Slottet i Caserta

Det kongelige slottet i Caserta (italiensk: Reggia di Caserta) er en kongelig residens i Caserta i det sydlige Italia, bygget for Huset Bourbons konger av Napoli. Det var det største palasset og et av de største byggverk som ble reist  i Europa på 1700-tallet. I 1997 fikk palasset verdensarvsstatus, beskrevet av UNESCO i nomineringen som "spektakulært". Det regnes som barokkunstens svanesang, fra hvilket det fikk alle særtrekk  som var nødvendig for å skape illusjon av enormt omfang.

Historie

Byggearbeidene ble innledet i 1752 for Karl VII av Napoli, som samarbeidet nært med sin arkitekt Luigi Vanvitelli. Da Karl så arkitekt Vanvitellis modell av Caserta i stor skala, fylte den ham med en følelse "så bra at det kan rive hjertet ut av brystet på en". Han kom likevel ikke til å ligge en eneste natt i sin Reggia, da han abdiserte i 1759 for å bli konge av Spania, og prosjektet med å ferdigstille slottet ble overtatt av hans tredje sønn og etterfølger, Ferdinand IV av Napoli.
Vanvitellis politiske og sosiale modell for palasset var slottet i Versailles, som til tross for at det er påfallende annerledes i stil og disposisjon, løser liknende problemer når det gjelder kongens behov som residens i tillegg til lokaler for domstol og regjeringslokaler i en massiv bygning med den sosiale struktur i en liten by. Palacio Real de Madrid og Charlottenburg slott stod som modeller. En vidstrakt oktogonal vestibyle synes å ha blitt inspirert av Basilica di Santa Maria della Salute i Venedig mens slottskapellet oftest sammenlignes med Robert de Cottes kongelige kapell i Versailles.
Kongens hovedformål var å ha en strålende ny kongelig domstol og et administrativt sentrum for kongeriket på en plass beskyttet for angrep fra havet.
Vanvitelli døde i 1773 og ansvaret for byggearbeidene ble overtatt  av hans sønn Carlo og ble ferdige i 1780.
Slottet har omkring 1 200 rom, deriblant to dusin festhaller, et stort bibliotek, og et teater som var modellert etter Teatro San Carlo i Napoli.  
Befolkningen i Caserta Vecchia ble flyttet 10 kilometer for å skaffe arbeidskraft nærmere slottet. 
En monumental aveny som skulle gå 20 km mellom palasset og Napoli var planlagt, men den ble ikke anlagt.

Kapitulasjonen

I april 1945 var slottet stedet der kapitulasjonserklæringen for de tyske troppene i Italia, der de måtte kapitulere betingelsesløst, ble skrevet under. Avtalen omfattet mellom 600 000 og 900 000 soldater langs den italienske fronten inklusive tropper i deler av Østerrike.

Oversikt

Palasset har en rektangulær plan som måler 247 x 184 m. De fire sidene er forbundet med to ortogonale armer som danner fire indre gårdsplasser, hver er drøyt 3 800 m² store.
Bak fasadene med matchende lengder av uthus som flankerer den enorme forgården oppstod et virvar av bygninger for å forenkle den daglige virksomheten. Den venstre delen ble bygget som kaserner. 
Av alle kongelige residenser inspirert av Slottet i Versailles, er Reggia di Caserta et av de som mest ser ut som den opprinnelige. I likhet med det franske forbildet skulle palasset vise den absolutte styrken og storheten i bourbonernes monarki. En språklig raritet i Caserta er at det over piano reale, kongens etasje, finnes en annet etasje med samme storslagne praktfullhet. Enfiladen av senbarokkens saloni (en serie av saler på linje med hverandre) var hjertet og regjeringens sete, samt at det fungerte som oppvisning av den nasjonale rikdommen. Caserta gav et kongelig tilfluktssted fra spliden og fraksjonene i hovedstaden, nøyaktig som Versailles hadde frigjort Louis XIV fra Paris. Beliggenheten innlandet var lettere å forsvare enn det gamle kongelige palasset i Napoli som lå ved Napolibukten og derfor var sårbar for angrep fra havet. For å tilgodese kongen med enkelt forsvar, ble det anlagt troppekaserner innen slottets områder.