Madhyamaka

Madhyamaka (devanāgarī: मध्यमक, tibetansk: དབུ་མ་པ, umapa; wylie: dbu ma pa; tradisjonell kinesisk: 中觀派; pinyin: zhōngguān pài) eller mādhyamika (माध्यमिक​), er et sanskritord som vanligvis oversettes med «middelveien». En mer presis oversettelse er «tilhørende det midterste». Et alternativt navn er śūnyavāda (शून्यवाद) eller «tomhetens vei».
Madhyamaka er en buddhistisk filosofisk retning som ble grunnlagt av den sørindiske buddhistmunken Nāgārjuna, i det andre eller tredje århundre e.Kr. Flere store begavelser innenfor indisk filosofihistorie har tilhørt madhyamaka, deriblant Āryadeva (आर्यदेव​, 3. århundre e.Kr.), Buddhapālita (बुद्धपालित​, 470–550), Bhāviveka (ब्हाविवेक​, 500–570),  Candrakīrti (चन्द्रकीर्ति, 600–650), Śāntideva (शान्तिदेव​, 685–763), Śāntarakṣita (शान्तरक्षित, 725–788) og Kamalaśīla (कमलशील​, 740–795). Madhyamaka regnes som en av de første mahāyānaskolene innenfor buddhismen, sammen med tathāgatagarbha og yogācāra. I tibetansk buddhisme har madhyamaka spilt en sentral rolle helt opp til moderne tid, og er blitt bevart som selvstendig filosofisk skole som betraktes som høydepunktet i buddhistisk tenkning. I Tibet klassifiseres madhyamaka ved å oppdeles i underavdelingene rangtong og shentong; førstnevnte er i sin tur inndelt i retningene svātantrika og prāsaṅgika. Av sentrale personer i Tibet som har hatt betydning for madhyamakas utvikling kan nevnes Dölpopa Shérap Gyaltsen (དོལ་པོ་པ་ཤེས་རབ་རྒྱལ་མཚན, 1292–1361), Je Tsongkhapa (ཙོང་ཁ་པ།, 1357–1410, grunnleggeren av gelugpa) og Khenpo Shenga (གཞན་ཕན་སྣང་བ་, 1871–1927, nyingma og sakya).
Også i Kina, Korea og Japan har madhyamaka hatt utbredelse, selv om dens rolle som en separat skole bare har en historisk interesse. Østasiatisk madhyamaka var i Kina kjent som sān lùn zōng (三論宗), i Korea som samnon og i japansk buddhisme som sanron-shū (hiragana: さんろんむね). Kjente skikkelser i Kina var Kumārajīva (鳩摩羅什, 334–413), Sēngzhào (僧肇, 384–417) og Jízàng (吉藏, 549–643). I Japan ble skolen etablert i år 625, omkring hundre år før Naraperioden (710–794), men ble etter hvert absorbert av shingon (den japanske avleggeren av vajrayāna). Overdragelseslinjen i Japan døde ut i 1169.
Madhyamaka legger vekt på å vise at ikke bare alle ting, men også alle begreper, medregnet buddhismens grunnsetninger, er uten virkelig, evig eksistens. Alt er «tomt», og erkjennelse av dette fører til frelse. Skolen hevder at alle fenomener (धर्म, dharmas) er tomme (शून्यता, śūnyatā) for egen natur, substans eller essens (स्वभाव, svabhāva) som gir dem en solid og uavhengig eksistens. I stedet er de alle sammen gjensidig avhengig av hverandre (प्रतीत्यसमुत्पाद, pratītyasamutpāda). Men denne tomheten er i seg selv tom. Den har ingen eksistens i seg selv, og refererer heller ikke til noen transcendental realitet hinsides eller over fenomenene.
Også buddhismen er «tom». Bak dette tilsynelatende paradokset ligger det faktum at den er en vei til opphevelse av verdens lidelse (दुक्ख, dukkha). Den er intet mål i seg selv og har ingen «egen eksistens» (svabhāva). Den er et verktøy hvis nytteverdi er gjensidig avhengig av (pratītyasamutpāda) og går parallelt med menneskets frigjørelse (मोक्ष, moksha).

