Dunstan av Canterbury

Abbed av Glastonbury

Dunstan som abbed av Glastonbury gikk til oppgaven med reformene. Han aktet å gjenopprette klosterlivet og bygge opp igjen klosteret. Han begynte med å etablere et benediktinsk klostervesen ved Glastonbury. Klosterreglene til sankt Benedikt av Nursia var grunnlaget for Dunstans gjenopprettelse av klosterordenen, i henhold til forfatteren Edgars etablering av klostrene, skrevet i tiden mellom 960- og 970-tallet, og i henhold Dunstans første biograf, som selv hadde vært et medlem av munkesamfunnet ved Glastonbury. Deres uttalelser er også i overensstemmelse med hans første grep som abbed med betydningen av hans bygninger og med den benediktinske lære blant hans fremste disipler.
Dog, ikke alle medlemmer av Dunstans samfunn ved Glastonbury var munker som fulgte benediktinerreglene. Dunstans første biograf, som kun kjennes ved betegnelsen «B», var en prest som til sist ble medlemmer av samfunnet av kanniker i Liège etter å ha forlatt Glastonbury.
Dunstans første omsorg var å gjenoppbygge kirken dedikert apostelen Peter, og gjenopprette klosteravstegningen. De sekulære affærene til klosteret var gitt til hans bror Wulfric «slik at verken han selv eller noen andre av munkene ville bryte avstegningen.» En skole for de lokale ungene ble grunnlagt og ble en av de mest kjente i England på sin tid. En betydelig utvidelse av vanningssystemet i de omliggende områdene av Somerset ble også fullført.
I løpet av to år fra Dunstans forfremmelse ble kong Edvard myrdet i 946. Hans etterfølger var Edred. Politikken til den nye regjeringen ble støttet av dronningmoren, Ædgifu, av Oda, erkebiskop av Canterbury, og av adelen i East Anglia som var ledet av den mektige ealdormann Æthelstan «halvkonge». De fremmet en politikk som innebar forening og forsoning med den danske halvparten av kongeriket. Målet var å etablere en fast kongelig autoritet. I kirkesaker var det favorisert spredningen av katolsk praksis, gjenoppbygging av kirkene, moralsk reform av presteskapet og lekfolk, og til sist bekjempelsen av religionen til danene i England. Imot alle disse reformene sto adelen i Wessex, som også omfattet de fleste Dunstans egne slektninger, og som hadde en egeninteresse i å beholde etablerte skikker. I ni år var Dunstans innflytelse rådende, i løpet av en tid hvor han to ganger nektet å ta posisjonen som biskop, først Winchester i 951 og deretter Crediton i 953, og bekreftet således at han ikke ville forlate kongens side så lenge kongen levde og trengte ham.

Politisk endring

I 955 døde Edred, og situasjonen endret seg brått. Eadwig, den eldste sønnen til Edvard]], kom deretter på tronen. Det var en egenrådig tenåring som var innflytelsen til en del av adelen. I henhold til en legende begynte feiden med Dunstan allerede på Eadwigs kroningsdag da han ikke møtte opp til et møte med adelen. Dunstan gikk for å lete etter ham og fant ham i en uanstendig omfavnelse med en adelskvinne ved navn Ælfgifu og hennes mor. Dunstan forlangte at han kom med ham, og da Eadwig nektet hadde han dratt gutten med seg og tvang den unge kongen til å avsverge kvinnen som en «skjøge». Grunnet denne affæren og kongens motvilje fant Dunstan senere det best å flukte til sitt kloster, men Eadwig kom etter og plyndret klosteret. Hvor mye sannheten det er i denne fortellingen er uklart. Den eldste utgaven opptrer i en helgenbiografi av Dunstan, skrevet rundt 40 år etter hendelsen. Faktisk giftet Eadwig seg med kvinnen Ælfgifu. Moren, en relativ ung enke ved navn Æthelgifu, ble gjort ansvarlig for å ha fått Dunstan forvist. I Liber Vitae opptrer derimot Ælfgifu, som kongens hustru, på en liste over de mest «strålende kvinner, valgt dette stedet for Guds kjærlighet...», noe som stemmer dårlig med betegnelsen som «skjøge».
Dunstan reiste over Den engelske kanal og til Flandern hvor han ikke kjente seg språket og skikkene til de lokale. Grev Arnulf I av Flandern mottok ham med æresbevisninger og lot ham bo i klosteret Blandijnberg i nærheten av Gent. Det var et av sentrene for den benediktinske oppblomstringen i landet, og Dunstan kunne for første gang se den strenge klosterpraksisen som hadde hatt sin opprinnelse i det franske Cluny-klosteret et århundre tidligere. Hans landflyktighet var ikke langvarig. Før slutten av 957 hadde det brutt ut opprør i Mercia og Northumbria som fordrev Eadwig, og gjorde isteden hans bror Edgar til konge for alt landet nord for Themsen. Den sørlige delen forble trofaste til Eadwig. Edgars rådgivere ba ham tilkalle Dunstan, og da han var tilbake i England viet erkebiskop Oda av Canterbury ham til biskop, og da Koenwald, biskop av Worcester, døde ved slutten av 957, ble Dunstan utnevnt til dette bispedømmet.

