google/wiki40b huggingface dataset:
Ove Roll Lund

Familie og yrke

Han var sønn av major og ordfører i Strinda Bonsach Lund og hustru Marie Roll. Han var oppkalt etter sin oldefar på morssiden, Ove Christian Roll, som var ordfører i Trondhjem og justitiarius
ved Trondhjems stiftsoverrett.
Lund var utdannet bergingeniør og arbeidet før verdenskrigen på Svalbard, der han også var direktør for Sveagruven.

Andre verdenskrig

Under andre verdenskrig kom Lund til Storbritannia der han gikk inn i de norske hærstyrkene. 
Løytnant Lund ble utnevnt til nestkommanderende for Operasjon Fritham, som skulle sikre kullgruvene på Svalbard. Ekspedisjonen ble i april 1942 sendt med ishavsskutene DS «Selis» og DS «Isbjørn» via Island. Operasjonen ble møtt med hard kamp fra tyske fly. Den 14. mai ble skutene senket av fire tyske Focke-Wulf Condor fly i Grønfjorden. Ekspedisjonens leder, oberstløytnant Einar Sverdrup, falt sammen med tolv av mannskapet. Under ledelse av Lund kom de overlevende seg over isen til Barentsburg. Han sendte folk til Sveagruven og organiserte rekognosering til Adventfjorden, Longyearbyen og Adventdalen for å oppklare tysk nærvær. 
De norske styrkene kom under stadige tyske luftangrep og holdt ut under vanskelige forhold fram til juni 1943 da Operasjon Gearbox ankom med forsterkninger.
I statsråd ble kaptein Lund tildelt Krigskorset med sverd «for personlig mot og innsats under ild fra fiendtlig bombefly den 14/5. 1942, personlige rekognoseringer mot fienden og for å ha vist fremrakende lederegenskaper under Fritham-ekspedisjonen.»

Etter krigen

Etter freden ble Lund engasjert i arbeidet med å administrere gjenværende tysk personell i Trøndelag.
 Han fikk permisjon for å bidra til gjenreisningen av gruvedriften på Svalbard og ble i 1946 driftsbestyrere i Kings Bay Kull Company. Han ble samme år drept ved Ny-Ålesund.

Utmerkelser

I tillegg til Krigskorset med sverd mottok Lund også Haakon VIIs 70-årsmedalje og den britiske Distinguished Service Order.
Fjellet Lundryggen ved Ny-Ålesund på Svalbard er oppkalt etter ham.
Nemophora degeerella

Utseende

En middelsstort (vingespenn 15-20 mm, hannen litt større enn hunnen) møll med svært lange antenner, en av de større svepemøllene. Den kan forveksles med Nemophora bellela, men de to artene lever i ulike habitater. Fra Adela croesella skiller den seg ved at den er mye større, og at vingenes gule tverrbånd er smalt kantet med blått. Antennene er trådformede, hos hannen tre og en halv til fire ganger så lange som forvingen, den ytterste delen danner en tynn svepe. Hos hunnen er antennene litt lengre enn forvingen, i de innerste to tredjedelene kledt med svarte, oppstående hår. Hodet er kledt med oppstående, hårlignende skjell som er svarte mellom antennene, ellers gulaktige. Forvingen er gulaktig med mørke lengdestreker og mørk ytterkant. I den indre delen (ut til det gule tverrbåndet) er det også to blålige lengdestriper. Omtrent to tredjedeler ut i vingen er det et bredt, rett, gult tverrbånd, dette er smalt kantet med blått og svart på begge sider. Bakvingen er gråaktig med en svak, fiolett glans.

Levevis

Denne arten lever i løvskog og på lysninger i denne. Larvens næringsplante er ukjent, trolig spiser den mest visne, nedfalne blader. De voksne sommerfuglene flyr fra midtsommer til ut i august, mest i skumringen men av og til også på ettermiddagen. Hannene svermer flere sammen rundt en hunn, og hviler seg sammen i vegetasjonen imellom sverme-øktene.