Etymologi

Madhya (मध्य​) er et sanskritord som betyr «midten». Det er et kognat med latin med-iu-s. Suffikset -ma er et superlativ, og madhyama (मध्यम​) har derfor betydningen «det midterste». Suffikset -ka brukes til å danne adjektiver, slik at madhyamaka betyr «å være i midten». Suffikset ika brukes til å danne possessiver i kollektiv forstand, slik at madhyamika betyr «tilhørende det midterste». Suffikset ika forårsaker vanligvis en forlengelse av første vokal og en elidering av sluttvokalen, slik at uttalen blir mādhyamika.
I buddhistisk sammenheng refererer dette begrepet til «middelveien» (मध्यम प्रतिपद​, madhyama pratipada) mellom de to ytterpunkter av annihilasjonisme (उच्छेदवाद​, ucchedavāda) og troen på et uforanderlig selv (शस्सतवाद​, śassatavāda).
I kātyāyanasūtraen, vers 8, heter det:
ity etāv ubhāv antāv anupagamya madhyamayā pratipadā tathāgato dharmaṃ deśayati

Slik underviser tathāgata i dharma ved hjelp av en middelvei som unngår begge disse ytterpunkter. 
Madhyamaka refererer vanligvis til den filosofiske skole som er assosiert med Nāgārjuna og hans kommentatorer, mens mādhyamika refererer til tilhengere av denne skolen.

«Tomheten»

Sentralt i madhyamaka står «tomheten» – śūnyatā. Dette skal ikke tolkes som fravær av eksistens, men snarere relativitet. Det har da også vært hevdet at madhyamaka representerer en relativitetsteori. Dette har vært påpekt både av den russiske indologen Fjodor Shcherbatskoj (1866–1942) såvel som av Tenzin Gyatso (1935–), den 14. og nåværende Dalai Lama og av flere.
«Tomhet» har betydningen fravær av iboende eksistens: Alle fenomener er uten «substans» eller «essens» (svabhāva) eller en iboende eksistens fordi de er gjensidig avhengig av hverandre (pratītyasamutpāda). De oppstår samtidig. På et konvensjonelt plan kan vi si at «ting» eksisterer, men til syvende og sist er de som en regnbue – uten noen iboende eksistens. Men denne «tomheten» er i seg selv også «tom». Den har ingen eksistens i seg selv og refererer heller ikke til noen transcendental realitet hinsides eller over fenomenene.

Frigjørelse

Den ultimate målsetning med forståelsen av «tomheten» er ikke filosofisk innsikt i seg selv, men å oppnå et opplyst og frigjort sinn som ikke henger fast i mentale konstruksjoner. For å oppnå dette kan meditasjon på tomheten fortsette gjennom ulike trinn, som starter med tomheten i selvet (mentale lenker eller sakkāya-diṭṭhi, «identiteten med et selv»), objekter og mentale tilstander, som kulminerer i en «naturlig tilstand av ikke-refererensiell frihet». (se også artikkelen aṭṭhakavagga og pārāyanavagga for omtale av madhyamakalignende tekster i pālikanonen som omhandler frihet fra synspunkter).