Erkebiskop av Canterbury (960–978)

Dunstan dro til Roma i 960 og fikk pallium fra pave Johannes XII. På sin reise var Dunstans gaver så rundhåndet at det ikke var noe igjen til ham selv og hans følge. Hans stuert klagde, men Dunstan synes å ha foreslått at de ga sin tillit til Jesus.
Tilbake fra Roma fikk Dunstan tilbake sin posisjon som den faktiske statsministeren av kongedømmet. På hans råd ble Ælfstan utnevnt til biskop av London og Oswald av Worcester. I 963 ble Æthelwold, abbed av Abingdon, utpekt til bispedømmet Winchester. Med deres støtte og med kong Edgar underlagt hans råd, kunne Dunstan presse gjennom sin reformer av den engelske kirke. Munkene i hans fellesskap ble lært å leve ånd av selvoppofring og Dunstan aktivt tvang gjennom loven om sølibat hvor han kunne. Han la ned forbud for praksisen med simoni, det vil si å selge kirkelige posisjoner for penger, og fikk slutt på praksisen med at geistlige kunne utnevne slektninger til posisjoner i deres jurisdiksjon. Det ble bygget klostre, og i en del av de store katedralene tok munker plassen til sekulære kanniker; og de øvrige kanniker ble tvunget til å leve i henhold til den benediktiske regel. Sogneprestene ble påtvunget å være kvalifisert for deres posisjon; de ble oppmanet til å undervise sine menigheter om den kristne tro, men også for å forbedre deres verdslige posisjoner. Også staten ble reformert. Orden ble opprettholdt over hele riket og det ble påbudet respekt for loven. Bevæpnede soldatgrupper voktet loven i nord, og krigsskip voktet kystene mot vikingangrep. Det var et nivå av fred i riket som var ukjent for så lenge folk kunne huske.
I 973 nådde Dunstans herredømme over staten sitt høydepunkt da han personlig kronet kong Edgar. Kongen ble kronet i Bath i en kongelig seremoni som var planlagt ikke som en innvielse, mens som en kulminasjon av hans styre, en endring som antagelig hadde medført store forberedelser og diplomati. Denne utførelsen, uttenkt av Dunstan selv, og feiret med et dikt i Den angelsaksiske krønike, dannet grunnlaget for dagens britiske kroningsseremoni. Det var andre, symbolsk kroning som ble foretatt senere. Det var et viktig skritt da andre konger på De britiske øyer kom og underkastet seg Edgar ved Chester. Seks konger, inkludert kongene av Skottland og Strathclyde, kom og lovte deres troskap ved at de ville være kongens undersåtter til havs og lands.
Edgar styrte som en sterk og populær konge i 16 år. I 975 ble han etterfulgt av sin eldste sønn Edvard. Edvards tiltredelse ble bestridt av hans stemor Ælfthryth som isteden ville ha sin sønn Æthelred som konge. Ved Dunstans innflytelse ble Edvard valgt og kronet ved Winchester. Edgars død hadde oppmuntret en del av adelen, og munkene ble angrepet som forkjempere for reformen. I Mercia ble de forfulgt og fratatt sine besittelser. Deres sak var støttet av Æthelwine halvkonge, ealdormann av East Anglia, og hele riket sto i fare å havne i borgerkrig. Witan holdt tre møter for å bilegge uenigheten, først ved Kyrtlington, deretter ved Calne, og til sist ved Amesbury. Ved det andre møtet ramlet gulvet i hallen sammen, og alle, unntatt Dunstan, som klamret seg til en bjelke, havnet i underetasjen. Flere av dem skal ha blitt drept.

De siste årene (978–988)

I mars 978 ble kong Edvard myrdet ved festningen Corfe Castle, muligens på tilskyndelse av hans stemor, og Æthelred ble ny konge. Hans kroning skjedde 31. mars 978, og var den siste statshendelse som Dunstan deltok i. Da den unge kongen tok den vanlige eden om å styre godt, tiltalte Dunstan ham med en advarsel. Han kritiserte den voldelige handling som førte til at han ble konge og forutså at ulykker ville komme til kongeriket, men Dunstans innflytelse ved hoffet hadde blitt innskrenket. og han trakk seg tilbake til Canterbury for å undervise ved katedralskolen.
Kun ytterligere tre offentlige handlinger er kjent. I 980 deltok Dunstand med ealdormann Ælfhere fra Mercia i den høytidelige overførelsen av relikviene til kong Edvard, snart omtalt som den hellige Edvard Martyren. Han ble overført fra graven ved Wareham til en helligdom ved klosteret Shaftesbury Abbey. I 984 i lydighet til en visjon av apostelen Andreas overtalte han kong Æthelred til å utnevne Ælfheah som etterfølger av Æthelwold som biskop av Winchester. I 986 overtalte Dunstan kongen til avslutte hans forfølgelse av bispedømmet Rochester, og med en donasjon av 100 pund sølv.
Dustans pensjonering ved Canterbury besto av lang timer i bønn, men også hans faste fremmøte ved messe og daglige tidebønn. Han besøkte helligdommene til Augustin av Canterbury og Æthelbert av Kent, og det ble hevdet at han hadde visjoner om engler som sang for ham. Han fortsatte gjenoppbyggingen av kirker, etablere skoler, å fremme fred og oppfordre til religiøs renhet. Han praktiserte også sitt håndverk, gjorde kirkeklokker og orgler, og korrigerte manusskripter i katedralbiblioteket. Han tok også imot europeiske besøkende og var aktiv som lærer for guttene i katedralskolen. På nattgudstjeneste for Jesu himmelfart i 988 ble hevdet at han fikk en visjon om sin død, og i sin siste preken fortalte han om sin forestående død og ønsket menigheten alt god. Om ettermiddagen valgte han stedet for sin grav før han gikk til sengs. Hans krefter forsvant raskt, og lørdag morgen den 19. mai samlet han prestene. Messe ble feiret i hans nærvær, og deretter mottok han salve og viaticum som de siste riter før han døde.
Ikke lenge etter ble det drevet kampanje for at han var hellig, og ble formelt helligkåret som helgen i 1029. I det samme året ved kirkemøte i Winchester ble sankt Dunstans festdag bestemt å bli feiret over hele England.