Utbredelse

Den er utbredt i Europa og den asiatiske delen av Tyrkia. I Norge er den nokså vanlig i Sør-Norge.
Security Dialogue

Security Dialogue er et internasjonalt fagfellevurdert akademisk tidsskrift som dekker områder knyttet til sikkerhet. Tidsskriftet publiserer artikler som kombinerer teoretisk analyse med empiriske funn.
Tidsskriftet er eid av Institutt for fredsforskning (PRIO) og redaksjonskontoret holder til i Oslo. Mark B. Salter (University of Ottawa) har fungert som redaktør siden oktober 2015. Security Dialogue gjennomgikk en omfattende redaksjonell omlegging fra 2001 med J. Peter Burgess som satt som redaktør fram til september 2015. I perioden 2013-2015 var Claudia Aradau redaktør. Marit Moe-Pryce har vært produksjonsansvarlig «managing editor» siden 2004.
Security Dialogue var registrert med en «impact factor» på 1.49 pr. 2009. og lå på attendeplass i rangeringen av 390 internasjonale publikasjoner om statsvitenskapelige og utenrikspolitiske emner.
Tidsskriftet utgis av SAGE Publications. Det ble startet ved PRIO i 1970 av Marek Thee og har bl.a. hatt Pavel Baev og Magne Barth som redaktører.
Hekseprosessen i Schaffhausen

Hekseprosessen i Schaffhausen, som utspilte seg i Schaffhausen i det sveitsiske edsforbundet årene 1402-1403, er den tidligst kjente hekseprosessen i Sveits, og antagelig i hele Europa. Prosessen er dokumentert i byen Schaffhausens rettsarkiv.
Den eller de anklagede kom fra Beringen (det fremgår ikke av avskriften av de gamle dokumentene om det var en eller flere), men ble stilt for retten i Schaffhausen, for avhør og dom. Dommen var skyldig i trolldom, og straffen var henrettelse på bålet. Henrettelsen er den første tilfellet av en henrettelse ved brenning.
Trichexocentrus

Utbredelse

Arten er kjent fra Kamerun.
Indikatorart

En indikatorart, også kalt en bioindikator eller en signalart, er en plante- eller dyreart (organisme) som gjennom sin tilstedeværelse i naturen, eller mangel av tilstedeværelse, kan fortelle om miljøforholdene i et økosystem (område).
Innenfor bevaringsbiologien blir indikatorarter blant annet brukt til å indikere gunstige forhold for biologisk mangfold. Flere marine arter, som er følsomme overfor tungmetaller, kan for eksempel brukes som indikatorer på endringer i et lite forurenset vannmiljø. I norsk sammenheng har blant annet NINA brukt oter (Lutra lutra) som indikatorart for en tilstandsvurdering av arten.

Planteindikatorer

En indikatorart kan for eksempel være et planteslag som trives i jord med bestemt nærings- og pH-verdi. Man kan finne ut hva pH-verdien i jordsmonnet er, hvis det er indikatorarter der, ved å se hvilke planter som vokser der og vite hvilken surhetsgrad de trives i. De trives ofte godt sammen, slik at forekomsten av slike populasjoner raskt kan si noe om behov for f.eks kalking eller spesielle gjødseltyper. I sammenheng med økologisk landbruk vil de kunne fortelle hva det er hensiktsmessig å dyrke uten å tilsette fremmedkjemikalier.
Dersom dyrket mark vedlikeholdes, vil det først og fremst være langs ytterkantene av dyrkingsfeltet en finner indikatorene, selv om de også vil spre frø som spirer som ugras i avlingen.
Historikere kan si noe om hva slag avlinger som har vært høstet hvor, på nå nedlagte gårder.
Esteros del Iberá

Esteros del Iberá er verdens nest største våtmarkssystem, etter Pantanal i Brasil. Området, som er tilnærmet uberørt og har sin hovedtilførsel av ferskvann fra elven Paraná (den nest største i Sør-Amerika, etter Amazonas) i nord, ligger i provinsen Corrientes i det nordøstre Argentina, mellom Iguazúfallene på grensen mot Brasil og hovedstaden Buenos Aires. Våtmarkssystemet ligger i den subtropiske sonen og omfatter i sin helhet et område på cirka 2,5 millioner ha, som består av gressmarker, sumper, myrer, laguner og små innsjøer, samt et svært mangfoldig plante- og dyreliv.
Esteros del Iberá har i snitt en årlig nedbørsmengde på cirka 1 500 mm, hvorav den varmeste perioden november–mars (sommeren) er våtest.

Dannelsen

Under pliocen var Iberá-regionen ei enorm flomslette, formet av ei elv som var karakterisert av meandere og kanaler som var separerte av naturlige diker. Endringer i jordskorpen førte til endringer i overflatestrukturen, som med tiden skapte dagens Esteros del Iberá, da elva Paraná gradvis fant sitt nye løp vest for den tidligere flomsletten. Den forlatte flomsletten forble imidlertid dekket av tallrike innsjøer og laguner, som fortsetter å eksistere takket være regntiden og det enorme reguleringsmagasinet som dannes av Yaciretá-demningen. Under Esteros del Iberá finnes dessuten et av verdens største grunnvannsreservoarer.

