Milorg

Opprettelse

Etter det militære nederlaget i 1940 hadde mange soldater og offiserer gjemt unna våpen og holdt kontakten seg i mellom i mindre enheter. Andre grupper ble dannet med utgangspunkt i blant annet idrettslagene. Etter hvert begynte disse gruppene å samarbeide lokalt og allerede høsten 1940 begynte arbeidet med å bygge opp en landsomfattende organisasjon.
Organisasjon oppstod høsten 1940 under navnet «Organisasjonen», også kalt R-gruppen, og ble senere organisert som fem «kamp­organisa­sjoner» våren 1941. Det var uklarheter om kommando­linjene fra alliert hold, og etter en avklaring i spørsmål om sabotasje, bevæpning og lignende, og ikke minst om status i trekantforholdet mellom milorg, regjering og britiske SOE, sendte regjeringen Nygaardsvold et telegram 20. november 1941 til Rådet: «Regjeringen anerkjenner militær­organisa­sjonen i Norge og dens styre representert ved Rådet...». Milorg var dermed en del av det norske forsvar og de som er omtalt som «De enkelte tiltaks periode» var slutt og de var å anse som del av Hjemmefronten som senere ble til Hjemmestyrkene (HS).
Den første gruppen som prøvde å samle motstandsarbeidet ble revet opp av arrestasjoner, ut fra denne gruppens arbeide fortsatte major Olaf Helset sammen med bla professor Johan Holst, kaptein Jakob Schive og oberstløytnant Ole Berg arbeidet med å danne en fast sentralledelse i Oslo – Den sentrale ledelse (SL). Olaf Helset ble arrestert i februar 1941
Knut Møyen organiserte motstandsarbeid blant studenter ved Universitetet i Oslo. Han gjenoppbygget og organiserte motstands­gruppene på Østlandet. Han ble sjef for Milorg og etablerte kontakt med regjeringen i London og norske agenter i Storbritannia. Sommeren 1942 ble Milorg i Drammen rullet opp av Gestapo. Knut Møyen og hans «ordonnans», Erling Lorentzen ble nesten tatt, men Møyen klarte å flykte til Sverige og derfra videre til London. Da han gikk i dekning var det vel 20 000 mann i Milorg. Hans «skygge» og stedfortreder Jens Christian Hauge overtok da som leder.

SOE og Milorg

Britene hadde en hemmelig organisasjon SOE som drev operasjoner i okkuperte land, og de hadde startet sitt arbeide i Norge i 1940. De var lenge skeptiske når det gjaldt Milorg, delvis fordi britene ønsket små selvstendige grupper styrt direkte fra Storbritannia, men også fordi en sentralstyrt organisasjon ledet fra et okkupert land var sårbar for infiltrasjon og opprulling.
Militærorganisasjonen i Norge var imidlertid et faktum og kunne ikke avvikles eller splittes opp uten videre. I den såkalte «Stockholms­proto­kollen» fra mai 1943 ble det avklart at Den sentrale ledelse skulle stå for det organisa­sjons­messige og administrative arbeidet med organisasjonen, men Forsvarets Overkommando skulle ha kommando­myndighet.  Det ble også et eget milorgkontor i Stockholm, underlagt militær­inspek­tøren der.
Hjemmestyrkene hadde lenge et anstrengt forhold til SOE fordi britene ønsket å binde store tyske styrker i Norge for å lette presset på kontinentet. For å oppnå dette organiserte SOE kommandoraid som medførte forholdsvis store sivile skader og represalier i Norge uten å samordne seg med Hjemmefronten. Forholdet mellom Milorg og SOE ble avklart ved forhandlinger i Köpmannebro ved Vänern i Sverige 7-9. mai 1943.

