Ateisme

Ateisme, avledet fra greske atheos, «uten gud», er en tankeretning hvor man ikke tror på at det finnes noen gud, guder eller høyere makter. Begrepet ateisme spenner fra å ikke tro på en eller flere guder til å ta aktiv avstand fra enhver form for tro på det guddommelige. I begge tilfeller er ateisme, i kontrast til sin motsetning, teisme, en overbevisning om at gud ikke finnes.

Agnostisk ateisme og gnostisk ateisme

Ateisme og agnostisisme er ord som ofte blir brukt om hverandre, men som defineres på forskjellige måter. Det er vanlig å si at ateisme og teisme er ord som omhandler tro, mens agnostisisme og gnostisisme er ord som omhandler kunnskap. Når det gjelder ateister kan man dele opp dette segmentet i to grupper bestående av agnostiske ateister og gnostiske ateister. Også kjent som svak ateisme og sterk ateisme. Forskjellen er at en agnostisk ateist/ svak ateist gjerne vil understreke at han ikke benekter guders eksistens, men har en mangel av tro. Derimot vil en gnostisk ateist / sterk ateist fremheve at han/hun er overbevist om at teismen er falsk og at det ikke finnes guder. Den ene ser seg selv å være uten kunnskap om guds eksistens, mens den andre hevder å ha kunnskap.

Vitenskapelige og historiske begrunnelser

Vitenskap er basert på observasjonen at universet er styrt av naturlover som kan bli forstått gjennom gjentatte eksperimenter (etterprøvbarhet eller reliabilitet). Vitenskap fungerer som et pålitelig, rasjonelt grunnlag for forutsigelser og konstruksjon. Som forskere, bruker ateistiske skeptikere kritisk tenkning til å avgjøre påstander, og baserer ikke påstander på religiøs tro eller andre ikke-falsifiserbare kategorier. Noen filosofer, som bl.a. filosofen Jürgen Habermas, holder seg til en «metodologisk ateisme», en mer spesifikk variant av vitenskapens metodologiske naturalisme, til å synliggjøre at uansett personlig overbevisning, så inkluderer de ikke teistiske forutsetninger i sine metoder.
De fleste teistiske religioner sier at menneskeheten og universet ble skapt av en gud (eller flere guder) og at guden fortsetter å virke i universet. I kontrast mener ateister (og flere og flere teister) at siden dette kommer i konflikt med vitenskapelige forklaringer, (spesielt geologi, biologi, astronomi og kvantefysikk) så svekkes de teistiske skapelsesberetningene. Charles Darwin og evolusjonslæren stod for et gjennombrudd på denne fronten.
Vitenskap presenterer et helt annet syn på menneskehetens plass i universet enn de teistiske religionene. Vitenskapelig fremgang har kontinuerlig undergravd grunnlaget for religion. Historisk har religioner involvert overnaturlige krefter som har blitt knyttet til uforklarte fysiske fenomener. I antikkens Hellas, for eksempel var Helios solguden, Zevs tordenguden og Poseidon guden over jordskjelv og havet. I fraværet av en pålitelig vitenskapelig teori til å forklare fenomenene, så tilla menneskene dem til overnaturlige krefter. Vitenskapen har siden eliminert behovet for overnaturlige forklaringer. Oppfatningen at rollen til guder er å fylle igjen de gjenværende «hullene» i vitenskapelig forståelse har siden blitt kjent som «God of the gaps».
Antropologer ser på religioner som sosiale konstruksjoner som bør bli analysert historisk fra et uavhengig ståsted. Ateister pleier å argumentere at så godt som alle kulturer har deres egen skapelsesmyte og guder, og at det ikke er noen åpenbar grunn til å tro at en bestemt gud – f.eks. Jahve – har en spesiell status over andre guder som ikke oppfattes som reelle – eksempelvis Odin – eller at den ene kulturens gud er mer riktig enn den andres. Alle kulturer har også forskjellige, og ofte gjensidig utelukkende religiøse oppfatninger — ingen mer sannsynlige enn de andre, noe som får valget av en spesifikk religion til å virke ganske tilfeldig. Nærmere bestemt at det først og fremst er basert på hvor man er født.