Opprinnelse

Det blir vanligvis ansett at madhyamakaskolen ble grunnlagt av Nāgārjuna, selv om den kan ha eksistert tidligere. Navnet på skolen er muligens avledet av dets nære tilknytning til Nāgārjunas hovedverk mūlamadhyamakakārikā. Begrepet madhyamaka er beslektet med sanskritordet madhya («midten»).
Madhyamakaskolen fikk stor innflytelse på den senere utviklingen av mahāyānabuddhismen, ofte i interaksjon med, og også i opposisjon til, to andre strømninger innenfor mahāyāna, nemlig yogācāra og tathāgatagarbha. Madhyamaka hadde stor innflytelse på tibetansk buddhisme, hvor den ble  ortodoks standard innenfor gelugpa, i opposisjon til skolen Jonangpa som kombinerte shentong med kalachakra. Lama Je Tsongkhapa (1357–1419) innenfor gelugpatradisjonen hevdet at der var to avarter av indisk madhyamaka, noe som videre førte til skillet mellom svātantrika og prāsaṅgika. Den påvirket også zen, selv om denne innflytelse ofte er mer vanskelig å oppdage enn i tathāgatagarbha. De nåværende skolene tiāntái, tendai og sanron-shū ble også påvirket av madhyamaka og førte til dannelsen av østasiatisk madhyamaka. Samtidige vestlige buddhister er mindre kjent med madhyamaka, selv om noen implikasjoner har blitt påvist av vestlige filologer.

Abidharma

Madhyamaka har kanskje noe forenklet blitt betraktet som en reaksjon mot utviklingen av de skolastiske avhandlingene abhidharma, særlig dem som tilhørte skolen sarvāstivāda. Abhidharma karakteriserer dharmaer ved å definere ulike trekk (लक्षण​, lakṣaṇa) eller egen-eksistens (svabhāva), hvis ontologiske status ikke er avhengig av mentale konsepter. Problemet med abhidharma er (ifølge madhyamaka) ikke at den hevder at tingene har en «uavhengig eksistens» (noe de fleste abhidharmaskoler ville ha benektet), men snarere at de er uavhengige av begreper. Ifølge madhyamaka er dharmaene avhengig av begreper. Deres begrepsmessige avhengighet innebærer en eksistensiell avhengighet og dermed en mangel på sann eksistens.
Forholdet mellom madhyamaka og abhidharma er komplekst; analyser fra abidharma har en prominent plass i madhyamakaavhandlinger, og autoriteter som Candrakīrti (600–650) benytter abhidharmas kategorier som et gyldig system av konvensjonell sannhet – de er mer raffinerte enn ordinære kategorier, og de er verken avhengige av eternalisme (som den ene ytterlighet) eller troen på opphør av karma (den andre ytterlighet som ble fremmet av ikke-buddhister på denne tiden). Madhyamaka fortsetter abhidharma-tekstenes analyser, ved å utvide omfanget av avhengig oppståen til å omfatte (og fokusere på) begrepsmessig avhengighet. Den avhengige oppståen av konsepter, basert på andre konsepter snarere enn å være den sanne oppståen av virkelig eksisterende årsaker og virkninger, blir matrisen for enhver mulig konvensjon.

Nāgārjuna

Orientalisten Kalupahana har argumentert for at Nāgārjuna's intensjon ikke var å etablere en ontologi eller epistemologi, men å frigjøre den buddhistiske soteriologi fra essensialistiske begreper som tilslørte læren om middelveien.

Āryadeva

Nāgārjuna's elev Āryadeva (आर्यदेव​, 3. århundre e.Kr.) la vekt på bodhisattvaidealet. Āryadeva mest kjente verk er avhandling om de 400 vers. I 1994 publiserte Ruth Sonam en kommentar til dette verket, som var skrevet av Geshe Sonam Rinchen (1933–2013). Mange læresteder i det østlige Tibet, deriblant Shri Singha Shedra i dzogchenklosteret i Dêgê i det autonome prefekturet Garzê i Sichuan, regner det som en av «de 13 avhandlinger» – viktige indiske avhandlinger, som sammen med verker av Khenpo Shenga (1871–1927), utgjør grunnlaget for deres pensum.
Āryadevas arbeider blir betraktet som et supplement eller en eksegese til Nāgārjuna's filosofi. Āryadeva avviste også teoriene til ikke-buddhistiske indiske filosofiske skoler.

