Athanasius Kircher

Liv og virke

Kircher ble født 2. mai 1602 i Geisa ved Fulda. Fra 1614 til 1618 gikk han på jesuittkollegiet i Fulda, og deretter trådte han inn i denne ordenen. Han studerte filosofi og teologi i Paderborn, men måtte flykte til Köln i 1622 for å unnslippe framrykkende protestantiske tropper. Under denne reisen unngikk han med nød og neppe døden, da han gikk gjennom isen på vei over Rhinen. Senere var han lærer i Heiligenstadt og underviste der i matematikk, hebraisk og syrisk. I 1628 ble han presteviet, og samme år ble han professor i matematikk og etikk ved universitetet i Würzburg.
I 1631 offentliggjorde han sin første bok (Ars Magnesia). Samme år tvang trettiårskrigen ham til å begi seg til det pavelige universitet i  Avignon i Frankrike. I  1633 kalte keiser Ferdinand II ham til habsburgernes hoff i Wien for å bli Johannes Keplers etterfølger som hoffmatematiker. Men dette ble imidlertid omgjort etter påtrykk fra Nicholas-Claude Fabri de Peiresc. Denne sørget i stedet for at Kircher fikk kall til Roma for å virke ved Collegium Romanum. Han mente at der ville hans venn Kircher få bedre tid til sin forskergjerning – blant annet med å finne ut av hieroglyfene.
Fra 1638 underviste Kircher i matematikk, fysikk og orientalske språk ved Collegium Romanum (Gregoriana). I 1645 ble han fristilt fra dette for å kunne hengi seg helt og fullt forskningen. Han utforsket sykdommer som malaria og pest og samlet sammen en betydelig samling av antikviteter som man sammen med sine egne oppfinnelser stilte ut i sitt Museum Kircherianum.
I 1661 oppdaget Kircher en kirkeruin som angivelig var på det sted der keiser Konstantin den Store hadde hatt sin Jesusåpenbaring. Han samlet inn penger for å gjenoppbygge kirken (i Mentorella ved Tivoli) og bestemte at han ville at hans hjerte skulle bisettes på dette sted.
Athanasius Kircher døde den 27. november 1680 i Roma.

Verker

Kircher offentliggjorde et stort antall grunnleggende verker innet et svært bredt temaspektrum. Han beskjeftiget seg med egyptologi, sinologi, matematikk, fysikk, kjemi, geografi, geologi, astronomi, biologi, medisin, musikk, lingvistikk, filologi og historie.
Han hadde en synkretistisk eller universalvitenskapelig tilnærming og hadde liten sans for at fagområdene ble holdt strikt fra hverandre som egne disipliner. Noe som er typisk for hans monografiske verker er at de til stadighet går ut over sine egentlige temaer og trenger inn i tilstøtende spørsmål og tar opp metadiskusjoner. Slik er det for eksempel i hans bok Magnes (1641), som for det meste handler om magnetismen, at Kirchner der finner anledning til å skrive om andre former for tiltrekning, som gravitasjon og kjærlighet.
Kirchers i dag kanskje mest kjente verk er Œdipus Ægyptiacus (1652), som er en bredt anlagt studie av egyptologi og sammenlignende religionsvitenskap. Hans verker, forfattet på latin, fikk stor utbredelse, og stimulerte til vitenskapelig interesse i brede lesekretser.

Egyptologi

Kirchers interesse for egyptologi ble vekket da han i 1628 støtte på en samling av hieroglyfer i biblioteket i Speyer. I 1633 lærte han  koptisk og offentliggjorde i 1636 den første grammatikken for dette språket (Prodromus Coptus sive Aegyptiacus).
I sitt verk Lingua Aegyptiaca restituta fra 1643 argumenterer han korrekt at koptisk ikke er et separat språk, men er den siste utviklingsfasen av det antikke egyptiske språk. Han erkjente også forholdet mellom hieratisk skrift og hieroglyfene.
I Nicholas-Claude Fabri de Peiresc fant han en kampfelle.
I Œdipus Ægyptiacus (1652) argumenterte han for at det antikke egyptiske språk måtte være det språk som Adam og Eva talte, for at  Hermes Trismegistos og Moses var en og samme person, og at de egyptiske hieroglyfer var okkulte symboler som ikke kan oversettes ordrett men må oppfattes allegorisk, og at dermed deres sanne betydning var forbeholdt de særlig innviede. Han medvirket ved oppsettelsen av obelisker i Roma og er ansvarlig for tilføyelsen av noen tegn som man i dag anser som meningsløse eller meningsvridende, jamfør hans Obeliscus Pamphilius (1650). Også i 1676 skriver han i sin Sphinx Mystagoga om mumiebevaring og tolkning av hieroglyfer.
Selv om hans utgangspunkt for tolkningen av gammelegyptiske tekster hvilte på noen fundamentale feiloppfatninger, viste det seg likevel at hans forskning på området skulle bli banebrytende. Kircher trodde selv at hieroglyfene kunne danne et alfabet, og trakk sammenligninger til det greske alfabet. Hans funn ble senere benyttet av Jean-François Champollion som hadde mer hell med seg ved tolkningen av dette gammelegyptiske språket.
Kircher beskjeftiget seg også med Atlantis, som ifølge Platon gikk tilbake til en overlevering fra Egypt. Kircher trodde at  Atlantis var i Atlanterhavet.