Filosofiske og logiske begrunnelser

Når de teologiske påstandene flytter seg fra det spesifikke og observerbare til det generelle og metafysiske, så pleier ateistiske motforestillinger å flytte seg fra det vitenskapelige til det filosofiske. Ateister viser til at bevisbyrden ligger på de troende, ikke de som ikke tror, til å rettferdiggjøre sitt syn.
På denne måten sier ateister at grunnen til at de ikke er teister er fordi de ikke har latt seg overbevise av teistiske argumenter og bevisføring. Herunder, de mest kjente metafysiske gudsbevisene blant andre det ontologiske gudsbevis det kartesiske gudsbevis
og det kosmologiske gudsbevis, et av Thomas Aquinas' gudsbevis.
Andre ateister baserer sin posisjon på en mer aktiv logisk analyse, og påfølgende avvisning av teistiske påstander. Argumentene mot at Gud finnes forsøker å vise at den tradisjonelle jødisk-kristne oppfatningen av Gud enten er meningsløs, selvmotsigende, eller motsier kjente vitenskapelige eller historiske fakta, og at denne guden derfor ikke finnes.
Det mest kjente av disse argumentene er det ondes problem, som den kristne apologeten William Lane Craig har kalt «atheism's killer argument». Argumentet er at eksistensen av ondskap i verden motbeviser eksistensen av en gud som samtidig er god og allmektig, for en god gud ville forsøkt å fjerne ondskap, og en allmektig gud ville vært kapabel til å gjøre det. Teister vil vanligvis svare med at vi har fått fri vilje som gjør mennesker i stand til å synde. Det ateistiske oppfølgerargumentet er argumentet om ikke-tro også kjent som argumentet om «guddommelig skjulthet», som sier at hvis en allmektig Gud eksisterer, og ville at han skulle bli trodd på av alle, så ville han ha bevist sin eksistens til alle. Siden det finnes ikke-troende, så betyr det at det enten ikke finnes noen allmektig gud, eller Gud vil at han skal bli trodd på.
Et annet slikt argument er teologisk nonkognitivisme, som sier at religiøst språk, og spesifikke ord som «Gud», ikke er kognitivt meningsfulle. Dette argumentet var populært i tidlige på 1800-tallet blant tilhengere av logisk positivisme som Rudolph Carnap og A.J. Ayer, som sa at snakk om guddommer er bokstavelig talt nonsens. Slike argumenter har siden blitt diskreditert blant filosofer, men blir fortsatt brukt av agnostikere, som ser på spørsmålet om Gud finnes som meningsløst eller umulig å vite, og apateister, som ser på det som helt irrelevant. Lignende, det transcendentale argumentet for Guds ikke-eksistens, en reversering av det mer kjente transcendentale gudsargument, holder at logikk, vitenskap og moral kan bare bli rettferdiggjort ved å rette seg mot et ikke-teistisk syn på verden.

Ateismens historie

Historisk er det ofte vanskelig å skille klart mellom ateisme, agnostisisme og former for teisme. Ateismen og agnostisismen har ofte vært av religiøs karakter. Både innenfor gresk, kinesisk og indisk tradisjon oppstod tidlig tanken at den egentlige, dypeste virkelighet ikke er de mange guder, men en upersonlig, altgjennomstrømmende kosmisk kraft. Dette innebar ikke nødvendigvis at gudenes eksistens ble benektet, bare at deres innflytelse ble drastisk redusert.

