Menandros

Liv og virke

Menandros var en venn, assosiert og muligens elev av den lærde Theofrastos, og var nært tilknyttet Athens diktator Demetrios Falereus. Han nøt også beskyttelse fra Ptolemaios Soter, konge av Egypt, som inviterte ham til sitt hoff, men Menandros foretrakk avstanden og uavhengigheten i sin villa på Pireus og selskapet til sin elskerinne Glykera. I henhold til et notat fra en kommentator til Ibis av Ovidius, døde han av drukning mens han badet, og hans landsmenn æret ham med en gravstein på vegen til Athen hvor den ble sett av geografen Pausanias. Tallrike byster som hevdes å være av ham har overlevd til vår tid, inkludert en velkjent statue i Vatikanet, og som man tidligere trodd representerte den romerske generalen Gaius Marius.
Menandros forfattet mer enn hundre komedier, og tok førstepremien ved Lenaia-festivalen åtte ganger. Hvor mange seire han fikk ved Den store Dionysiaen er ukjent, men kan gjerne ha vært like strålende. Hans rival innenfor dramatikken (og muligens også for hengivenhet fra Glykera) var komedieforfatteren Filemon som synes å ha vært mer populær enn Menandros i samtiden. Menandros selv mente at han var en langt bedre dramatiker, og i henhold til Aulus Gellius, hadde han spurt Filemon: «Føler du ikke skam hver gang du får en seier over meg?»
I henhold til den greske retorikeren Kaikilios var Menandros skyldig i plagiat, hans Overtroiske menn var blitt tatt fra Augureren av Antiphanes. Omarbeidelser og variasjoner av et tema av denne typen var vanlige og ordinært i antikken, og anklagen var således ikke meningsfull. Menandros ble med tiden en av de meste leste forfatterne i antikken. Hvor lenge fullstendige kopier av hans stykker overlevde er uklart, skjønt 23 av dem, med kommentarer av Michael Psellos var fortsatt tilgjengelig i Konstantinopel på 1000-tallet. Han er lovprist av Plutark i Sammenligninger av Menandros og Aristophanes, og Quintilianus i Institutio Oratoria, som aksepterte tradisjonen at han var forfatteren av taler som ble utgitt under navnet til den attiske taleren Charisius.
Som en beundrer og etterligner av Evripides minner Menandros om ham i dennes nærgående observasjoner av dagliglivet, hans analyser av følelser, og hans glede over moralske maksimer, mange av dem ble ordspråk: «Ekteskapet er sant å si et onde, men et nødvendig onde». «Har du venner, betrakt deg da som rik». «Rett ord fordriver kval og leger sjelens sår». «Vi lever ikke som vi ønsker, men som vi kan». «De som gudene elsker, dør unge». Apostelen Paulus siterte Menandros i Paulus’ første brev til korinterne i Det nye testamente med «Dårlig selskap ødelegger gode vaner.» Disse maksimer ble senere samlet og med tillegg fra andre kilder, utgitt som Menandros’ Et-vers maksimer, en form for moralske tekstbøker til bruk i skolen.
Den enkeltstående tale fra hans tidligere stykke Drukkenskapen er et angrep på politikeren Kallimedon, framført i stilen til Aristofanes hvis grove eller uanstendig stil ble etterlignet i mange av Menandros' stykker.
Menandros fikk mange romerske etterlignere. Eunuchus (Evnukken), Andria (Piken fra Andros), Heauton Timorumenos (Selvplageren) og Adelphi (Brødrene) av Terentius (kalt «dimidiatus Menander» av Julius Cæsar) var uforbeholdent tatt fra Menandros, men en del av dem synes å være tilpasninger og kombinasjoner av mer ett skuespill. Således var Andria en kombinasjon av Menandros’ Piken fra Andros og Kvinnen fra Perinthos; i Evnukken og Smigreren mens Adelphi var satt sammen delvis fra Menandros og delvis fra Difilius. Originalen til Terentius' Hecyra (som med Phormio) er også antatt å være, ikke av Menandros, men av Apollodoros fra Karystos. Bacchides og Stichus av Plautus var antagelig basert på Menandros Dobbelt bedrageri og Philadelphoi, Broderlige menn, men Poenulus synes ikke å være fra Kartageren, heller ikke Mostellaria fra Gjenferdet, til tross for likhet i titlene. Caecilius Statius, Luscius Lavinius, Turpilius og Atilius imiterte også Menandros. Han ble ytterligere kreditert med forfatterskapet til en del epigrammer av tvilsom ekthet, brevene adressert til Ptolemaios Soter og til avhandlingene i prosa om ulike emner som er nevnt av encyklopedien Suda er antagelig ikke ekte.
Mot slutten av 1800-tallet var det eneste som var kjent av Menandros, fragmenter sitert av andre forfattere og samlet av Augustus Meineke (1855) og Theodor Kock, Comicorum Atticorum Fragmenta (1888). Disse besto av rundt 1650 vers eller deler av vers, i tillegg til et betydelig antall ord sitert fra Menandros av oldtidens leksikografiske forfattere.

Oppdagelser på 1900-tallet

Situasjonen endret seg brått i 1907 da Kairo-kodeksen ble oppdaget. Denne inneholdt betydelige deler av Samia; Perikeiromene; Epitrepontes; en seksjon av Heltene, og enda et fragment av et til nå uidentifisert skuespill. Et fragment på 115 linjer av Sikyonioi ble funnet i papier mâché, papirrester, på en mumie i 1906.
I 1959 ble Bodmer papyri utgitt. Den inneholdt Dyskolos (Grinebiteren, utgitt i engelsk oversettelse i 1958), mer av Samia, og halvparten av Aspis. På slutten av 1960-tallet ble mer av Sikyonioi funnet som fyllmasse i ytterligere to mumier; disse viste seg å være fra samme manuskript som ble oppdaget i 1906 og som opplagt hadde blitt gjennomgående resirkulert.
Det blir stadig oppdaget og utgitt nye papyrusfragmenter. I 2003 ble et pergamenthåndskrift fra 800-tallet funnet som inneholdt deler av Dyskolos og deler av enda et stykke av Menandros som ennå ikke er blitt identifisert.

Stil

En av de hyppigste fornærmelser som Menandros benyttet i sine stykker er is «skatophagos» (σκατοφάγος), bokstavelig «drittspiser». Dette har blitt sensurert av en del engelske oversettere som åpenbart mente det var dårlig smak å videreformidle slikt grovt språk. Det samme begrepet er også funnet i tidligere stykker av Aristofanes, og François Rabelais (som en hyllest til grekerne), på fransk gjengitt som «mâche-merde» («drittygger»).