Den guddommelige komedie

Den guddommelige komedie (italiensk: La Divina commedia), skrevet av florentineren Dante Alighieri mellom 1308 og hans død i 1321, regnes som det viktigste epos i italiensk litteratur såvel som et av de mest betydningsfulle verker i verdenslitteraturen.

Struktur

Komedien består av tre deler (cantiche): Inferno (Helvete), Purgatorio (Skjærsilden) og Paradiso (Paradiset), på henholdsvis 34, 33 og 33 sanger (canti). Den første sangen i Inferno fungerer som innledning til hele verket, slik at hver del får 33 sanger. Tallet 3 dukker opp gjennom hele verket: 3 deler * 33 sanger * 33 strofer * 3 verselinjer. Det er heller ingen tilfeldighet at hele verket utgjør 100 sanger. Versemønsteret, terza rima, er endekasyllabisk (dvs. elleve verseføtter på hver linje, eller mer korrekt med tiende stavelsen som den siste trykksterke), og har tre linjer (tersiner) i hver strofe med rimmønsteret ABA BCB CDC . . . YZY Z.
Dante forteller i første person om sin ferd gjennom de tre hinsidige riker i løpet av påskeukens tre siste dager (triduum sacrum) året 1300. Han ledes gjennom Helvete og Skjærsilden av den romerske dikteren Vergil, Aeneidens forfatter, og videre gjennom Paradiset av Beatrice, som Dante besang som sin store kjærlighet i sitt tidlige verk La Vita Nuova (no.: Det nye liv). Modellen bak skikkelsen kan være florentineren Beatrice Portinari, eller også Bice Di Folco Portinari (1266–1290). I Paradisets tre siste sanger føres pilegrimen av Bernhard av Clairvaux, som i siste sang går i forbønn for ham overfor jomfru Maria før han til slutt får se Guds eget sanne lys.

Historisk bakgrunn

Handlingen er lagt til år 1300, året pave Bonifacius VIII erklærte å være et Hellig År eller Jubileumsår (det første pavelig erklærte hellige året). I den pavelig bullen Antiquorum fida relatio erklærte paven at han ga full syndsforlatelse til pilegrimer som kom til Roma hvis de skriftet og besøkte Peterskirken og Pauluskirken et gitt antall ganger. Dantes tar oss i Komedien med på en alternativ pilegrimsreise gjennom de tre dødsrikene.
Maktkampen mellom Kirken og Staten preget den politiske arenaen gjennom store deler av middelalderen og begynnelsen av renessansen. Dette var også utgangspunktet til Nord-Italias politiske maktkamp mellom Guelfere og Gibellinere. Begrepene sies å ha sine røtter i de tyske ordene Welf og Weiblingen, som denoterer henholdsvis det Welfske dynasti og Weiblingen der Hohenstaufene regjerte. Ordene ble sannsynligvis introdusert i Nord-Italia under Frederik Barbarossas  regjeringstid på 1100-tallet, og ble italianifisert til Guelph og Ghibellino. Guelferne var i utgangspunktet det keiservennlige partiet, mens Gibellinerne foretrakk pavemakt fremfor den Hellige Romerske Keiser. På Dantes tid hadde imidlertid betegnelsene utviklet seg videre og hadde knyttet seg til familier og byer. I 1289 vant Guelferne to endelige seire mot Gibellinerne i Campaldino og Caprona. Rundt år 1300 delte Firenzes Guelfere seg i to fraksjoner: De hvite Guelferne, som opponerte mot verdslig styre under pave Bonifacius VII og som ønsket og bevare Firenzes selvstyre, og de svarte Guelferne, som helst så Firenze underlagt pavemakten. Dante var blant de hvite Guelferne, som ble forvist fra Firenze i 1302 av overborgermester Cante dei Gabrielli di Gubbio, etter at tropper under Charles fra Valois inntok byen etter anmodning fra pave Bonifacius og i allianse med de svarte Guelferne. Dantes eksil, som skulle komme til å vare resten av hans liv, har satt sine spor i Komedien på flere måter. Verket inneholder bl.a. profetier om eksilet, fordømmelser av hans motstandere og eksempler på hans politiske syn. Hva gjelder det siste tar poeten til orde for en deling av verdslig og kirkelig makt mellom den Hellige Romerske Keiser og Paven, og han begrunner dette med Gudegitte føringer.
Dante kalte diktet «Komedie», «guddommelig» ble lagt til av andre lenge etter dikterens død. Noen kommentatorer mener epitetets opphavsmann kan være Giovanni Boccaccio, som var en tidlig kommentator av Komedien. I Dantes klassiske verden vil et epos som begynner trist, men ender godt, være en komedie. Han ønsket kanskje også å kontrastere tittelen mot Vergils Aeneiden, som var kjent som en tragedie. Dante var en av de første i middelalderen som diktet på et såkalt vulgærspråk, hans egen toscanske dialekt, heller enn latin. Verket fikk enorm innflytelse på det skriftspråket vi kjenner som dagens italiensk.

