google/wiki40b huggingface dataset:
De norske kronregaliene

De norske kronregaliene, også kalt riksregaliene, er en norsk statseid kunstsamling  med kronregalier som utgjør kongemaktens verdighetstegn.

Beskrivelse

Samlingen består av ni regalier. De omfatter tre kroner, kongekrone, dronningkrone og arvefyrstekrone (kronprinskrone). Videre inngår et salvingshorn, et rikssverd, kongens septer, dronningens septer, kongens rikseple og dronningens rikseple. Dessuten oppbevares noen andre skatter sammen med dem, blant annet et riksbanner og en marskalkstav. Kongens og dronningens regalier er laget i Sverige, og det er også salvingshornet. Rikssverdet tilhørte Carl Johan, og arvefyrstekronen er laget i Norge. Kongekronen ble brukt under Carl Johans kroning 1818, Karl IVs i 1860 og Oscar IIs i 1873. De siste som bar regaliene var Haakon VII og dronning Maud. Arvefyrstekronen har faktisk aldri vært brukt. Noen av regaliene har imidlertid vært tatt frem og utstilt i forbindelse med dødsfall i kongefamilien og ved signingene av Olav V og Harald V. Regaliene er utstilt i Riksregalieutstillingen i Erkebispegården i Trondheim.

Oppbevaring

Karl Johan ønsket at kronregaliene skulle oppbevares i Nidarosdomen. Her ble de oppbevart i det som i dag kalles Kvinnenes Minnekapell fram til 1825. Kirken var imidlertid fuktig og i dårlig forfatning, og regaliene ble da flyttet til det såkalte regalierommet i Erkebispegården, like ved domkirken. Etter noen få år ble de imidlertid flyttet til Munks tårn på Akershus festning i Oslo hvor de ble oppbevart øverst i «Regalierommet», før de ble overført til Finansdepartementet og flyttet til hvelvet i Norges Banks hovedkontor (fra 1897 avdelingskontor) i Trondheim. I dag huser denne bygningen Vitensenteret i Trondheim. Her lå regaliene i nesten 150 år uten å bli vist fram for offentligheten unntatt ved offentlige seremonier. Såvidt man vet, lå regaliene der også under andre verdenskrig, tilsynelatende uten at den tyske okkupasjonsmakten var klar over dette. 
I 1988 ble regaliene flyttet til Nidarosdomen, der de under betydelige sikkerhetstiltak har vært utstilt for turister og besøkende i nordvestre tårnfot. Omplasseringen til Nidarosdomen markerte domkirkens stilling som Norges kroningskirke.
Imidlertid var konserveringsvilkårene ikke ideelle, og regaliene ble til slutt flyttet til en permanent Riksregalieutstilling i Erkebispegården som ble åpnet ved 100-års-markeringen for kroningen av kong Haakon og dronning Maud i juni 2006. Her er også riksbanneret utstilt, etter at dette ble gjenfunnet på Akershus festning etter å ha vært forsvunnet i mange år.
I 2003 ble ansvaret for riksregaliene overført til Kultur- og kirkedepartementet. Det utøvende ansvaret for regaliene ivaretas av Nidaros domkirkes restaureringsarbeider.
Phalacrognathus

Utseende

Phalacrognathus muelleri er en ganske stor, svært blankt metallisk hjortebille. Den kan lugne på artene i slekten Lamprima men skiller seg fra disse blant annet på at pronotum er høyt hvelvet. Hannens kjever er forlengede, rette sett ovenfra, men sett fra siden er den markert oppoverøyde. Det er en skarp, oppoverrettet tann ved roten, og ytterst er de kraftig utvidet og gaffelaktig delt. Forleggene (protibiae) har kraftige tenner på yttersiden.

Levevis

Larvene utvikler seg i soppangrepne, døde stammer av en rekke ulike trær.

