærer dette blant annet små fiskebåter utstyrt med skjulte claymoreminer for å skade/senke SLNs patruljefartøy når de inspiserer fiskebåten.
Sjøtigrene hadde på mange måter tilpasset seg og kjempet på like fot med en mer moderne og større marinestyrke; dette grunnet deres taktiske tilpasning til SLNs operasjonsmønstre og reaksjonstid.

Sjøtigrenes tap av basene

I forbindelsen med den srilankiske regjeringshærens offensiver i årene 2007 og 2008 ble sjøtigrene presset tilbake fra sine operasjonsområder langs vestkysten sørover til Mannar-halvøya. Det gjentok seg også langs østkysten mellom Jaffna-halvøya og Trincomalee-distriktet. Tapet av de strategiske viktige sjøbasene i Nachchikuda på vestkysten 30. oktober 2008 og i Alampil samt Chemmalai på østkysten 4. desember 2008 tvunget sjøtigrene lengre nordover.
Tross gjentatte sjøslag mellom sjøtigrene og SLN hadde ingen vunnet et avgjørende oppgjør til sjøs. Regjeringshæren avgjorde til slutt sjøkrigen ved å ta basene. SLN satte også inn lettvektede kampbåter kommandert av SBS og RABS i de grunne farvannene langs kystene. Under kraftig press av SLNs sjøstyrker og SLAs styrker til lands måtte sjøtigrene trekke seg tilbake til Jaffna-lagunen og inn i stredet mellom Jaffna-halvøya og resten av landet. Der kom de under angrep av kamphelikoptre, fly og artilleri, etter Pooneryn-halvøya den 15. november ble erobret av regjeringen.
Til slutt måtte sjøtigrene foreta en evakuering av troppene med utstyr og ammunisjon fra Jaffna-halvøya i de første dagene inn i året 2009. Flere tusener tamiltigrene antakelig hadde blitt overført over Chundikulam-lagunen fra Jaffna-halvøya til Mullaittivu-distriktet, men under stadige flyangrep som ødelagt et antall krigsfartøyer. Den 14. januar 2009 ble de siste motstandsredene i Chundikulam nedkjempet av styrkene fra 55. divisjon. De oppdaget at byen og havnen var forlatt i all hast, og fant et stort antall ødelagte og forlatte motorkjøretøyer og fartøyer. Det har blitt oppgitt at omtrent 150 fartøyer, de fleste mindre båter, hadde blitt tatt av regjeringssoldatene.
Med tapet av Chundikulam-lagunen hadde sjøtigrene mistet deres tidlige kontroll over kyststripen i den nordlige delen av landet fra vest til øst. Midt i januar var bare havnen i Mullaittivu, Nanthikandal-lagunen og mindre havnesteder under kontroll av LTTE. Et antall aktive kampfartøyer i tjeneste for sjøtigrene med deres gjenværende base i Mullaittivu havn som sett under et sjøslag i farvannet utenfor Mullaittivu den 19. januar, hadde eksistert fram til byen Mullaittivu falt den 25. januar. Men SLN har konsentrerte deres sjøstyrkene på østkysten for en blokade til sjøs av den siste resten av kysten som fremdeles er under LTTEs kontroll. Etter regjeringsstyrkene inntok Mullaittivu, ble sjøtigrene inngjerdet inn i en stadige minskende kyststripe på østkysten.
Det siste større havnestedet Chalai som fremdeles var under kontroll av LTTE med fasiliteter som hadde vært benyttet av sjøtigrene, ble til slutt erobret av regjeringsstyrkene den 5. februar 2009. Dermed har sjøtigrene mistet alle sine sjøbaser på både vestkysten og østkysten sammen med mesteparten av deres infrastruktur inkludert verfter for båtbyggeri og verksteder langt inn på landet. Den 6. februar skulle et flyangrep av det srilankiske flyvåpenet ha ødelagt en toetasjers bygning i Puthukkudiyiruppu-området som tilhørte oberst Soosai. Han overlevde flyangrepet. Ved 19. februar hadde regjeringssoldatene inntatt landsbyen Ampalavanpokkani der de fant en baseinstallasjon for sjøtigrenes angrepsdykkerne.
Da krigen sluttet den 18. mai 2009, var sjøtigrene bare et par dager tidligere avskåret fra havet etter numeriske sjøtrefninger med SLN som lykkes med å opprettholde blokaden utenfor Puthukkudiyiruppu under sluttkampene.