Plante- og dyreliv

Det mangfoldige plante- og dyrelivet i Esteros del Iberá inkluderer omkring 350–400 ulike arter av fugl, hvorav den enorme jabirustorken (Jabiru mycteria), som i enkelte tilfeller kan bli opp mot 150 cm høy og ha et vingespenn på mer enn 260 cm, er den største. Her finnes også en rekke ulike pattedyr, som brølaper (Alouatta), flodsvin (Hydrochoerus hydrochaeris), sumphjort (Blastocerus dichotomus) og ulike beltedyr (Dasypodidae), samt rovpattedyr som mankeulv (Chrysocyon brachyurus) og jaguar (Panthera onca) med flere, men også kaimaner (Caimaninae) og en rekke ulike amfibier og andre krypdyr, og mange ulike arter med fisk, som pirayaer (Piranha).

Iberá provinsreservat

Iberá provinsreservat (av sp. Reserva Provincial Iberá) er et naturreservat som ble opprettet 15. april 1983 og endelig definert i 2009. Det omfatter cirka 1,3 millioner ha av våtmarkssystemet Esteros del Iberá, hvorav cirka 482 000 ha er dekket av akvatisk vegetasjon. Et pågående prosjekt, i regi av Conservation Land Trust Argentina (CLT Argentina), jobber for å gjøre naturreservatet til en nasjonalpark.
Legemiddelkjemi

Legemiddelkjemi eller farmasøytisk kjemi omfatter de viktigste legemidlers og legemiddelgruppers kjemi: tredimensjonal konfigurasjon, syntese, metabolisme og stabilitet. Sammenhengen mellom tredimensjonal struktur av legemiddelet og biologisk aktivitet er også et viktig moment.
Faget er grunnlag for farmakologi og galenisk farmasi.
Amélie av Orléans

Bakgrunn

Hun var datteren til den franske tronarving eller kronpretendent Ludvig Filip, greve av Paris og Marie Isabelle av Orléans. Foreldrene hadde flyktet etter februarrevolusjonen til og var i engelsk eksil.

Dronning

Hun ble gift med kronprins Karl av Portugal 22. mai 1886. Hun ble dronning ved hans tronbestigelse i 1889. Amelie dempet den voksaede kritikk mot monarkiet noe ved sin personlige popularitet. Hun ble beskrevet om uformell og mild, og viet seg til sosiale prosjekter: hun bekjempet tuberkulosen, grunnla apoteker og sanatorier og veldedighetsorganisasjoner. Hun mottok i 1892 den gyldne rose av pave Leo XIII.
Hun var interessert av opera, teater og litteratur, og malte. I 1895 var hun regent under ektemakens utenlandsopphold. En luksuriøs kryssning på Middelhavet i 1902 forårsaket imidlertid meget kritikk. 
Hun ble enke i 1908 etter et republikansk attentat på Terreiro do Paço i Lisboa da ektemaken og den eldste sønnen Ludvig Filip av Portugal ble skutt og drept under en prosesjon, og hun skjermet din yngste sønn Manuel med sin kropp. Gutten ble såret i armen, overlevde, og etterfulgte sin far på tronen.

Eksil

Etter revolusjonen i 1910 dro hun først til England, senere til Frankrike.  Under Andre verdenskrig ble hun tilbudt å vende tilbake til Portugal men takket nei. I 1945, etter verdenskrigen, besøkte hun Portugal, etter å ha blitt invitert av statsminister António de Oliveira Salazar.
Etter tilbakekomsten til Frankrike forverret hennes helsetilstand deg gradvis for hvert år som fikk. Det dreide seg ikke bare om hjerteproblemer, men led også av depresjoner og var tidvis ganske forvirret. 
Hun døde på sitt slott i Le Chesnay. Etter en første sørgeseremoni i Paris sørget den portugisiske regjering for transjasjon av hennes legeme til familiekrypten Panteão da Casa de Bragança i klosteret São Vicente de Fora og forordnet en tre dagers landesorg.
Strebebue

En strebebue er en bue som leder trykket i et hvelv bort fra muren og over i en pilar. Strebebuesystemet ble for det meste utviklet og brukt i gotikken, men det finnes også eksempler i romansk arkitektur.
Stuart Baxter

Karriere som spiller

Baxter startet som profesjonell fotballspiller i Preston North End FC i 1971 hvor han var i fire år og spilte 41 kamper. Deretter hadde han et år i Dundee United uten å få kamper på førstelaget. Han flyttet derfor til Stockport County. Siden spilte han for Helsingborgs IF i Sverige i 1981, for South Melbourne FC i 1982, for San Diego Sockers i 1983 før han avsluttet karrieren som aktiv i Örebro SK året etter.