Utbredelse

Arten er bare funnet i regnskogsområdene i Queensland.
Gi verden et smil

«Gi verden et smil» er en norsk sang, skrevet av Kari Neegaard. Den var ett av bidragene til Melodi Grand Prix 1971, den norske uttakingen til Eurovision Song Contest 1971 i Dublin i Irland.
Sangen ble framført på norsk av Dag Spantell. I den norske finalen endte sangen på delt fjerdeplass med 44 poeng.
Gentsystemet

Gentsystemet er et prinsipp for arbeidsledighetstrygd hvor trygden administreres av en fagforening, mens staten tar ansvar for en del av trygdens finansiering. Systemet er oppkalt etter byen Gent i Belgia, der det først ble introdusert.
Gentsystemet ble introdusert i Sverige i 1935 og benyttes der, med visse modifikasjoner, fortsatt. Det anvendes også i Danmark, Finland og Island, samt delvis i Belgia. Det anvendes ikke i Norge.
Gjennom den nære koblingen mellom fagforening og arbeidsledighetstrygd bidrar gentsystemet til høy fagorganiseringsgrad.
Skumle toner

Skumle Toner er en barnebok skrevet av Arne Svingen og illustrert av Reidar Kjelsen i samarbeid med 19 skoleelever. Den ble utgitt av Gyldendal Norsk Forlag i 2002.

Bakgrunn

Arne Svingen og Reidar Kjelsen fikk ideen til boka ved at de ønsket å gjøre et eksperiment. De funderte over at barnebøker ble skrevet av voksne; derfor ønsket de å gjøre et prosjekt hvor boka ble skrevet av barn – for barn. De samlet idérike 10- og 11-åringer som skulle møtes på et skriveverksted. I løpet av dagen skulle de ha fått en ferdig historie til en bok samt illustrasjoner.

Handling

Skumle Toner handler om søsknene Ida og Erik. Moren deres er død og for å hedre henne, drar deres far til en forlatt kirke hver lørdag for å spille på et orgel. Ida og Erik avskyr dette, men er allikevel nødt å være med. En gang finner de to en dør til en mystisk kjeller inni kirken og der finner barna et noteark stikkende ut av en kiste. De gir det faren for at han skal spille det på orgelet, men da skjer det plutselig noe helt forferdelig med ham. Ida og Erik er nødt til å finne ut av mysteriet for å redde faren sin og oppklare hvem det er som har skrevet de forheksede notene. Har moren deres noe å gjøre med kisten i kjelleren?

Forfattere

Martin Bratland Andersen, Aja Nyima Cham, Solveig Engebretsen, Emilie Charlotte Grønsrud, Anna Storm Hanssen, Anna Møller Heger, Sigurd Maurud, Marianne Olsson, Anna Marie Steen, Helene Svendsrud, Marius Svenningsen, Maja Thune og Nora Petrine Vasaasen i samarbeid med Arne Svingen

Illustratorer

Daniel Emilov Vladov, Theodor August Weiby, Alexander Julius Stang, Kristoffer Øseth, Emil Aarseth og Fredrik Aasland i samarbeid med Reidar Kjelsen
Polyteknisk Forening

Styret

Foreningens øverste organ er Styret. Styret består av president Silvija Seres, visepresident Ingrid Stange og styremedlemmer Hans M. Borchgrevink, Jørn Bremtun, Alfhild Skogsfjord, Kristin Vinje, Fredrik Winther og Nils Øveraas.

Generalsekretær

Mette Vågnes Eriksen er fra 2018 generalsekretær og foreningens daglige leder.

Valgkomitéen

Valgkomitéen innstiller medlemmer til Styret og Direksjonen, og består av Ingvild Myhre, Fredrik Evjen, Hilde Nagell og Hege Marie Norheim. Styret, Direksjonen og Valgkomitéen utpekes av generalforsamlingen.

Direksjonen

Direksjonen er Polyteknisk Forenings rådgivende organ, og møtes til direksjonsmøter hvert halvår. Direksjonen består av 50 representanter fra næringsliv, akademia og teknologi- og samfunnsliv, inkludert alle nettverksstyreledere.

Fagnettverk

Foreningen er inndelt i 14 selvstendige fagnettverk, hvor hvert nettverk har sitt eget styre utpekt av nettverksmedlemmene. Fagnettverkene utgjør kjernen i foreningens tilbud, ved å være ansvarlig for foreningens medlemsaktivitet i form av arrangering av møter, prosjekter og annet samarbeid. Medlemmer av Polyteknisk Forening har tilgang til arrangementer i regi av samtlige fagnettverk.

