Vladimir Lenin

Unge år

Lenin ble født i Simbirsk ved Volga i en familie i den øvre middelklassen. Forfedrene hadde røtter fra flere forskjellige folkeslag, blant annet hadde han svenske, tyske og jødiske aner. Faren var en adlet folkeskoleinspektør. Det er usikkert om han i det hele tatt hadde russiske aner. Han var en dyktig student, flink i idrett og en god sjakkspiller. Farens død i 1886 og henrettelsen av broren Aleksandr for deltakelse i planleggingen av et komplott for å myrde tsar Aleksander III året etter, markerte hans inntreden i de voksnes rekker. I 1887 ble Lenin selv arrestert for sin deltakelse i en studentdemonstrasjon. Han greide likevel å fullføre sin utdanning som jurist i St. Petersburg i 1891, og praktiserte som advokat en kort tid etter endt utdannelse.
I Simbirsk vokste også Aleksandr Kerenskij opp der faren var bestyrer for skolen som blant andre Lenin og hans søsken gikk på. Lenins far, Ilja Uljanov, var skoleinspektør for Volga-distriktet og en god venn av Kerenskijs far. Kerenskijs regjering ble styrtet under Oktoberrevolusjonen.

Revolusjonslederen

I stedet for å satse på en juridisk karriere brukte Lenin tiden sin på revolusjonær virksomhet, inspirert av Marx og Engels' teorier. Den 7. desember 1895 ble han arrestert og fengslet av myndighetene et helt år, med påfølgende forvisning til byen Sjusjenskoje i Sibir.
I løpet av sin tid i eksil giftet han seg i 1898 med den sosialistiske aktivisten Nadezjda Krupskaja. I april 1899 publiserte Lenin boken Kapitalismens utvikling i Russland. Da han ble løslatt fra fangenskapet i 1900, startet han sin reise i Russland og andre deler av Europa. I 1900 fikk Lenin tillatelse til å dra til Sveits. Der slo han seg sammen med marxistiske sosialdemokrater i en bevegelse stiftet av russeren Georgi Plekhanov og startet han sitt nye talerør, tidsskriftet Iskra («Gnisten»), som allerede i 1903 ble et offisielt organ for det nye all-russiske sosialdemokratiske arbeiderpartiet. De første årene var dominert av striden mellom Lenins tilhengere, bolsjevikene («flertallsmennene») og Plekhanovs tilhengere, mensjevikene («mindretallsmennene»), som førte til at bevegelsen ble splittet i 1903. Lenin representerte den harde linjen, med krav om sentralisme og underkastelse under en felles politikk, Plekhanov representerte en noe mykere linje, og ville også at bevegelsen skulle tjene middelklassen.
Lenin var medlem i det russiske sosialdemokratiske arbeiderpartiet. I 1903 ledet han bolsjevikene i den interne maktkampen mot mensjevikene, som brøt med partiet. Lenin reiste hjem i forbindelse med 1905-revolusjonen, men fikk utrettet lite. I 1906 ble han valgt til partileder, men i 1907 måtte han flytte til Finland av sikkerhetshensyn, og i 1907 var han tilbake i Sveits. Han fortsatte å reise rundt i Europa og deltok i mange sosialistiske møter og aktiviteter, deriblant Zimmerwaldkonferensen. De neste årene var harde og bitre kampår med økende isolasjon for Lenin. I 1912 fikk bolsjevikene lov til å starte avisen Pravda («Sannhet») og i februar 1917 falt tsarregimet.
Da tsaren ble styrtet, utnevnte statsdumaen en midlertidig regjering, ledet av Georgij Lvov. Etter at den russiske tsaren Nikolaj II ble styrtet i februarrevolusjonen i 1917, ønsket Lenin, som nå bodde i Sveits, snarest å vende hjem til Russland for å ta del i den russiske revolusjonen. Hans interesser sammenfalt med den tyske generalstabens, som antok at en hjemvendt Lenin ville ha en destabiliserende innflytelse på Russland. Tysk UD bevilget 40 580 997 gullmark til rådighet for «propaganda og spesielle formål». Beløpene ble overført via Sverige. I februar 1917 eide ikke bolsjevikene en eneste trykkpresse, og Pravdas kasse var bunnskrapt. Men samme sommer hadde bolsjevikpressen et daglig opplag på 320 000 eksemplarer pluss ca. 350 000 brosjyrer. Medlemstallet steg fra 23 000 til ca. 200 000 på fire måneder. Bolsjevikene selv ville aldri gi noen forklaring på hvor de enorme pengesummene kom fra. 