Karriere som trener

I Örebro fikk han sitt første treneroppdrag i 1985 som trener for juniorlaget til klubben. Året etter ble han trener for Skarp IF. Han ble der bare et år, for i 1987 fikk han trenerjobben i portugisiske Vitória FC. Fra 1988 var han trener for Halmstads BK i tre år. Deretter fikk han fem år i Japan, først for Sanfrecce Hiroshima, deretter for Vissel Kobe. Fra 1998 til 2000 trente han AIK. De vant Allsvenskan i 1998 under hans ledelse, og året etter deltok de i Mesterligaen. I 2001 trente han FC Lyn Oslo, men det ble med det ene året, for året etter fikk han ansvaret for Englands U-19-landslag. Etter to år der ble han manager for Sør-Afrika, men han sluttet der og reiste tilbake til Vissel Kobe da Sør-Afrikas landslag ikke klarte å kvalifisere seg for VM i fotball 2006. I 2006 var han tilbake i Helsingborgs IF og ledet laget i UEFA-cupen.
Christian Eggen (komponist)

Liv og virke

Eggen fikk sin første pianoundervisning i Drøbak og senere på Ås, med Hildegunn Reuter som lærer. 11 år gammel opptrådte han som pianosolist med Bergen filharmoniske orkester under ledelse av Karsten Andersen og i 1973 hadde han sin offentlige debutkonsert i Universitetets Aula i Oslo. Sin første solistopptreden med Oslo filharmoniske orkester hadde han som 17-åring. Samme år gjorde han seg bemerket med sin første plateutgivelse, jazzalbumet "Ufuge". Etter studieopphold i Wien begynte han ved Norges musikkhøgskole i 1974, der han hadde Robert Riefling (klaver), Finn Mortensen (komposisjon) og Arvid Fladmoe (dirigering) som lærere. I 1980 tok han sin diplomeksamen i dirigering. Studieopphold i Salzburg, Paris og New York.
Eggen var i flere år en av våre fremste konsertpianister, med vekt på det klassiske repertoaret, først og fremst Mozart, Bach, Chopin og Schubert. I 1984 representerte han Norge ved den Nordiske solistbiennalen. Hans innspilling av Carl Nielsens klaververker (1994) regnes som en av de beste. Eggen har også spilt improvisert musikk, i band med Terje Rypdal (Terje Rypdals Orchestra), og som medlem av jazzgruppa Søyr.
Han ledet Ny Musikk Ensemble fra 1981 til 1987 og har dirigert Cikada Ensemble siden starten i 1988. I 1993 ble han kunstnerisk leder av Oslo Sinfonietta. Det internasjonale gjennombruddet som dirigent kom under ISCMs World Music Days i 1990. Arbeidet med samtidsmusikk har ført til at han er blitt en etterspurt dirigent verden over. Han har arbeidet jevnlig med ensembler som musikFabrik i Tyskland og Ensemble Intercontemporain i Paris, og han har samarbeidet med mange av samtidens mest kjente komponister, som John Cage, Helmut Lachenmann, Iannis Xenakis, Magnus Lindberg, Kaija Saariaho, Witold Lutosławski, Tan Dun, Brian Ferneyhough og György Kurtág. Han har gjort en rekke innspillinger med norske og utenlandske ensembler og orkestre, blant annet med Royal Philharmonic Orchestra i London.
I 1999 var han festspillmusiker ved Festspillene i Bergen og var med på å prege festivalen som dirigent, komponist og pianist. For denne innsatsen ble han tildelt Kritikerprisen for 1998/1999.
Som komponist har Christian Eggen et bredt spekter: På den ene side skrev han musikken til den folkekjære filmen om Ole Aleksander Filibom-bom-bom, og på den annen side sto han bak musikken til den avantgardistiske åpningen av Gardermoen Hovedflyplass i 1998. Hans produksjon omfatter teater- og filmmusikk, kammermusikk, orkestermusikk og elektroakustiske installasjoner.
I tillegg til sitt virke som musiker og komponist har han også vært redaktør for musikktidsskriftet Ballade (Norsk Musikkinformasjon) 1978-79, og i 1987-88 arbeidet han som programskaper i NRK TV, sammen med Morten Thomte og Håkon Berge. Programserien VOX vant en rekke priser, blant annet 1. pris ved Kortfilmfestivalen i 1987.
The Dinner Party