Historie

Polyteknisk Forening ble grunnlagt av Anton Rosing 23. juni 1852. Med seg på laget hadde han Joh. B. Klingenberg, Peter S. Steenstrup, Oluf N. Roll, Oluf A. L. Pihl og Frederik Chr. Schübeler, som representerte både vitenskap og akademia, samt det praktiske yrkesliv. Av Polyteknisk Tidsskrift fremgikk hvilke grupper av befolkningen som ble invitert til foreningen på denne tiden: «Vi innbyr ingeniører, teknikere, håndverkere, akerbrukere, farmasøyter, lærere osv.»
I begynnelsen var opplysningsvirksomhet en sentral del av foreningens virksomhet. Gjennom foredrag, avisartikler og andre publikasjoner, arbeidet Polyteknisk Forening for å gjøre naturvitenskapen tilgjengelig for allmennheten. Samtidig reiste foreningen krav om at naturvitenskapen måtte gjøres til skolefag på lik linje med andre fag og «gjøres til gjenstand for særegne læreanstalter».
Hans Reidar Holtermann

Tidlig liv

Holtermann ble født i Sokndal i Dalane i Rogaland i 1895, som sønn av distriktslege Sven Ruud Holtermann (1854–1916) og Adelaide Christiane Lehmann (1865–1950). Han tok examen artium ved Bergens katedralskole i 1914 og begynte sine militære studier under første verdenskrig. Han tok eksamen ved Krigsskolen i 1917 og Den militære høyskole to år senere. Holtermann ønsket også en akademisk karrière, og han var ferdig utdannet cand.oecon. fra Universitetet i Kristiania i 1923. Etter eksamen hadde han et opphold ved École spéciale militaire de Saint-Cyr, med eksamen i 1926, og i 1929 tok han norsk generalstabseksamen. Holtermann ble premierløytnant i Feltartilleriet i 1917, avanserte til kaptein i 1930 og major i 1937. Deretter ble han andrekommandant i 3. artilleriregiment i Trondheim inntil Tysklands invasjon den 9. april 1940.

Hegra festning

Ved den tyske invasjonen av Norge, var Holtermanns regiment mest konsentrert om å forsvare kystfort i Trondheims nærområde. Holtermann var imidlertid beordret til å ta del i 3. artilleriregiments mobilisering på Værnes i Stjørdal. Tyskerne tok leiren, slik at mobiliseringen ikke kunne fullføres, og Holtermann lette etter en sikrere lokalisering for å organisere troppene. Valget falt på Ingstadkleiven fort, i dag best kjent som Hegra festning, i bygda Hegra i Stjørdal. Festningen ble bygget ved århundreskiftet og hadde vært i reserve siden 1926.
I Hegra organiserte Holtermann en styrke på 250 soldater og én frivillig kvinne. Intensjon var å stanse tyskernes fremmasj inntil hjelpen kunne komme utenfra. Krigen utviklet seg ufordelaktig for de norske styrkene i Sør-Norge, men Holtermann insisterte på at Hegra festning skulle bestå som et alliert holdepunkt i landsdelen inntil de kunne motta hjelp nordfra. Fra sin strategiske posisjon kunne Hegra festning spille en viktig rolle i en alliert offensiv. Fra 10. april til 5. mai 1940 holdt den lille norske avdelingen festningen trass i harde tyske angrep.

Motstandskamp

Under den tyske okkupasjonen ble Holtermann involvert i motstandsbevegelsen og måtte i 1942 rømme til England. Da han rømte hadde han brukt en kontorstilling hos Orkla Metall i Orkanger som skalkeskjul, men var egentlig heltidsbeskjeftiget med motstandskampen. I Skottland ble han sjef for Den norske brigade i Skottland fra 1942 til 1944. Han var videre sjef for Distriktskommando Trøndelag fra 1944 til 1945.

Senere arbeid

Holtermann var generalinspektør for hærens artilleri fra 1946 til 1948, øverstkommanderende i Nord-Norge fra 1949 til 1950, sjef for Tysklandsbrigaden fra 1950 til 1952, sjef for Hærens stab og sjef for de allierte landmilitære styrker i Sør-Norge fra 1952 til 1956. Han ble da utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden. Holtermanns siste stilling var som sjef for Sivilforsvaret fra 1956 til 1962, da han gikk av med pensjon.
KV43