Kommentatorer og tolkningstradisjoner

Få år etter Dantes død var verket hans allerede grundig kommentert. Det virker imidlertid som om det var lite virksomhet rundt verket i opplysningstiden, mens romantiske kommentatorer på ny kastet seg over verket på 1800-tallet. Den guddommelige komedie har per i dag en omfattende tolkningstradisjon, som mangler sidestykke blant sekulære verker i Vestens kanon. Dette enorme korpus domineres naturlig nok av kommentatorer fra det samme linguokulturelle området som dikteren selv. 
De siste hundre år har imidlertid tyske og amerikanske kommentatorer kommet til å innføre en moderne tolkningstradisjon, som har sådd splid blant Danteforskere. Stridens eple er hvordan verkets bokstavelige og allegoriske plan skal forstås. Innen poesien er det bokstavelige planet fiksjon, men innen teologien representerer det en faktisk historisk hendelse. I Convivio beskriver Dante et sted en poetisk allegori som «sannhet gjemt bak en vakker løgn». Teologisk allegori forstås imidlertid som en metaallegori: Guds egen allegori skrevet i verdens bok i form av faktiske historiske hendelser. 
Tyskeren Erich Auerbach (1892–1957) foreslo at Dante kan ha intendert en teologisk fremfor en poetisk allegorisk forståelse av Komedien. Amerikanske Charles S. Singleton (1909–1985) valgte den ekstreme konsekvensen av denne tanken og introduserte en strengt formalistisk tolkningsmodell, som i ettertid har fått stor innflytelse. Bevisbyrden støtter seg på Dantes Epistel til Cangrande, hvis ekthet er omdiskutert. Forfatteren av dette brevet gjør krav på en utvidet allegorisk tolking i form av tradisjonell bibelsk hermeneutikk: Det historiske, moralske, litterære og anagogiske nivå. For Singleton syntes Dantes realisme å imitiere, kanskje til og med rivalisere, «God's own way of writing». Dette standpunktet innebærer dermed at å si at Dantes fiksjon er en teologisk allegori, er å si at det ikke er fiksjon, men fakta. Singletons svar på dette paradokset er at Dante bare later som om han beskriver historiske hendelser: «[the] fiction is that the fiction is not a fiction».

Olof Lagercrantz

Från helvete till paradiset. En bok om Dante och hans komedi. av Olof Lagercrantz utkom i 1964, og på norsk 1965 på Gyldendal oversatt av Nils Lie. Lagercrantz ble tildelt Nordisk råds litteraturpris for verket i 1965.
Boken er en samling essays, som tar for seg noen hovedtema innenfor hver av Komediens tre deler. Den kan sees som en litterær analyse med ærlige personlige under- og overtoner. Forfatteren avslører allerede innledningsvis sitt sekulære, ateistiske utgangspunkt og begrunner hvorfor han mener tro er irrelevant for utbyttet av Komedien. Han er inspirert av Singleton hva gjelder den allegoriske forståelsen av Dantes verk (se over). Lagercrantz er bevandret i Komediens kommentarlitteratur, men gjennom sitt personlige forhold til verket bruker han andre kommentatorer først og fremst til å belyse egne meninger om verket. Stilen er essayistisk, og språket er lettfattelig og billedlig, til tider poetisk. Boken er grundig gjennomarbeidet, og Lagercrantz legger aldri skjul på sine kilder.