The Dinner Party (Middagsselskapet) er en kunstinstallasjon av den feministiske bildekunstneren Judy Chicago. Verket presenterer på symbolsk vis historia til kvinnene i den vestlige sivilisasjon. Det består av 39 forseggjorte kuverter stilt opp på et trekanta middagsbord. Gjestene det er dekka for, er 39 kjente kvinner, noen av dem er mytiske, mens andre er virkelige historiske personer. 
Hver kuvert består av en handmalt porselenstallerken, bestikk og et drikkebeger, samt en serviett med brodert gullkant.  Under disse oppstillingene ligger kunstferdig broderte løpere i ulike handarbeidsteknikker. Middagsbordet står på et golv belagt med mer enn 2000 glaserte trekanta fliser. På flisene er det i gullskript notert navnet på ytterligere 999 historiske eller mytiske kvinner. Golvet har fått navnet The Heritage Floor (Arvegolvet). 
Installasjonen blei utført i perioden 1974–1979. Den har vært vist i seks land på tre kontinenter. Sia 2007 har den vært permanent utstilt i Elizabeth A. Sackler Center for Feminist Art ved Brooklyn Museum i New York.

Detaljer

The Dinner Party blei laga av Judy Chicago assistert av tallrike frivillige. Målet var å «avslutte de stadige unnlatelser som førte til at kvinner blei skrevet ut av de historiske kildene».
Middagsbordet er trekanta og måler 14,6 meter (48 fot) på hver side. De tre sidene har 13 kuverter hver. Den ene sida hedrer kvinner fra førhistorisk tid til Romerriket, den andre fra kristendommens innstiftelse til reformasjonen og den tredje fra den amerikanske revolusjonen til moderne feminisme. (Sidene er betegna med henholdsvis 1, 2 og 3 i tabellen under.) 
Hvert kuvert har en løper der kvinnas navn er brodert inn sammen med bilder eller symboler knytta til hennes virke. Mange av tallerknene har ei sommerfugl- eller blomsteraktig utforming og kan framstå som en symbolsk vulva. Samla sett framstår installasjonen som et samarbeidsprosjekt som feirer tradisjonelle kvinnelige handverk som tekstilkunst og porselensmaleri.
Odim

Odim er et norsk teknologiselskap som leverer utstyr og tjenester til den maritime oljeservice-industrien. Spesielt har Odim levert utstyr til mange nybygg av spesialfartøyer spesielt innen seismikk.
Odim ble børsnotert på Oslo Børs den 18. februar 2005. Rolls-Royce la den 26. februar 2010 inn bud på alle aksjene i Odim ASA på 45 kroner per aksje eller 2120 millioner kroner.
Racquetball under Verdenslekene 2013

Racquetball var en av øvelsene ved World Games 2013, og ble arrangert fra 26. til 28. juli 2013 ved Cañasgordas Club i Cali i Colombia.
VM i racquetball 2012 var kvalifiseringsmesterskap for World Games.
Grensekonvensjonen av 1826

