Petra (Jordan)

Geografi

Plinius den eldre og andre skribenter i antikken identifiserte Petra som hovedstaden til Tadeanos og som senteret for deres karavanehandel. Innkapslet av høyreiste berg og fjell og med tilgang til vann fra en uuttømmelig elv, hadde Petra alle fordelene til en festning, men det kontrollerte også de fremste handelsrutene som gikk gjennom byen og til Gaza ved kysten av Middelhavet i vest, til Bosra og Damaskus i nord (sørlige Syria), til Akaba og Leuce Come ved kysen av Rødehavet og over ørkenen til Persiabukten.
Utgravninger har vist at det var nabateernes evne til å kontrollere vanntilgangen som førte til veksten for ørkenbyen, ved å skape en kunstig oase. Området styrtflommer, og arkeologisk bevis har demonstrert at nabateerne kontrollerte disse flommene ved bruk av dammer, cisterner og vannrør. Disse innovative måtene å lagre vann i lengre tørkeperioder gjorde det mulig for Petra å blomstre.
I oldtiden kan ankomsten til Petra ha vært fra sør på en sti over sletten til Petra, rundt Jabal Haroun («Aronfjellet»), lokaliseringen av Arons grav (Aron var bror av Moses). En annen ankomst var muligens fra det høye platået i nord. I dag ankommer de fleste moderne besøkende fra øst. Den imponerende østlige ankomsten som går bratt nedover i 1,2 km gjennom en mørk, trang sjakt (enkelte steder kun 3 til 4 meter bred) kalles for al-Sīq, «sjakten», et naturlig geologisk fenomen som har dannet en dyp sprekk i sandsteinfjellet og som fungerer som en vannvei som flyter inn Wadi Musa. Ved enden av den trange sjakten står Petras mest imponerende ruin, Al Khazneh, kanskje mest kjent i oversettelsen, «the Treasury» på engelsk, «Skattekammeret» på norsk (grunnet en tidligere tro på at den skjulte en skatt). Konstruksjonen er hogd ut i sandsteinsfjellet, 40 meter høy og har en fasade dekorert med søyler med korintiske kapitéler, friser og figurer. Mens det gjenværende er i bemerkelsesverdig godt bevart stand, er utsiden av denne merket av hundrevis av kulehull, gjort av lokale beduinstammer som håpet å hente ut rikdommer som det en gang gikk rykter om var skjult i den.
Et lite stykke unna Al Khazneh, ved foten av et fjell kalt en-Nejr, er det et massivt teater, posisjonert slik for å føre høyest mulig antall graver innenfor synsvinkelen. Ved dette punktet åpner dalen seg ut til sletten, og stedet for byen åpenbarer seg med slående effekt. Amfiteateret har blitt hogd ut i en skråning og inn i flere av gravene ved dets konstruksjon. Rektangulære hull til setene er fortsatt synlige. De rosefargede fjellveggene, som bortimot innelukker teateret på tre sider, er delt inn i grupper ved hjelp av dype sprekker og omkranset av graver hogd inn i fjellet i form av tårn.

Innfødt styre

De eldste bøndene som er nedtegnet bosatte seg i Beidha i tiden rundt 2010 f.Kr. Det var en før-keramisk kultur rett nord for Petra. Petra ble listet i redegjørelser om militære kampanjer i oldtidens Egypt og i Amarnabrevene som Pel, Sela eller Sejr. Selv om byen ble dannet relativt sent, har det eksistert en helligdom der siden oldtiden. Den jødiske historikeren Josefus på 100-tallet e.Kr. beskrev regionen som bosatt av et midjanittisk folk så tidlig som 1340 f.Kr. og at dette folket ble styrt av fem konger som han navnga som følgende: «Rekem; byen som bærer hans navn er rangert høyest i landet til araberne og til denne dag er den kalt av hele det arabiske folk, etter navnet på dens kongelige grunnlegger, Rekeme: kalt Petra av grekerne.» Den berømte arkitekturen i Petra, og på andre nabatiske steder, ble bygget tidlig i antikken, kanskje ved å involvere greske arkitekter eller inspirert av gresk arkitektur.
Nabateerne var en av flere nomadiske beduinstammer som forflyttet seg i den arabiske ørkenen og flyttet sine tamdyr dit de kunne finne beitemarker og vann. De ble kjent med området rundt Petra etter hvert som sesongene gikk, og de kjempet for å overleve under dårlige år med svinnende nedbør. Selv om nabateerne i begynnelsen var innkapslet i arameisk kultur, har tidligere teorier om at de kom fra arameiske røtter blitt avvist av moderne forskere. Isteden har arkeologiske, religiøse, og lingvistiske bevis bekreftet at de var en nordarabisk stamme.
Det semittiske navnet på byen, om ikke Sela, har forblitt ukjent. Et avsnitt hos den greske historikeren Diodorus Siculus, som beskriver et hærtokt Antigonos I Monofthalmos sendte mot nabateerne i 312 f.Kr., er forstått som at det belyser Petras historie, men petra, «berg», refererer til en naturlig festning og tilfluktsted og kan ikke være et stedsnavn i sin tid, og beskrivelsen antyder at metropolisen ennå ikke eksisterte, men at det var et sted som ble benyttet av et arabisk folk.
Navnet «Rekem» ble innrisset i fjellveggen ved Wadi Musa på motsatt side av inngangen al-Sīq. Imidlertid bygget Jordan en bro over wadi (dalen) og denne inskripsjonen ble begravd under tonn med betong.