Nyheten om at Nikolaj hadde abdisert 15. mars nådde Lenin i Zürich og Lenin ville tilbake til Russland. Han vurderte å leie et fly for å fly inn i Russland, men det lot seg ikke gjøre på den tiden. Tyskland arrangerte en hemmelig hjemtransport for Lenin i håp om at hans hjemkomst skulle svekke Russland eller få landet ut av krigen. USA erklærte krig mot Tyskland 6. april. Lenins tog forlot Zürich 9. april og gikk gjennom Tyskland og videre med båt til Sverige. Lenin unngikk å stige av toget på tysk jord, og forsøkte senere å gi inntrykk av at toget var plombert. I Frankfurt gikk Lenin og flere passasjer av og tilbragte natten i byen. Lenin ble også fotografert på gaten i Stockholm. Togreisen gikk gjennom det nøytrale Sverige og Finland (som fortsatt var en del av Russland) nord om Bottenviken var 3200 km og tok åtte dager. Da Lenin den 16. april 1917 nådde Finland jernbanestasjon i Petrograd holdt han en revolusjonstale for de som hadde kommet for å møte ham. Et musikkorkester sto på perrongen og spilte Marseillaisen. Et kjent bilde (utført av Mikhail Sokolov) viser Lenin på vei ut av vognen med luen løftet høyt foran folkemengden. Stalin titter ut av døren bak ham, Stalin var imidlertid ikke til stede og ble plassert i bildet av propagandahensyn. Hans ankomst radikaliserte bolsjevikenes politikk overfor den provisoriske regjeringen. Etter det mislykkede revolusjonsforsøket i juli, fikk Lenin tillatelse til å fly til Finland fordi man enda ikke anså ham som en farlig fiende. Han vendte tilbake i oktober, da han ledet et vellykket væpnet kupp (se oktoberrevolusjonen) mot den midlertidige regjeringen. I pamfletten Staten og revolusjonen redegjorde Lenin for hvordan den nye staten skal se ut, basert på et slags arbeiderråd (sovjeter).
Lenin reiste i en «plombert» jernbanevogn i april 1917 under første verdenskrig. Jernbanevognen fraktet Vladimir Lenin sammen med flere emigranter, fra sitt eksil i Sveits under det tyske keiserrike over til Sverige og Finland frem til Petrograd i Russland, som i dag heter St. Petersburg. Vognen var i virkeligheten ikke plombert, men reisen var ulovlig. «Den plomberte vogn» ble bare benyttet av tyskere om den gjeldende jernbanestrekning.

Statslederen

I oktober 1917 grep Lenin makten, og Europas historie tok en ny retning. Lenin dominerte politikken til det nye Sovjetregimet fram til sitt første slag i 1922. Han kunne snart delvis gjenoppta sine plikter, men et nytt slag var helt ødeleggende, og han døde 21. januar 1924.
Lenin viet hele sitt voksne liv til kampen for kommunismen, alt det øvrige i livet var underordnet dette. Han levde et nøysomt liv, uavhengig av om han for tiden hadde god eller dårlig råd. Som politisk leder hadde han evner av de helt sjeldne. Både som strateg, organisator og teoretiker var han overlegen såvel sine kamerater som politiske motstandere. Han var dessuten en energisk demagog, skjønt her var Trotskij ham overlegen. Lenin gjorde et grundig arbeid som marxistisk teoretiker. I hans notatbøker, som munnet ut i boka Imperialismen som kapitalismens høyeste stadium, finnes referanser til 148 bøker og 232 artikler.
Etter hans død ble liket preservert, og lagt for utstilling i et mausoleum på Den røde plass i Moskva (se Lenins mausoleum).