Grensekonvensjonen av 1826 mellom Norge og Russland ble undertegnet 14. mai 1826 og regulerte for andre gang grensen mellom de to land. Avtalen av 1826 var altså ikke den første av sitt slag. Nøyaktig 500 år tidligere ble den såkalte Novgorod-traktaten av 1326 inngått mellom den russiske og norske konge og dette var en grense- og fredstraktat som trakk grensen ved Lyngstuva ytterst på Lyngenhalvøya.
Skoltesameområdene Petsjenga, Pasvik og Neiden ble fra begynnelsen av 1600-tallet til først på 1800-tallet betraktet som et felles norsk-russisk skattland, det såkalte fellesdistriktet. Frem til 1813 skattet skoltene både til Russland og til Danmark-Norge, men de sto under russisk verdslig og kirkelig jurisdiksjon. I perioden mellom 1814 og 1826 krevde heller ikke Sverige-Norge skatt av skoltene.
Det var et dansk-norsk krav fram til slutten av 1700-tallet om en grense som la hele fellesdistriktet under Norge. Hvert år fra 1602 til et stykke ut på 1800-tallet dro fogden i Finnmark fra Vardøhus til Malmis (Kola by) for å legge frem den dansk-norske kongens territorielle krav overfor russerne. Russland mente å ha sterkere krav til fellesdistriktet, fordi de russiske samer (skoltene) var russiske borgere og de var i tillegg underlagt russisk jurisdiksjon. I tillegg hadde skoltene også tidligere mottatt privilegier av den russiske tsar og ikke minst hadde skoltenes viktigste handelsvei alltid gått østover.
Da fogden i Finnmark unnlot å gjøre sine krav gjeldende i 1816, 1819 og 1822, tok de russiske myndigheter det for gitt at nordmennene hadde gitt avkall på fellesdistriktene. De klaget på at nordmenn hadde krenket skoltesamene og at soldatene fra Vardøhus hadde skutt rein som tilhørte samene. Konfliktene i 1820-årene bevirket at grensedistriktene ble besluttet delt. Etter oppdrag fra sine lands regjeringer laget to offiserer – oberst Spørck på norsk side, og oberstløytnant Valerian Galjamin på russisk – et grensekart sommeren 1825. Kartet var et kompromiss mellom norske og russiske krav og dannet utgangspunktet for grensekonvensjonen mellom Norge og Russland. Konvensjonen ble undertegnet i St. Petersburg den 14. mai 1826 (2. mai etter russisk tidsregning) av kongen av Sverige og Norge Karl XIV Johan og den russiske tsar Nikolai I. 
Sommeren 1826 ble det foretatt grenseoppgang og grensemerking. Grensegaten over land ble hugget 6 alen eller 5 arsjiner bred (ca. 4m). Djupålsprinsippet ble lagt til grunn for grensetrekningen både i Pasvikelven og Grense Jakobselv.
I 1920 ble Petsamo-området på russisk side overdratt til Finland og Norge hadde ikke lenger grense mot Russland (Sovjetunionen). I våpenstilstandsavtalen av 19. september 1944 etter den finske fortsettelseskrigen måtte Finland gi tilbake Petsamo-området til Sovjetunionen, og den gamle grensen fra 1826 dannet igjen grensen mellom Norge og Russland.
Nungena

Utbredelse

Arten lever i Australia (New South Wales og Queensland)
BOiVEST

BOiVEST var et boligbyggelag i Sogn og Fjordane og ble etablert 11. mars 2008 etter at Sogn og Fjordane Bustadbyggelag og Florø Boligbyggelag fusjonerte. Hovedkontoret lå i Førde, med avdelingskontorer i Florø og Høyanger.
Boligbyggelaget hadde vel 4 800 medlemmer og forvaltet 2 500 boliger i 110 borettslag, sameier og andre selskap.
BOiVEST var en del av Norske Boligbyggelags Landsforbund (NBBL).
I 2013 fusjonerte BOiVEST med Bergen og Omegn Boligbyggelag.
New Island

Historie

New Island var en viktig base for amerikanske sel- og hvalfangere på slutten av 1700-tallet på grunn av ressursrikdommen og de gode havnene som finnes her. Øyas navn kommer av fangstmennenes hjemmehavner – New York, New Bedford, New London med flere.
I 1813 berget den amerikanske kapteinen Charles H. Barnard fra Nantucket britiske skipbrudne ved Speedwell Island mens han var på selfangst. Dette var under den britisk-amerikanske krig, og Barnard og hans mannskap på fire ble etterlatt på New Island. I to år var de strandet på øya før unnsetningen kom. Barnard publiserte sin historie i 1829.
Det norske hvalfangstselskapet Ørnen, kontrollert av Christen Christensen, sendte sesongen 1905/06 det første moderne flytende hvalkokeri, «Admiralen», til New Island. Skipet ankom øya på julaften 1905 og fanget i løpet av en måned 40 mindre hval. Deretter fortsatte «Admiralen» til Admiralty Bay på Sør-Shetlandsøyene for å jakte på større hval, og var dermed det første flytende kokeri som drev fangst i Antarktis.
Fra 1908 opererte det skotske selskapet Chr. Salvesen en landstasjon på New Island under navnet New Whaling Company. Et transportskip og en hvalbåt ankom 22. desember 1908 og brakte med seg en nedrigget landstasjon fra Fáskrúðsfjörður på Island. Den første hvalen ble skutt 16. januar 1909, men mangel på hval i området førte til at anlegget stengte i 1916. Fremdeles finnes spor etter landstasjonen.
Det har også vært drevet sauehold på øya.