Buddhapālita og Bhāvaviveka

Buddhapālita (बुद्धपालित​, 470–550) har blitt tolket dithen at han er opprinnelsen til tilnærmelsen prāsaṅgika. Han ble sterkt kritisert av Bhāviveka (ब्हाविवेक​, 500–570), som argumenterte for bruken av syllogismer «for å klargjøre ens egne doktrinære holdning». Bhāviveka var påvirket av yogācāraskolen.
De motstridende tilnærmelser til Buddhapālita og Bhāviveka blir forklart av senere tibetanske doksografer som opprinnelsen til en inndeling av madhyamaka i to skoler, prāsaṅgika og svātantrika.

Candrakīrti

Candrakīrti (चन्द्रकीर्ति, 600–650) er kjent for å ha skrevet prasannapadā («klare ord»), en svært innflytelsesrik kommentar til mūlamadhyamakakārikā. Denne kommentaren er sentral for forståelsen av madhyamaka i tibetansk buddhisme.

Śāntideva

Śāntideva (शान्तिदेव​, 685–763) er velkjent for sin tekst veien til det oppvåknede liv. Han forente «en dyp religiøsitet og gleden ved å eksponere [Buddhas lære] sammen med den ubestridte madhyamakaortodoksien».

Śāntarakṣita

I det 8. århundre la Śāntarakṣita (शान्तरक्षित, 725–788) frem en syntese mellom yogācāra og madhyamaka i avhandlingen madhyamakālaṃkāra. Han reiste til Tibet og grunnla samyéklosteret. Han var ikke en direkte elev av Bhāvaviveka, men en elev av hans elever. Han kombinerte svātrantrika med yogācāra, og skapte en ny skole som han kalte svātantrika-yogācāra-madhyamaka. Hans elev Kamalaśīla utviklet hans ideer videre, og forfattet avhandlingen trinn av meditasjon på madhyamaka (uma’i sgom rim). Sammen ble de en svært innflytelsesrik faktor i Tibet, og kan også ha vært det på universitetet i Nalanda på denne tiden. Liksom prāsaṅgika nærmer denne skole seg den ultimate sannhet gjennom prāsaṅgika-metoden, men når den omtaler konvensjonell virkelighet tar de i bruk autonome utsagn liksom den tidligere svātantrika så vel som yogācāra.
Dette var annerledes enn i tradisjonell svātantrika. Den konvensjonelle sannhet ble beskrevet i henhold til yogācāra-filosofien i stedet for svātantrika, selv om ingen av dem ble brukt for å analysere den endelige sannhet.
Filosofien forsikret om at alle fenomener ikke er noe annet enn «spill i sinnhet» og derfor tomme for konkret eksistens – og at sinnet i sin tur var «tomt» for definerende egenskaper. Mens den gjorde det, påpekte den imidlertid forsiktig at ethvert slikt eksempel ville være en tilnærmelse og ikke den endelige sannhet. Gjennom slike utsagn blir den filosofiske skolen ofte forvekslet med svātantrika eller yogācāra, selv om en prāsaṅgika-tilnærmelse blir brukt i analysen.