India

Den indiske materialismen, var mer ateistisk enn den greske og kinesiske. De eldste skriftene antas å være fra ca. 600 f.Kr. Det hevdes at bare denne verden eksisterer og at det ikke finnes et hinsidig liv. Sjelen eksisterer ikke uavhengig av legemet. Det finnes ingen annen årsak enn naturen, som forøvrig er likegyldig overfor godt og ondt. Moderne indisk materialisme og ateisme skyldes mer innflytelse fra Vesten enn fra den gamle indiske materialismen. Jainismen, en ca. 2500 år gammel religion, er meget asketisk og etisk med tro på sjelevandring, sjelens frelse og en rettferdig, naturlig verdensordning. Den regner seg som strengt ateistisk, idet enhver forestilling om en gud forkastes; imidlertid anerkjenner den eksistensen av guddommer, men de er ikke allvitende og kan bare gi visse verdslige fordeler. Innen hinduismen er det plass til både teister og ateister, bare man aksepterer vedaskriftene. I Rigveda, det eldste av vedaskriftene, og som er ca. 3000 år gammelt, finner agnostiske utsagn som: «Hvor universet kommer fra, om det ble skapt eller ikke, se det vet bare Han som bor i de øverste himlene. Eller kanskje Han ikke vet det, Han heller. (...) Pris Indra, dersom Han da finnes. Folk sier til hverandre: Indra finnes ikke, hvem har sett ham, hvem er det vi skal prise?» Den tidlige buddhismen hadde ingen tanke om en evig sjel, eller en høyeste guddom som årsak til og opprettholder av verden, men et stort antall guder, mektigere enn menneskene, var underlagt de samme vilkår som menneskene, nemlig fødsel, død og gjenfødelse.

Hellas

Flere av de greske filosofene opererte med gudsbegreper som vanskelig kan sies å representere teisme i vanlig forstand. Enkelte kan også karakteriseres som agnostikere. Xenophanes: (ca. 565-ca. 470 f.Kr.): «Etiopierne påstår at gudene er brednesete og sorte, trakerne forestiller seg dem med rødt hår og blå øyne. Hadde hester og kuer hatt guder, ville disse sett ut som hester og kuer.» Protagoras (ca. 490-420 f.Kr.) skal ha sagt: «Om gudene kan jeg ikke vite hvorvidt de eksisterer eller ikke, eller hvilken form de har, for det er meget som hindrer en slik viten: sakens dunkelhet og menneskelivets korthet», samt «Mennesket er målestokken for alle ting, for de ting som er: at de er, og for de ting som ikke er: at de ikke er». Materialisten Demokrit (ca. 460-370 f.Kr.) mente at «gudene» var sammensatt av særlige finkornete atomer, men som forøvrig var forgjengelige og ikke grep nevneverdig inn i verden og dens forløp. Materialisten Epikur (341-270 f.Kr.) mente at gudene levde «mellom verdenene». Disse lignet på menneskene, men blandet seg ikke opp i hva menneskene gjorde. Materialisten Lucrets (ca. 96-55 f.Kr.): «Ulykksalige menneskeslekt! Hvilke plager har du ikke av disse skumle gudene som du selv har skapt deg! Hvilke redsler selv for små barn! Ekte fromhet er jo ikke å varte opp med religiøse fakter og nesegrus tilbedelse, eller ofringer på altere, men å kunne møte det som livet byr deg med sindighet.»

Kina

Kineserne skal ha hatt en gjennomgående agnostisk holdning. Xun Zi (ca. 298-238 f.Kr.) oppfattet Himmelen som identisk med naturen, og den grep ikke inn i sine egne lover for å utføre mirakler. Xun Zi mente at ånder bare var noe forrvirrede mennesker forestilte seg. Wang Ch'ung (ca. 27-97 e.Kr.) prøvde å gi naturalistiske forklaringer. Han kritiserte mange av samtidens fordommer og overtro. Den kinesiske taoismen opererte også med religiøse tenkemåter som vanskelig lar seg innordne i Vestens teismebegrep.

Norge

Arnulf Øverland (1889-1968) ble i 1933 tiltalt for blasfemi etter å ha holdt foredraget «Kristendommen, den tiende landeplage» i Studentersamfundet i Oslo 21. januar, etter anmeldelse av Menighetsfakultetets professor Hallesby. Han ble frifunnet, og etter det er ingen blitt tiltalt for blasfemi i Norge.
Av norske ateister må ellers nevnes Marcus Thrane (1817-90), som i sitt testament nektet kristne å være til stede i begravelsen sin, samt bohemene Hans Jæger (1854-1910) og Helge Krog (1889-1962). Fridtjof Nansen (1861-1930) ble først kjent som vitenskapmann, oppdager og polfarer, men seinere for sin engasjement i humanitært arbeid.
I Norge er Human-Etisk Forbund den største organisasjonen og livssynssamfunnet for ateister og agnostikere med et humanistisk livsyn. En annen, men mye mindre, organisasjon er det humanistiske og antireligiøse Hedningsamfunnet (som ikke er noe livssynssamfunn).

