Kritisk rasjonalisme

Kritisk rasjonalisme er en filosofisk og vitenskapsteoretisk strømning som anser kritikk og testing som forutsetningen for kunnskapsøkning. Ny innsikt oppnås ved gjentatt prøving og feiling. Som i den klassiske rasjonalismen antas virkeligheten å være tilgjengelig for erkjennelsen, men ikke på en slik måte at man noen gang kan være sikker på at en gitt beskrivelse av virkeligheten er sann. Den kritiske rasjonalismen forutsetter derfor kritisk realisme som sitt ontologiske og fallibilismen som sitt erkjennelsesteoretiske utgangspunkt.
Den kritiske rasjonalismen ble grunnlagt (og begrepet preget) av Karl Popper og er i dag en innflytelsesrik vitenskapsteoretisk skole. Målt i antall erklærte tilhengere er den neppe dominerende; men dens betydning for å prege dagens vitenskapelige praksis har vært enorm. Viktige representanter er, ved siden av Popper, Hans Albert, W.W. Bartley, Ian Jarvie, Imre Lakatos, David Miller, Peter Munz, Alan Musgrave og John Watkins.

Kritisk rasjonalisme i samfunnsvitenskapene

Samfunns- og historievitenskapene kan ifølge Popper bruke samme metode som naturvitenskapene, i den forstand at alle antagelser bør formuleres som testbare hypoteser, som så bør utsettes for kritikk og falsifiseringsforsøk. Popper påpekte imidlertid én viktig forskjell: I samfunnsvitenskapene eksisterer det ikke noen allmenngyldige lover, slik som naturlover i naturvitenskapene. Grunnen er at alle samfunnsendringer er frembragt bevisst eller ubevisst av mennesker; selv om samfunnsendringer kan være betinget av tradisjoner og «kanalisert» av institusjoner, er de ikke dermed underlagt uforanderlige lovmessigheter (siden også tradisjoner og institusjoner er menneskeskapt, og derfor kan endres, om enn muligens sakte). Det er derfor prinsipielt umulig å forutsi samfunnsutviklinger (i motsetning til f.eks. en planetbane), men det er mulig å forklare dem.
Samfunnsvitenskapelige og historiske hypoteser har dermed ikke karakter av universelle utsagn («for alle A gjelder B»), men av singulære utsagn («for én konkret A gjelder B»). Siden også singulære utsagn er falsifiserbare, oppfyller samfunnsfagene Poppers definisjon på vitenskap.

Kritisk rasjonalisme i politikk og statsvitenskap

Popper utvidet den kritiske rasjonalismen også til samfunnspolitiske og statsvitenskapelige spørsmål. I likhet med falsifikasjonismen i vitenskapene mente han at også politikk bør handle om å korrigere feil, heller enn å virkeliggjøre et gitt mål. Man bør ikke spørre «hvordan kan vi sikre at samfunnet ledes av dem som er best egnet til å styre,» men «hvordan kan vi sikre at samfunnet kan kvitte seg med ledere som ikke er egnet til å styre?» Demokratiet gir det beste svaret på dette spørsmålet, siden det åpner for å avsette makthavere gjennom fredelige valg, dvs. uten blodsutgytelse.
Poppers idealstat var det åpne samfunn, der statens oppgave er å garantere borgernes frihet og fravær av nød, og der alle vedtak og avgjørelser er transparente, etterprøvbare og kritiserbare. Til dette trengs det en kritisk offentlighet, meningspluralisme og -frihet.
Betegnende er Poppers utsagn at man må «la teorier dø i stedet for mennesker». Utsagnet fremhever ikke bare betydningen av kritikk; det fremhever samtidig ukrenkeligheten av menneskeliv. Popper minnet ofte om at utallige mennesker har måttet dø i forsøkene på å virkeliggjøre fremtidsutopiene som det politiske lederskapet anså som sanne og udiskuterbare (bl.a. under fascismen og kommunismen).

Kritisk rasjonalisme i etikken

I etikken mente Popper at det er viktigere å minimere urett og lidelse enn å maksimere lykke eller velvære. Akkurat som forskere bør strebe etter å falsifisere feilaktige hypoteser, heller enn å verifisere antatt sanne antagelser, bør en moralsk aktør strebe etter å forhindre lidelse, heller enn å etablere velvære. Denne oppfatningen har i etterkant blitt betegnet som negativ utilitarisme, siden den snur utilitarismens maksime på hodet.
Popper begrunnet denne oppfatningen med at det ikke kan være noens oppgave å gjøre andre mennesker lykkelig – å oppnå lykke er opp til hver og én. Derimot bør man kreve av både stater og enkeltpersoner at de ikke gjør andre mennesker ulykkelig.

Kritisk rasjonalisme i metafysikken

Falsifiserbarhet avgrenser ifølge Popper vitenskap fra metafysikk. Han anså likevel metafysisk «spekulasjon» som nødvendig og fruktbar. Også på dette punktet tok han avstand fra den logiske empirismen, som forsøkte å innføre et meningskriterium for å skille mellom «meningsfulle» (vitenskapelige) og «meningsløse» (metafysiske) utsagn. Man bør imidlertid stille krav til metafysiske teorier også, nemlig om de løser et problem, og om de løser problemet bedre enn andre metafysiske teorier. Dermed er også metafysiske utsagn åpen for kritikk, argumenter og forbedring.
Dette kan illustreres med den kritiske rasjonalismen som eksempel på et metafysisk utsagn: Ønsket om at man skal lytte til kritiske argumenter og være åpen for å innrømme feil, kan i seg selv begrunnes og forsvares rasjonelt (f.eks. ved å påpeke at denne holdningen kan unngå voldelige konflikter mellom to parter med ulike oppfatninger). Men ønsket kan bare begrunnes med verdivalg, ikke vitenskapelig, og kan ikke falsifiseres. Dermed er kritisk rasjonalisme ifølge Poppers definisjon en metafysisk overbevisning – men en viktig sådan, siden den løser et problem. Som moteksempel nevner Popper determinisme, idealisme, irrasjonalisme og nihilisme, som er metafysiske teorier som ikke løser noe problem.

Kritisk rasjonalisme i andre fagfelt

Prinsippene til kritisk rasjonalisme har også vist seg å være fruktbare i andre fagfelt. Således har f.eks. Ernst Gombrich anvendt den på kunsthistorien, Thomas Szasz på psykiatrien, Imre Lakatos på matematikken, Reinhold Zippelius på rettsvitenskapen, Richard Bailey på pedagogikken og Franz Wuketits m.fl. på legevitenskapen.