Port Said

Historie

Port Said ble grunnlagt av Said Pasja, wāli av Egypt og Sudan, annen påskedag den 25. april 1859 da Ferdinand de Lesseps ga den første symbolske sving med en pigghakke for å signalisere begynnelsen på konstruksjonen. Det første problemet viste seg å være vanskeligheten for skip å slippe ned anker rett ved. Heldigvis var det en enkelt steinete frambrudd ved kysten som ble oppdaget noen hundre meter unna. En brygge av tømmer fungerte som fortøyning og kaiplass for båtene. Kort tid etter ble det bygget en molo, også konstruert av tømmer, som knyttet berget til stranden. Denne knausen i havet kan bli betraktet som hjertet til den kommende byen som ble utviklet. Det var et meget symbolsk sted, førti år senere ble det reist et monument for de Lesseps på det samme stedet.
Det fantes ingen lokale ressurser. Alt Port Said trengte måtte bli importert: tømmer, stein, forsyninger, maskinvare, utstyr, boligbygging, matvarer og selv vann. Enorme vannkontainere ble reist for å skaffe ferskvann fram til en ferskvannskanal kunne bli bygget. En av de mest påtrengende problemene var mangelen på stein. De første husene ble ofte importert i form av byggesett og av tømmer. En nyutviklet teknikk var å konstruere moloer av en blandingbetong, «Beton Coignet», som hadde navn etter dens oppfinner, Francois Coignet. Blokker av betong ble senket i havet som fundament for moloer. Like innovativt var bruken av den samme betongen for å bygge fyrtårnet ved Port Said, den eneste av de første bygningene som fortsatt står i byen. I 1859 bodde de første 150 arbeiderne i telt rundt en skur av tømmer. Året etter hadde antallet arbeidere økt til rundt 2000, og av dem var den europeiske kontingenten huset bungalower av trevarer importert fra nordlige Europa. Ved 1969, da Suezkanalen ble åpnet, hadde den faste befolkningen økt til rundt 10 000. Det europeiske distriktet, gruppert langs sjøsiden, var adskilt fra det arabiske distriktet Gemalia, som lå 400 meter mot vest, ved en bred stripe sandstrand hvor en tunge av innsjøen Manzala med brakkvann strakte seg mot havet. Denne innsjøen tørket snart ut og ble erstattet av bygninger, og over tid var det ikke lenger noe skille mellom de europeiske og arabiske kvarterene.
Ved begynnelsen av 1900-tallet var det to ting som endret Port Said: i 1902 begynte egyptisk bomull fra Mataria å bli eksportert via Port Said; og i 1904 ble en jernbane med normalspor åpnet til Kairo. Resultatet tiltrakk seg en som handelsvirksomhet og økte byens sosiale status. I særdeleshet vokste et betydelig gresk samfunn opp. I 1907 hadde den hurtigvoksende byen et innbyggertall på rundt 50 000, blant dem rundt 11 000 fra «alle nasjoner». Som følge av avslutningen av første verdenskrig besluttet direktørene av Suez Canal Company å opprette en ny by på den asiatiske siden av Suezkanalen, og bygget 300 hus og boliger for sine arbeidere og funksjonærer. Port Fouad ble formgitt av École des Beaux-Arts i Paris. Husene fulgte franske modeller og den nye byen ble grunnlagt i desember 1926.
Siden byens grunnleggelse fikk den innbyggere fra alle nasjonaliteter og religioner, og hver av disse samfunnene brakte med seg sine egne skikker, mattradisjoner, religion og arkitektur. Ved slutten av 1920-tallet hadde befolkningen nådd opp til 100 000 innbyggere. På 1930-tallet var det flere elegante offentlige bygninger tegnet av italienske arkitekter. Det gamle arabiske kvarteret svulmet opp til en blomstrende bydel. Port Said var ved denne tide en puslserende internasjonal havn med en stor flerkulturell befolkning: jødiske handelsmenn, egyptiske butikkeiere, greske fotografer, italienske arkitekter, sveitsiske hoteller, maltesiske administratorer, skotske ingeniører, franske banker, og diplomater