Lenins Russland

Russlands kommunistparti kom til makten i oktober 1917, og i november hadde antallet medlemmer vokst fra 24 000 til mer enn 100 000. Til tross for den raske økningen, fikk partiet bare 25% av statsdumaens støtte i november. Resultatet ble at Lenin innførte et ettpartisystem, hvor samtlige politiske partier – deriblant andre marxistiske og sosialistiske partier – ble ulovlige. Etter Lenins regime ble Sovjet-Russland og fra 1922 Sovjetunionen styrt etter Karl Marxs og Friedrich Engels ideer om sosialismen og proletariatets diktatur. Det første Lenin gjorde etter å ha gjennomført revolusjonen var å trekke alle russiske tropper hjem fra krigen som herjet i Europa, og offisielt slutte fred med Tyskland.
I de russiske byene ble arbeiderne etablert i arbeiderråd (sovjeter). Disse skulle være med på å styre samfunnet, og fungere som demokratiske organer. Konseptet fungerte allikevel ikke i praksis, bl.a. fordi ledere av disse sovjetene måtte godkjennes av Lenin personlig. Under Josef Stalins diktatur ble disse rådene avskaffet under grunnlovsendringen i 1936.

Hungersnøden i 1921

I 1921 ble Russland kastet inn i en hungersnød som skulle koste fem millioner russere livet. Situasjonen hadde forverret seg gjennom første verdenskrig og den russiske borgerkrigen (1918–1920). I borgerkrigen hadde alle parter (den hvite armé, bolsjevikene, anarkistene og de ulike gruppene av nasjonalister) konfiskert bøndenes korn. I 1920 beordret Lenin kraftige innskjerpelser av mengden korn bøndene skulle levere til bolsjevikene, basert på mistanker om at bøndene saboterte krigsinnsatsen ved å holde tilbake korn. Statistiske analyser antyder at kornet neppe ble holdt tilbake, men i stedet ble solgt på det svarte markedet. Noen offisiell forespørsel om nødhjelp ble aldri sendt, og utenlandsk hjelp kom først på banen flere måneder senere.
Herbert Hoover hadde tilbudt Lenin hjelp for å takle tørken allerede i 1919, under forutsetning av at de fikk fri tilgang til det russiske tognettet. Lenin nektet, ettersom han så på dette som et forsøk på å involvere seg i russisk politikk. I 1921 endret Lenin denne politikken og slapp til utenlandsk nødhjelp, etter at hungersnøden nådde sitt høydepunkt våren 1921.
Som en følge av hungersnøden, innførte han en ny økonomisk politikk, som gjorde at man tillot privat næringsvirksomhet og handel i en viss skala, og bønder kunne selge varene sine til hvem de ville.
Røde Kors arrangerte den 15. august (1920) en konferanse om hungersnøden i Russland, ledet av Fridtjof Nansen.

Ettermæle

Etter sin død har Lenins teori og politikk vært veldig viktig for marxister internasjonalt. Marxismen-leninismen, som er et begrep som brukes på Lenins videreføring av marxismen i Russland, er den vanligste retningen kommunistpartier internasjonalt bekjenner seg til.
Lenins ettermæle har derimot også blitt preget av ettertidens avsløringer om bruk av terror mot befolkningen. Sommeren 1918 forlangte Lenin at alle «upålitelige elementer» skulle sperres inne i konsentrasjonsleirer. Det betød i praksis alle som ikke støttet bolsjevikene, og som av den eller andre grunner kunne betraktes som «folkets fiender». Dermed risikerte borgerne fengsling og tortur basert på deres politiske synspunkter. Disse hendelsene er senere omhandlet i en lang rekke dokumentarbøker, herunder Gulag: A History av Anne Applebaum. Nettet av slike konsentrasjonsleire utgjorde senere grunnlaget for etableringen av Gulag.
Det finnes statuer og andre minnesmerker i flere russiske byer, utenfor Russland finnes et i Italia på Capri i Augustus' hage