KV43 i Kongenes dal utenfor Luxor i Egypt var gravplass for farao Thutmosis IV under Egypts attende dynasti.
Graven er plassert lengst i øster i slutten av en sidegren til hovedwadien i dalen. KV43 har en layout som sterkt minner om den for KV35. Thutmosis IVs mumie ble flyttet til KV35 under Egypts 21. dynasti. KV43 ble funnet i 1903 av Howard Carter.
Belgrano I

Belgrano I (spansk: Base de ejército general Belgrano) var en argentinsk forskningsstasjon i Antarktis, beliggende på Filchner isbrem i Weddellhavet. Stasjonen ble etablert av general Hernan Pujato i 1955 og innviet 19. januar 1956. Den er oppkalt etter den argentinske generalen Manuel Belgrano (1770–1820).
Belgrano I var den sørligste basen til Argentina og var i drift fram til 1980. Stasjonen besto av fire bygninger. Den 5. februar 1979 ble Belgrano II åpnet i Vahselbukta som erstatning for den gamle stasjonen. En tredje base, Belgrano III, var kun i drift fra 1980 til 1984.
Et kors oppført i 1955 én kilometer nordøst for Belgrano I, i 1979 flyttet til Belgrano II, er oppført på Antarktistraktatens liste over historiske steder og kulturminner i Antarktis.
Zhong yong

Zhong yong (kinesisk: 中庸, pinyin: Zhōng Yōng) er en av de fire konfucianske bøker som Zhu Xi regnet til konfucianismens grunnleggende verker. Den er en av hoveddelene i Liji (Riteboken).
Forfatterskapet tilregnes tradisjonelt Konfucius' barnebarn Zi Si, men dette er omdiskutert.
Zhong Yong består av to deler med i alt 33 kapitler.
Hovedinnholdet er en drøfting av den gylne vei (dao, 道), som er bestemt av Himmelens mandat (tian ming, 天命) og som setter ethvbert menneske i stand til å leve et i konfuciansk forstand dygdenes liv. Den som følger denne vei, blir edelmann (junzi 君子).
Sentralstøvsuger

Historie

Sentralstøvsugeren ble oppfunnet i USA i 1869. De første sentralstøvsugerene hadde kobberrør. Omkring 1960 da PVC-rør ble en rimelig og enkel mulighet, økte utbredelsen av sentralstøvsugere. Installasjon av sentralstøvsugere har igjen vært økende siden omkring 1990. I 2010 er også fleksible rør blitt tilgjengelige. Noen av sentralstøvsugerne i dag har spesialfilter for allergi.
Ådland

Ådland er en grunnkrets i Blomsterdalen i Ytrebygda bydel i Bergen kommune. Her er det boligområder, næringsarealer og noen gårdsbruk. 1 132 innbyggere (2009).
Star Wars: Starfighter

Mottagelse

Star Wars: Starfighter ble møt med positive til gjennomsnittlige anmeldelser. Nettsidene GameRankings og Metacritic gidde PlayStation 2 versjonen en score på henholdsvis 86,01% og 84/100. Xbox versjonen fikk henholdsvis 76,70% og 76/100. PC versjonen fikk derimot 71,55% og 71/100.
Happy Dagger

Happy Dagger er et norsk punk-band.
Absolute Music 57

Absolute Music 57 er det 57. samlealbumet i den norske Absolute Music-serien og ble utgitt 30. juni 2008.
DS «Hera»

Historie

Etter overleveringen i 1889 ble skipet døpt DS «Juno» og satt inn på Wilson Lines' ruter blant annet mellom Storbritannia og Norge. I april 1899 ble skipet kjøpt av Det Bergenske Dampskibsselskab for 298 000 kroner og omdøpt DS «Hera». Etter kjøpet ble skipet modifisert ved Akers mekaniske verksted i Oslo og satt inn på ruten Hamburg – Kristiansand – Vadsø. I 1906 ble hun igjen oppgradert ved Akers mekaniske verksted og fikk blant annet ny kjele.

I hurtigruten

Da Det Bergenske Dampskibsselskabs hurtigruteskip DS «Astræa» forliste i januar 1910, ble DS «Hera» satt inn som erstatning. Dette var i begynnelsen tenkt som en midlertidig løsning, men etter tre år i ruten ble skipet oppgradert og satt inn i fast rotasjon mellom Bergen og Vadsø. 26. september 1914 på sørgående i dårlig sikt grunnstøtte hun ved Oddane, en gruppe holmer like sør for Florø i Sogn og Fjordane. Skipet ble trukket av grunnen og reparert i Bergen. I 1920 ble DS «Hera» ombygd ved Storemøllens mekaniske verksted i Sandviken, Bergen. Hun fikk ny innredning på 1. plass (1. klasse) og ny røkesalong.