fra over hele verden. Alle bodde og arbeidet ved siden av hverandre sammen med en stor egyptisk befolkning. Det var også mange reisende som passerte gjennom byen til og fra Afrika, India og den fjerne Østen. Ekteskap mellom ulike nasjonaliteter var vanlig, særlig blant franske, italienske og maltesere, noe som førte til en lokal katolsk samfunn, akkurat som i Alexandria og Kairo. Fransk var det vanligste fellesspråket for europeere og den ikke-arabiske befolkningen, og ofte det første språket til barn født av foreldre fra ulike samfunn. Italiensk var også omfattende snakket og morsmålet til deler av det maltesiske samfunnet ettersom forfedrene hadde kommet til Egypt før anglifiseringen av Malta på 1920-tallet. Flerspråklighet var et karakteristisk trekk ved den utenlandske befolkningen i Port Said.
Fra etableringen av Port Said hadde byen spilt en betydelig rolle i egyptisk historie. Britene ankom Egypt via byen i 1882, og okkuperte landet. I 1936 ble en avtale signert mellom Storbritannia og kongeriket Egypt som ble kalt den anglo-egyptiske avtale av 1936. Det stipulerte den britiske forpliktelse til å trekke tilbake alle sine militære styrker fra Egypt, unntatt de som var nødvendig for å beskytte Suezkanalen og dens omgivelser. Som følge av den andre verdenskrig oppløste Egypt avtalen, noe som førte til stridigheter mellom egyptiske hærstyrker og de britiske troppene som beskyttet kanalen i 1951.
Den egyptiske revolusjonen i 1952 ble utløst av et militærkupp med Gamal Abdel Nasser som etablerte Egypt som en republikk. I 1956 nasjonaliserte president Nasser  Suez Canal Company som hadde driftet Suezkanalen siden den ble konstruert. Nasjonaliseringen eskalerte spenningene med Storbritannia og Frankrike som sammen med Israel invaderte Egypt, og således utløste Suezkrisen. De fremste kampene skjedde Port Said, som spilte den fremste rollen som krigsskueplass i Suezkrisen. Tilbaketrekningen av de siste utenlandske troppene skjedde den 23. desember 1956. Siden da har denne dagen vært valgt som Port Saids nasjonaldag eller høytidsdag som feires årlig. Det franskspråklige samfunnet hadde begynt utvandre til Europa, Australia, Sør-Afrika og andre steder allerede i 1946 og de gjenværende forlot Egypt i kjølvannet av Suezkrisen, noe som en parallell til den samtidige utvandringen av franskspråklige europeere fra Tunisia. 
Etter arabisk-israelske krig i 1967, den såkalte Seksdagerskrigen, ble Suezkanalen stengt av en egyptisk blokade som varte fram til 5. juni 1975, og innbyggerne av Port Said ble evakuert av den egyptiske regjeringen som forberedelse for Jom kippur-krigen i 1973. Det israelske forsvaret var uforberedt på angrepet, men mobiliserte raskt og var i ferd med å påføre Egypt og Syria nye nederlag da en våpenhvile ble etablert under FNs beskyttelse den 24. oktober. Port Said ble bosatt på nytt etter krigen og kanalen ble gjenåpnet. I 1976 ble Port Said erklært som tollfri havn som trakk til seg folk fra hele Egypt. For 2017 er det beregnet at byen hadde en befolkning på 751 073.

Økonomi

Port Said har blitt rangert som den andre av egyptiske byer i henhold til Indeks for menneskelig utvikling i 2009 og 2010, byens økonomiske grunnlag er fiske og industri, som framstilling av kjemikalier, matproduksjon og sigaretter. Port Said er en viktig havn for eksport av egyptiske produkter som bomull og ris, men også en brenselstasjon for skip som passerer gjennom Suezkanalen. Den har stor framgang som tollfri havn foruten også som et turistmål i sommermånedene. 
Den egyptiske regjeringen har kommet med en rekke insitamenter for oppmuntre til investeringer i Østlige Port Saids industrielle sone ved å fjerne skatt på redskaper, maskiner og råmaterialer tilknyttet produksjon for eksportvarer.