Svātantrika

Bhāviveka (500–578) var den første kjente personen med dette synspunktet, slik det er blitt lagt frem i hans kommentarer til verker av Nāgārjuna og hans kritiker Buddhapālita (470–550). Svātantrika (ष्वातन्त्रिक) er sanskrit og refererer til autonomi. Begrepet ble oversatt tilbake til sanskrit fra det ekvivalente tibetanske begrepet.
Svātantrika hevder at konvensjonelle fenomener har konvensjonell essensiell eksistens, men uten å ha en endelig eksisterende essens. På denne måten trodde de at de var istand til å foreta positive eller «autonome» forsikringer om sannheter ved å ta i bruk syllogistisk logikk, fordi de var i stand til å formidle et fastslått utsagn som hadde noe til felles både hos tilhengere og motstandere. Begge deler benyttet den samme form for gyldig kognisjon for å fastslå det. Navnet svātantrika kommer av denne kvalitet, hvor man er i stand til å bruke autonome argumenter i en debatt.
Jamgön Ju Mipham Gyatso (Ju Mipham; འཇུ་མི་ཕམ་འཇམ་དབྱངས་རྣམ་རྒྱལ་རྒྱ་མཚོ, 1846–1912) forklarte at det å bruke positive forsikringer i en logisk debatt kunne tjene en brukbar hensikt, enten ved å debattere med ikke-buddhistiske skoler eller ved å bevege en studerende fra et grovere til en mer sublimt synspunkt. På samme måte, å diskutere det omtrentlige vil hjelpe studerende som har problemer når de bare bruker prāsaṅgika til å nærme seg forståelsen av den endelige sannhet. Ju Mipham følte at den endelige ikke-oppregnede sannhet om svātantrika ikke var annerledes enn den ultimate sannhet om prāsaṅgika. Han følte at den eneste forskjellen mellom dem var men hensyn til hvordan de diskuterte konvensjonell sannhet og i deres tilnærmelsesmåte til presentasjon av veien.

Prāsaṅgika

Den sentrale teknikk som blir foretrukket av prāsaṅgika er å vise at gjennom prasaṅga (reductio ad absurdum) er ethvert positivt utsagn (slik som «asti» eller «nāsti», eller «det er» eller «det er ikke») eller synspunkt angående fenomener må betraktes som utelukkende konvensjonelt (saṃvṛti  eller lokavyavahāra).
Prāsaṅgika hevder at det ikke er nødvendig for motstandere og tilhengere å bruke den samme type gyldig argument om et felles emne (som de gjør i svātantrika); det er faktisk mulig å endre motstanderens oppfatning gjennom et reductio-argument.
Buddhapālita og Candrakīrti var de store hovedtalsmennene for denne tilnærmelse. Den tibetanske læreren Longchenpa (ཀློང་ཆེན་རབ་འབྱམས་པ, 1308–1364) merket seg at Candrakīrti foretrakk prasaṅga spesielt når han analyserte det endelige, men ellers kom han med positive forsikringer. Hans sentrale tekst, madhyamakāvatāra («veiledning til middelveien») er strukturert som en beskrivelse av veiene og praksisens resultat, som er bygd opp av positive forsikringer. Selv de som er aller mest tilhørende prāsaṅgika gjør derfor positiv bruk av utsagn når de diskuterer veien eller praksisen, men bruker prasaṅga spesifikt når de analyserer den ytterste sannhet.

Shentong - Jonangpa

Dölpopa Shérap Gyaltsen (དོལ་པོ་པ་ཤེས་རབ་རྒྱལ་མཚན, 1292–1361), grunnleggeren av jonangpa, kalte sin syntese for mahāmādhyamaka (महामाध्यमक​), den «store middelveien». Han betraktet tathāgatagarbha som ensbetydende med den sanne tomhet. Dette synspunktet ble benektet av Tsonghkhapa.

Zen

Den kinesiske Chán-buddhismen, og dens japanske avlegger Zen, overtok madhyamaka, og laget sin egen versjon av den. Dette påvirket Zen's tilsynelatende «ikke-logiske» måte å formidle den «absolutte sannhet» på.

Thích Nhất Hạnh

Thich Nhat Hanh explains the Madhyamaka concept of emptiness through the related concept of interdependence. In this analogy, there is no first or ultimate cause for anything that occurs. Instead, all things are dependent on innumerable causes and conditions that are themselves dependent on innumerable causes and conditions. The interdependence of all phenomena, including the self, is a helpful way to undermine mistaken views about inherence, or that one's self is inherently existent. It is also a helpful way to discuss Mahayana teachings on motivation, compassion, and ethics. The comparison to interdependence has produced recent discussion comparing Mahayana ethics to environmental ethics.