Antikken

I 106 e.Kr. da Cornelius Palma var guvernør over romerske Syria, ble Petra underlagt og absorbert av Romerriket da det nabatiske kongerike ble omgjort til den romerske provinsenArabia Petraea. På omtrent samme tid ble Petras romerske vei bygget. Den ble hovedveien til byen, karakterisert av store porter som inngang til byen. Et århundre senere, i tiden til keiser Alexander Severus, da byen var på høyden av sin prakt, opphørte utgivelsen av egne mynter. Det skjedde heller ingen flere konstruksjoner av overdådige graver. Årsaken synes å være en brå katastrofe, antagelig en invasjon av nypersisk makt under Sasanideriket. I mellomtiden hadde en by i sørlige Syria, Palmyra (blomstret i 130-270) vokst i betydning og trakk til seg arabisk handel på bekostning av Petra, som fikk en tilbakegang. Stedet synes å ha fortsatt som et religiøst sted. En annen romersk vei ble bygget til stedet. Epifanios fra Salamis (død 403) skrev at på hans tid ble det holdt en fest der den 25. desember til ære for jomfrugudinnen Khaabou og hennes avkom Dushara. Dushara og al-Uzza var to av de fremste guddommene i byen som ellers omfattet mange idoler fra andre nabatiske guddommer som Allat og Manat.

Senantikken til tidlig middelalder

Under romersk styre fikk Petra en rask nedgang, i stor grad ved at Palmyra hadde tatt over den arabiske handelen, men også ved at den øvrige handelen hadde begynt å gå sjøveien. I 363 ødela et jordskjelv mange bygninger og ødela samtidig det vitale vannsystemet. Byen ble ytterligere svekket av et nytt jordskjelv i 551, og i 663 underla araberne området for en tid. Gamlebyen Petra ble hovedstad i den bysantinske provinsen Palaestina Salutaris og det ble bygget flere kristne kirker i bysantinsk tid i og rundt Petra. I en av dem ble det senere avdekket skriftruller. Kristendommen kom til Petra allerede på 300-tallet f.Kr., bortimot 500 år etter at Petra ble etablert som handelssted. Athanasius av Alexandria omtaler en biskop av Petra ved navn Asterius. Minst en av gravene ble benyttet som en kirke. I en inskripsjon i rød maling i 447 ble dens innvielse nedtegnet: «i tiden til den helligste biskop Jason». Etter den islamske erobringen i 629–632 ble det umulig for kristne å oppholde seg i Petra, som i det meste av Arabia. Under første korstog ble Petra okkupert av Balduin I av Jerusalem og utgjorde andre len til baroniet Al Karak (i herredømmet Oultrejordain) med tittelen Château de la Valée de Moyse or Sela. Det ble underlagt frankerne fram til 1189. Det er fortsatt et titulært bispesete tilhørende den katolske kirke.
Det er påvist to festninger fra korsfarertiden i og rundt Petra. Den første heter al-Wu'ayra og ligger rett nord for Wadi Musa og kan bli sett fra veien til Lille-Petra. Det er festningen Valle Moise, som ble tatt av en gruppe tyrkere ved hjelp av lokale muslimer og gjenvunnet av korsfarerne kun etter at korsfarerne begynte å ødelegge oliventrærne i Wadi Musa. Trusselen om å tape livsoppholdet tvang de lokale til å forhandle om overgivelse. Den andre er ved toppen av el-Habis i hjertet av Petra og kan bli nådd fra vestsiden av Qasr al-Bint.
Ruinene av Petra ble et emne for undring og nysgjerrighet i løpet av middelalderen og ble besøkt av sultan Baibars av Egypt mot slutten av 1200-tallet.