Trond Berg Eriksen

Reisen gjennom helvete. Dantes Inferno. av Trond Berg Eriksen ble utgitt på Universitetsforlaget i 1993. Berg Eriksen er professor i idéhistorie ved Universitetet i Oslo og er en av Norges mest publiserte idéhistorikere. Boken ble belønnet med Brageprisen som beste fagbok i 1993.
Boken består av tre deler: Et innledende essay omkring den historiske, kunsthistoriske og ideologiske bakgrunnen. Deretter en lengre hoveddel, der Berg Eriksen sang for sang kommenterer Komediens første bok. Til slutt kommer en epilog, som er et lite, personlig essay om Dante og hans illuminatører, sett i sammenheng med forholdet mellom billedkunst og dikterkunst i middelalderen.
Berg Eriksen gjennomfører en idéhistorisk innfallsvinkel, og han trekker stadig linjer som belyser nye idéhistoriske sammenhenger. Gjennom et forsøk på å forstå Dante ut fra hans egne premisser, fremhever imidlertid Berg Eriksen Komediens politiske og kunstneriske budskap på bekostning av den forkynnende, oppdragende og ortodokse Dante: «Hensikten med Komedien som helhet har selvsagt vært noe langt mer enn å underholde. Dante har et politisk budskap om hvor nødvendig det er å støtte Keiserens makt for å gjenopprette Romerriket, dvs. fremkalle Augustus-tiden på ny, slik at Kristus nok en gang kan komme til verden, og han har et budskap om diktningens visdom og oppgaver. Dante er lidenskapelig, alvorlig og oppriktig nok når han fremmer sine politiske og praktiske hjertesaker, men han utnytter de mer perifere delene av den kristne billed- og begrepstradisjonen som rene midler i sin apoteose av Keiseren og kunsten.» Når det gjelder rene litterære kommentarer, er også Berg Eriksen mer tilbakeholdende. Det kommer imidlertid frem at han tar parti med Singleton hva angår den allegoriske forståelsen av Komedien (se over). I bokens epilog beskriver han hvordan Dante brukte den kristne ideologiske arven til å skape kunst i sitt «eget autonome tekstunivers». Han resonnerer videre «[…]at poesia som virksomhet og poeta som skikkelse fra først av bare fantes i ett eksemplar – nemlig Dante Alighieri fra Firenze.»
Boken er kritisert for å ha et snevert perspektiv og for at den hovedsakelig bare behandler Komediens første del, Inferno.

Oversettelser

Den guddommelige komedie ble først oversatt til norsk av Kristen Gundelach, riktignok bare et utvalg sanger. Henrik Rytter begynte en gjendiktning til nynorsk, som ble videreført av Sigmund Skard, og dette var lenge den rådende norske utgave av Komedien, selv om også den bare omfattet deler av verket. Rytter og Skard beflittet seg på å beholde enderimene gjennom hele teksten, og måtte av den grunn foreta en del diskutable valg. I 2017 og 2018 kom det to bokmålsoversettelser av den første delen i Komedien, Inferno: den første oversatt og kommentert av Erik Ringen, den annen oversatt av Asbjørn Bjornes med forord av Henrik Syse. Såvel Ringen som Bjornes er i gang med å oversette hele Komedien, og den andre delen til Bjornes, Purgatorio, er ventet i 2020. 
Magnus Ulleland, som var professor i italiensk, utga sin oversettelse på nynorsk fra 1993–1996, og denne er komplett. Ulleland har oppgitt enderimene, men beholdt versefoten/rytmen.
På dansk finnes det flere oversettelser. Den første var ved Chr. K. F. Molbech og kom i 1851–1863. Denne utgaven fikk stor betydning for norske forfattere som Henrik Ibsen og Jonas Lie. Den nyeste danske oversettelsen ved Ole Meyer (5. reviderte utgave 2018) er holdt i nåtidsspråk, og er som Ullelands og Ringens uten enderim men med ivaretagelse av verserytmen.