Demografi

Det er vanskelig å tallfeste antallet ateister i verden. De som svarer på undersøkelser om tro og religion kan ha ulike definisjoner på ateisme eller trekke ulike skillelinjer mellom ateisme, ikke-religiøse oppfatninger og ikke-teistisk religiøs og åndelig tro.
En hinduistisk ateist vil erklære seg som en hindu, men samtidig som ateist
En undersøkelse fra 2005 publisert i Encyclopædia Britannica fant at ikke-religiøse utgjorde omtrent 11,9% av verdens befolkning, og ateister ca. 2,3%. Dette tallet omfattet ikke de som følger ateistiske religioner, som enkelte buddhister.
En meningsmåling publisert i Financial Times i november-desember 2006 oppgir tall for USA og fem europeiske land. Det laveste antallet ateister var i USA med bare 4%, mens andelen ateister i de europeiske landene i undersøkelsen var betydelig høyere: Italia (7%), Spania (11%), Storbritannia (17%), Tyskland (20%) og Frankrike (32%).
De europeiske tallene ligner tallene i en offisiell undersøkelse i regi av EU, som rapporterte at 18% av EUs befolkning ikke tror på en gud.
Andre studier har plassert den estimerte andelen ateister, agnostikere og andre ikke-troende på en personlig gud så lavt som ensifrede tall i Polen, Romania, Kypros, og enkelte andre europeiske land, og opp mot 85% i Sverige, 80% i Danmark, 72% i Norge, og 60% i Finland. Ifølge Australian Bureau of Statistics har 19% av alle australiere «ingen religion», en kategori som inkluderer ateister. Mellom 64% og 65% av japanerne er ateister, agnostikere, eller de tror ikke på en gud.
En internasjonal studie har vist positive korrelasjoner mellom utdanningsnivåer og det å ikke tro på en guddom og EU-undersøkelsen fant en positiv korrelasjon mellom det å forlate skolen tidlig og å tro på en Gud.
Et brev som ble publisert i det britiske tidsskriftet Nature i 1998 siterte en undersøkelse som tyder på at troen på en personlig gud eller et liv etter døden var på et absolutt lavmål blant medlemmer av det amerikanske National Academy of Sciences, 7% av dem trodde på en personlig gud sammenlignet med mer enn 85% av den generelle amerikanske befolkningen, men denne studien har blitt kritisert for sin strenge definisjon av troen på Gud
En artikkel publisert av The University of Chicago Chronicle som omhandlet den ovenfor nevnte studien hevdet at 76% av landets leger tror på Gud, altså mer enn de 7% av vitenskapsmenn over, men fortsatt mindre enn 85% av befolkningen.
En annen studie som vurderte religiøsiteten blant vitenskapsmenn som er medlemmer av American Association for the Advancement of Science fant at "litt over halvparten av forskerne (51%) tror på en form for guddom eller høyere makt, 33% av vitenskapsmenn sier de tror på Gud, mens 18% tror på en universell ånd eller høyere makt"
En invers sammenheng mellom religiøsitet og intelligens har blitt funnet i 39 studier utført mellom 1927 og 2002, ifølge en artikkel i Mensa Magazine.
Disse funnene sammenfaller i stor grad med en statistisk meta-analyse fra 1958 utført ved University of Oxford. Der ble sju forskningsstudier som hadde undersøkt sammenheng mellom holdning til religion og målt intelligens blant skoleelever og studenter fra USA analysert. Selv om en klar negativ korrelasjon ble funnet ble det ikke identifisert noen årsak, men det ble bemerket at faktorer som autoritær familiebakgrunn og sosial klasse også kan ha spilt en rolle.