Bernt Ingvaldsen

Familiebakgrunn og yrkeskarrière

Han ble født inn i borgerskapet i Trondhjem som sønn av telegrafkasserer Ingvald Ingvaldsen og Edvarda Carstens Holtermann. Han var tippoldebarn av eidsvollsmann og stortingsmann Anders Rambech. Ingvaldsen giftet seg i 1928 med Aase Matheson Brun, datter av provisor Johan Fredrik Hagen Brun ved Svaneapoteket i Trondhjem.
Etter studentereksamen i 1920 studerte Ingvaldsen til sivilingeniør i elektroteknikk ved NTH. Han var assistent ved NTHs elektroniske laboratorium 1926–1928, hvoretter han ble ansatt i den elektrotekniske virksomheten AS National Industri på Brakerøya i Drammen som konstruktør. Han gjorde seg tidlig bemerket med «både lederegenskaper og stor teknisk innsikt.» Som 30-åring ble han fabrikksjef i 1932. Ingvaldsen var administrerende direktør i AS National Industri 1949–1968. I 1968 kjøpte han Wessels Kabelfabrikk AS i Drammen, der han konstruerte blant annet nye landbruksmaskiner.
Ingvaldsen var tillitsvalgt i Den Norske Ingeniørforening, som tildelte ham sitt hederstegn i 1950. Av andre faglige verv var han formann i Drammen polytekniske forening 1942–1944 og medlem av Norsk Arbeidsgiverforenings hovedstyre som representant for Mekaniske Verksteders Landsforening 1953–1955.

Politisk arbeid

Han var medlem av Drammen bystyre 1945–1959 og viseformann i Drammen Høyre 1945–1947. Ingvaldsen var innvalgt på Stortinget fra kjøpstedene Drammen, Hønefoss og Kongsberg i Buskerud 1945–1953, deretter fra Buskerud 1954–1973. Han manglet politisk erfaring da han trådte inn i bystyret og Stortinget i 1945, men vant raskt tillit for sin væremåte, på tross av sine ofte kontroversielle meninger. Han var Høyres parlamentariske nestleder 1958–1965.
Ingvaldsen var partiets 1. viseformann 1954–1962 og medlem av sentralstyret 1962–1974. I slutten av 1950-årene var han blant strategene bak å knytte Libertas-kretsen nærmere Høyre, for å avhjelpe partiets økonomiske problemer. Da forholdet skapte konflikter i 1960-årene, var han blant de første til å gi partiorganisasjon sin uforbeholdne støtte. For Libertas gjorde dette ham til en yndet skyteskive ved siden av C.J. Hambro og Alv Kjøs. Ingvaldsen ble ansett som en politisk motsats til John Lyng og Sjur Lindebrækkes ønske om generasjonsskifte og et politisk linjeskift i partiet. Spesielt holdt han fast på Høyres historiske rolle som en modererende kraft. På en annen side deltok han i Lyng og Lindebrækkes fremstøt for å privatisere statseide selskaper. 
Ingvaldsen var medlem av tre ulike fagkomiteer før han kom inn i Stortingets militærkomité (senere Stortingets forsvarskomité) i 1961, og satt der frem til 1973. Han var formann i Stortingets militærkomité 1961–1965 og Stortingets valgkomité 1965–1973. Da de borgerlige partiene fikk flertall i 1965, ble Ingvaldsen valgt til stortingspresident. Han ble i det hele tatt roset for korrekt opptreden, men ble beskyldt for å ha brukt sin rolle for å skaffe de borgerlige partiene mer tid da Per Bortens regjering fratrådte i 1971. Etter regjeringsskiftet i 1972 måtte Ingvaldsen fratre til fordel for Leif Granli, men fortsatte som visepresident.
Ingvaldsen var medlem av Den norske Nobelkomite 1967–1975. Han var viseformann hele perioden, unntatt en kort periode som formann i siste del av 1967. Det er i ettertid kommet fram  at han – sammen med Sjur Lindebrække – samarbeidet med den brasilianske ambassadøren i Oslo for å hindre at biskop Hélder Câmara fikk Nobels fredspris. Câmara var en sterk kritiker av militærdiktaturet i Brasil.