1800-tallet

Den første europeer til å gjenoppdage og beskrive Petra var den sveitsiske reisende Johann Ludwig Burckhardt under hans reiser i 1812. På denne tiden opererte den gresk kirke i Jerusalem et bispedømme i Al Karak kalt Battra (arabisk: باطره‎, gresk: Πέτρας) og det var oppfatningen til mange av prestene i Jerusalem at Al Karak var oldtidsbyen Petra.
Den skotske maleren David Roberts besøkte Petra i 1839 og kom tilbake til England med skisser, akvareller og fortellinger om hans møte med lokale stammer.
Ettersom strukturene i Petra ble svekket med alderen, var det mange av gravene som ble sårbare for tyver og gravplyndrere. Mange av skattene ble stjålet. I 1929 var det en forskergruppe på fire, bestående av de britiske arkeologene Agnes Conway og George Horsfield, den palestinske legen og folkeminneeksperten Tawfiq Canaan og den danske orientalisten Ditlef Nielsen, som utforsket, utgravde og kartla Petra.
Tallrike skriftruller på gresk og datert til den bysantinske perioden ble oppdaget i utgravningen av en kirke i nærheten av tempelet Den bevingede løve i Petra i desember 1993.

T.E. Lawrence

I oktober 1917, som en del av en generell anstrengelse for å trekke osmanske militære ressurser vekk fra det britiske avansementet før tredje slaget ved Gaza, ble et arabisk opprør i Petra ledet av den britiske offiseren T.E. Lawrence, kjent som «Lawrence av Arabia», rettet mot det osmanske regimet. Beduinkvinner som bodde i nærheten av Petra, ble under lederskap av sjeik Khallils hustru samlet for å kjempe i opprøret i byen. Opprørerne, med støtte fra det britiske militære, greide å ødelegge de osmanske styrkene.

1900-tallet: Verdensarv

Bidoulene, beduinene i Petra, ble med tvang flyttet ut av deres grotter i Petra til landsbyen Umm Sayhoun et stykke unna, av den jordanske regjeringen i 1985 før UNESCOs beslutningsprosess for å erklære Petra til et sted som tilhører verdensarven. I Umm Sayhoun ble de gitt hus bygget av sementblokker med en del infrastruktur som kloakk, rennende vann og elektrisitetet. Blant de seks samfunnene i regionen Petra er Umm Sayhoun en av de minste samfunnene. Landsbyen Wadi Musa («Moses’ dal») er den største, bosatt hovedsakelig av layathnahbeduiner og er den nærmeste bebyggelsen til besøksenteret, hovedinngangen til Siq og det arkeologiske stedet generelt. Stedet har også flere hoteller og restauranter beregnet på turister. Fra Umm Sayhoun er det tilgang til bakveien til Petra, gangveien  Wadi Turkmaniyeh.
Den 6. desember 1985 ble Petra erklært som et sted tilhørende verdensarven av UNESCO. I en folkelig avstemning ble stedet også navngitt som Verdens sju nye underverk.
Bidoulene, som tilhører stammen Bedu, og deres kulturarv og tradisjonelle evner ble erklært av UNESCO som en del av den muntlige og immaterielle kulturarven i 2005 og innskrevet i 2008.
I 2011, som følge av et prosjekt over elleve måneders planleggingsfase med Petras myndigheter for utvikling og turisme og samarbeidspartnere, ble det utgitt en strategiplan som gir retningslinjer for utviklingen i regionen. Hensikten er å gi planlagt utvikling som er effektiv, balansert og bærekraftig for de neste tjue årene., og til nytte for lokalbefolkningen og for Jordan generelt. Som en del av dette ble det også utviklet en strategiplan for Umm Sayhoun og de omliggende områdene.

Petra på 2010-tallet

27 steder i Petra er tilgjengelige i Google Street View.
I 2016 oppdaget arkeologer en stor, tidligere ukjent monumental struktur gravlagt under sanden i Petra ved benytte satellittbilder.
Petra står overfor flere trusler, inkludert at de gamle strukturene kan ramle sammen grunnet alder, erosjon og dårlig avrenning av regnvann, saltavsetning, uheldig eller uriktig restaurering av de gamle strukturene og ikke bærekraftig tilgang av turister. Antallet besøkende turister har økt betydelig, særlig etter at stedet fikk en utstrakt mediakampanje i 2007 i forbindelse med Verdens sju nye underverk.
I et forsøk på å motvirke disse truslene ble Petra National Trust (PNT) etablert i 1989. Det har arbeidet med tallrike lokale og internasjonale organisasjoner på prosjekter som fremmer beskyttelse, konservering og bevaring av Petra.
UNESCO og ICOMOS (som har som oppgave å arbeide for å bevare verdensarven og være rådgivere for UNESCOs verdensarvkomité) har samarbeidet for å utgi sin første bok om menneskelige og naturlige trusler mot såbare verdensarvsteder. De valgte Petra som dets første og viktigste eksempel på truede landskaper. En bok utgitt i 2012, Tourism and Archaeological Heritage Management at Petra: Driver to Development or Destruction?, var den første i en serie av viktige bøker for å adressere selve karakteren til de forgjengelige bygninger, byer, steder og regioner. De neste bøkene i serien om forgjengelige kulturarvsteder vil omfatte Machu Picchu, Angkor Vat, og Pompeii.