Oppgaver

Milorgs styrker var irregulære styrker som skulle operere bak fiendens linjer, noe som i utgangspunktet ikke var tillatt ifølge Folkeretten blant annet fordi det medførte stor fare for represalier mot lokal­befolkningen. Mot slutten av krigen tok den tyske overkommando i Norge opp spørsmålet med «Oberkommando der Wehrmacht» (OKW) som først svarte at medlemmer av den norske motstands­bevegelsen skulle behandles som stridende hvis de opptrådte i samlede enheter og bar armbind eller andre tydelige kjennetegn. Den tyske politimyndighet i Norge protesterte mot denne tolkningen og OKW bestemte at medlemmer av motstands­bevegelsen bare skulle anerkjennes som stridende når de opptrådte i enheter på en tropp eller mer og i den hensikt å kjempe. «Sabotasje- og terrorgrupper som opptrer som banditter ukontrollert og fra bakhold, kommer ikke inn under denne bestemmelsen.»
I utgangspunktet var Milorgs ledelse «Rådet» svært forsiktig med hvilke oppgaver Hjemmestyrkene skulle ha, de skulle opprettholde ro og orden ved et eventuelt tysk sammenbrudd og gripe støttende inn ved en eventuell invasjon. Styrkene skulle ikke være væpnet før invasjonen var begynt. Rådet endret etterhvert syn på dette og kom høsten 1942 fram til at det ikke var mulig å bøye unna for fiendtlige represalier. Denne beslutningen forverret forholdet til den sivile motstands­bevegelsen, og ledelsen i Kretsen skrev i februar 1943 det såkalte «Partisanbrevet»  til regjeringen hvor de advarte sterkt mot å øke den militære aktiviteten. For å løse opp i spenningen mellom de to delene av hjemmefronten møttes partene i Stockholm i mars/april 1943. Dette møtet var vellykket og var med på føre til delvis oppklaring i forviklingene mellom Milorg og Kretsen, og etterhvert det samarbeid som utviklet seg til Hjemmefrontens Ledelse.
Etter den allierte invasjonen i Normandie, sommeren 1944 kunne de allierte avse fly og utstyr for forsendelser til Norge, og væpningen av hjemme­styrkene kunne begynne. Shetlandsgjengen fraktet våpen på fiskeskøyter over Nordsjøen, senere ble også ubåtjagere tatt i bruk, og allierte fly gjorde over 700 vellykkede slipp over norsk jord.
På denne tiden var norske hjemmestyrker klare til å bli satt inn mot tyskerne, om ikke annet så i form av begrensete aksjoner mot jernbanen for å hindre frakt av tyske tropper og utstyr til kontinentet for å stoppe invasjonen. Også hjemme­front­ledelsen, FO og SOE støttet aksjoner, men denne gangen var det den allierte over­kommandoen (SHAEF) som holdt igjen. De forventet en seier innen utgangen av 1944, og ønsket å ta seg av de tyske styrkene på kontinentet heller enn å måtte angripe 400 000 tyske soldater i «Festung Norwegen». De allierte hadde heller ikke ressurser til å støtte en aktiv motstand i Norge som utviklet seg til full krig. Dette var en stor skuffelse for mange, og nærmest for å holde moralen oppe fikk SOE lov til å sette inn noen grupper.
Situasjonen endret seg utover høsten 1944, de allierte styrkene hadde kjørt seg fast i den tyske motstanden, Operasjon Market Garden som var et desperat forsøk på å få et brohode over Rhinen hadde mislyktes, og SHAEF forstod at den nok ikke ville få soldatene heim til jul likevel. Den 26. oktober ble det gitt samtykke til begrensede operasjoner, og 5. desember kom et direktiv som ønsket utvidede aksjoner.
Milorgleder Jens Chr. Hauge fortalte i sin bok Rapport om mitt arbeide under okkupasjonstiden – at han var i London på den tiden og hadde møtt liten forståelse for norske aksjoner, men like før han skulle returnere til Norge hadde han fått nye direktiver. Disse ga ordre om å sette i verk «den maksimale sabotasje mot jernbaner og veier som lar seg forene med deres primære oppgave. Hensikten er å hindre og forsinke fienden i å nå Kontinentet ved å drive dem på sjøen hvor våre sjøstrids­krefter kan senke dem, eller tvinge dem til å marsjere på veien. Særlig oppmerksomhet skal vies til sabotasje omkring Trondheim».
Aksjoner begynte omgående og fortsatte helt til krigens slutt. Det er registrert 42 større aksjoner og en hel del mindre som ikke er registrert. Blant de største var Operasjon Betongblanding der over 1000 mann deltok i aksjoner mot jernbanen i Sør-Norge. SHAEF beregnet at norsk og dansk sabotasje hadde redusert den tyske tilbake­trekningen fra fire til mindre enn en divisjon pr måned.

Milorgbaser

I 1944 starter oppbyggingen av regulære partisanbaser inne i øde fjell og skogsområder. Slike ble opprettet i Sør-Trøndelag  (Hjort), Hedmark (Orm), Sogn og Fjordane og Hordaland (Bjørn West og Bjørn East), Rogaland (Varg) og i Buskerud og Oppland (Elg). Bjørn West og Bjørn East het opprinnelig Fjord.
Base Orm og Base Hjort skulle forsynes via Sverige, men den svenske regjeringen nektet å gi tillatelse til å transportere materiell gjennom Sverige og de ble aldri fullt operative. Opprettelsen av Varg-basen ble vanskelig på grunn av intens tysk aktivitet. Det ble kurset en del mannskaper i denne basen og den mottok 25 flyslipp. Basen Bjørn East fikk problemer på grunn av problemer med radiosambandet med Home Station i England og dermed mangel på forsyninger.

Base Elg

Elg ble etter hvert svært omfattende, med et stort område for flyslipp med Eureka-stasjon inne i fjella ved Vassfaret. Basen fikk som oppgave å drive kursing av lagledere og seksjonsledere i Milorg. På slutten av krigen, 24. april 1945, støtte tyske tropper sammen med norske heimefrontkarer på kurs i Eggedal, sørvest i området til Elg. De norske styrkene mistet 5 mann og hadde 3 sårede. De tyske styrkene mistet 29 mann og hadde omtrent like mange sårede. Milorgstyrken trakk seg nordover inn i kjerneområdet av basen og ble oppløst. Totalt mottok basen 38 flyslipp, og hadde på slutten av krigen et lager av materiell og våpen for 2500 mann.

Base Bjørn West

Bjørn West ble opprettet som en ordinær militærforlegning og var direkte underlagt Forsvarets Overkommando i London. Her var målet å opprette en stor styrke som skulle være disponibel som innsetningsstyrke. Hvis den ble utsatt for angrep så skulle den enten trekke seg tilbake til fjell­områdene langs Sognefjorden, eventuelt bli evakuert av marinen.
Etter et forsøk på å omringe de norske styrkene i BA 2 ved påsketider var det stille frem til 27. april da tyske styrker og Gestapo ble landsatt i Matre. Litt senere kom tyske krigsskip inn fjorden, og 28. april gikk tyske styrker til angrep på basen etter oppklaring inne på fjellet. De norske styrkene trakk seg ut 4. mai.

Milorg under den allierte okkupasjonen

Folkerettslig og forfatnings­rettslig var Milorg en integrert del av de norske styrker og hadde vidtrekkende oppgaver i forbindelse med masse­arresta­sjoner og vakthold i fangeleirer for NS-medlemmer. Milorg ble oppløst mot slutten av 1945.