Sinologi

Kircher utviklet en tidlig interesse for den kinesiske kultur. Allerede i 1629 gav han uttrykk for at han gjerne ville bli kinamisjonær. Hans verk  China Monumentis var en encyklopedi over keiserriket Kina, som inneholdt alt fra nøyaktige karter til funderinger over kinesiske drager. Han påpeker en rekke kristne aspekter ved tidlig kinesisk historie, både imaginære og reelle. Særlig interesserte han seg for Den nestorianske stele fra Xi'an, og som nylig var blitt oppdaget, som han helt riktig anførte i sin bok Prodromus Coptus (1636) var et bevis på at kristentro var blitt forkynt i Kina for tusen år siden (altså på 600-tallet).
Han skrev imidlertid også at kineserne nedstammet fra Ham, og at de kinesiske skrifttegn var hieroglyfer som har blitt kjent i Asia, noe han allerede hadde vært inne på i Oedipus Aegyptiacus (1652–1654). Med utgangspunkt i de bibelske fortellingene utviklet han til og  en omfangsrik fortsettelse med hvordan Noahs familie koloniserte hele verden. Etter syndfloden kom ifølge denne Noas annen sønn Ham til Persia og grunnla en koloni der. Kircher identifiserte ham som Zoroaster, konge av Baktria, hvis grenser utstrakte seg helt til India og Mongolia.
Nabolandet Kina var det siste som Ham hadde å kolonisere. På denne tid overtok den kinesiske urkeiser Fohi hieroglyfskriften fra koloniherren Ham, og han utviklet dem videre til den kinesiske skrift, mente Kircher. Etter hans regnestykke skjedde dette 300 år etter syndfloden.
Til tross for slektskapet stod for ham i hans system disse ideogrammene lavere enn hieroglyfene, fordi de dreide seg om spesifikke ideer og ikke om mysteriøse idekomplekser. Mayaenes og aztekernes tegn var på et enda lavere nivå ettersom de dreide seg om enkeltobjekter.
Umberto Eco bemerker et sted at denne tanken styrket den daværende europeiske betraktningsmåte på de kinesiske og indianske kulturer, og passet bra med den katolske kirkes syn på saken: «Kina ble ikke fremstilt som en ukjent barbar men snarere som en bortkommen sønn som bør finne tilbake til vårt felles faderhus».

Geologi

Under en reise til Søritalia i 1638 besteg Kircher Vesuvs krater for å kunne utforske utbruddene i vulkanens indre. Han funderte også over de underjordiske jordbevninger som han fornemmet ved Messinastredet. Hans geologiske og geografiske forskning toppet seg i verket Mundus Subterraneus (1664) de han formodet at tidevannet ble forårsaket av vannmasser som beveget seg mellom verdenshavene og et underjordisk osean.
Kirchers standpunkt til fossilet var ikke enhetlig. Han skjønte at enkelte var forsteninger av rester av dyr, men andre tilskrev han den menneskelige skapertrang eller jordens spontane regenerative krefter. Ikke alle de objekter han forsøkte å beskrive var fossiler – dermed ble også tolkningene innfløkte skjønt av og til meget treffsikre.

Medisin

Kircher inntok et bemerkelsverdig moderne utgangspunkt i sin utforskning av sykdommer. Allerede før 1646 begynte han å benytte et mikroskop for å granske blodet til pestrammede pasienter. I sitt verk Scrutinium Pestis fra 1658 påpekte han nærværet av «små ormer» i blodet og konkluderte dermed at sykdommen skyldes mikroorganismer. Konklusjonen var korrekt, selv om det han så i mikroskopet sannsynligvis var røde eller hvite blodlegemer.
Han gikk også inn for hygieniske tiltak som isolasjon, karantene, brenning av de sykes klær, og bruk av ansiktsmasker for å hemme prestens videre spredning.

Musikk

I verket Musurgia Universalis (1650) fremla Kircher sine synspunkter på musikk og på affektlæren. Han trodde at musikkens harmonier hadde sitt motstykke i universets proporsjoner, og argumenterte med mange noteeksempler fra samtidens musikk. Han gikk særlig utførlig inn på orgelbygging. Kircher beskriver planer for automatiske orgler drevet av vannkraft, om fulglesangens karakteristika, musikkinstrumentenes oppbygning. Tegninger viser til forskjellene mellom det menneskelige øret og enkelte dyrearters ører. Han utviklet også en algoritme for automatisk komposisjon. Kircher gransket også lysoverføring og avlyttingsutstyr.

Annet

I Polygraphia nova (1663) gikk Kircher inn for et universelt kunstig språk som han selv hadde utviklet. Hans elev Caspar Schott, en matematiker fra Würzburg, var hans nærmeste medarbeider.
Kircher beskjeftiget seg mot slutten av sitt liv med også med syndfloden og med Noas ark (særlig i teknisk forstand); det førte til den svært rikt illustrerte boken Arca Noë (utgitt i Amsterdam av Jansson & Waesberge i 1675). Noen elementer bygget på den franske matematiker Johannes Buteos studier, som i 1554 hadde utviklet en beskrivelse ut fra bibelsk materiale.

Voynichmanuskriptet

Kirchner var i sin tid feilaktig anerkjent som «hieroglyfenes dechiffrerer», og i 1665 fikk han det såkalte Voynich-manuskriptet av sin mangeårige venn Johannes Marcus Marci i håp om at Kirchner skulle klare å tolke manuskriptets hieroglyfer. Sammen med Kirchers øvrige korrespondanse forble manuskriptet i Collegium Romanums arkiver frem til Kirkestaten ble annektert av den italienske konge Viktor Emanuel II i 1870 med sekulariseringen av kirkelig eiendom som fulgte.

Standpunkt

Kircher var og forble gjennom hele livet en kirkens mann som anstrengte seg for å forsvare tidens kirkelige standpunkt innen astronomien, og han forsvarte derfor opprinnelig Tycho Brahes system fremfor det kopernikanske. I et senere verk, Itinerarium extaticum (1656, revidert 1671), presenterer han imidlertid en rekke alternativt mulige systemer hvor han også tok med det kopernikaniske system.