Forliset

Om natten til 17. mars 1931 på sørgående gikk DS «Hera» fra Havøysund mot Hammerfest med 62 mennesker ombord. Det blåste liten storm, og snødrev gjorde at sikten var svært dårlig i nattemørket. Skipet seilte derfor på bestikk (navigerte ved hjelp av kompass, klokke, logg og tidligere nedtegnede seilingsdata). Den sterke vinden gjorde at avdriften ble større enn forventet, og DS «Hera» gikk på et skjær ved Havøygavlen like nord for Havøysund i Måsøy kommune, Finnmark. 
Skipet begynte å brekke foran styrhuset, og grov sjø og storm gjorde det umulig å sette ut livbåtene. Andrestyrmann Einar Ramm meldte seg frivillig til å forsøke å få en redningsline til land. Han festet linen rundt livet, og på tredje forsøk greide han å komme seg i land og fikk spent opp linen. En provisorisk redningsstol ble laget av to redningsbøyer, og 56 mennesker ble heist i sikkerhet. Ramm ble tildelt Medaljen for edel dåd i gull for sin innsats. På tross av Ramms redningsdåd omkom seks mennesker i forliset. Vraket av DS «Hera» lå lenge på skjæret før det brakk opp.

Skipet

DS «Hera» var bygd som et kombinert laste- og passasjerskip med hovedvekt på last. Skipets tonnasje var ved levering 1 097 bruttoregistertonn, 617 nettoregistertonn, og lasteevnen var 900 dødvekttonn. Etter modifikasjonene i 1899 ble hun ommålt til 1 073,9 bruttoregistertonn og 644,93 nettoregistertonn. Hovedmaskinen var en kullfyrt trippel ekspansjon dampmaskin med arbeidstrykk 165 psi. Oppgitt ytelse var 1 000 ihk (indikerte hestekrefter) og 182 nhk (nominelle hestekrefter). Skipet var bygd i stål og hadde 100 køyeplasser. DS «Hera» var i 1907 sertifisert for 350 passasjerer i kystfart, 600 i lokalfart og 100 i europeisk fart. Etter ombyggingen i 1912/1913 hadde DS «Hera» 58 køyeplasser fordelt på 20 på 1. plass (1. klasse), 8 på 2. plass, og 30 på 3. plass. I 1920 ble 2. og 3. plass slått sammen til en rommelig 3. plass, og skipet ble dermed hurtigrutens første toklasse-skip. DS «Hera» hadde åpen bro med bestikklugar under.
Fresvik (Ullensvang)

Fresvik er ei bygd i Ullensvang kommune. Den ligger på østsiden av Sørfjorden, mellom Odda og Kinsarvik og i nordenden av Fresviktunnelen.
Chifrijo

Chifrijo er en kostarikansk matrett. Den ble oppfunnet av Miguel Ángel Cordero Araya, eieren av to barer i Tibás og Guadalupe i utkanten av San José, i 1990-åra. Han har tatt patent på retten, men den er i dag vanlig på de fleste spisestedene i landet.
Navnet er ei sammensetning av den første stavelsen i hver av de to hovedingrediensene: chicharrones (flesk) og frijoles («bønner»). I tillegg inneholder retten ris og pico de gallo (tomat, agurk, hvitløk, koriander, løk og sitronjus).
Duanhua

Bakgrunn og virke

Duanhua tilhørte den mandsjuiske Aisin Gioro-klanen som, tredje sønn av Ulgungga (烏爾恭阿), en etterfølger av Jirgalang (som var nevø av Qing-dynastiets grunnlegger Nurhaci). Han tilhørte de såkalte jernhattene, og i 1846 arvet han tittelen prins Zheng av første rang (鄭親王) fra sine forfedre. Han var bannermann av det innrammede blå banner.
Duanhua kom til høye posisjoner under Xianfeng-keiserens tid. I kjølvannet av en skandale som rammet Storrådgiver Mujangga, vant Duanhua keiserens tillit som lojal betrodd, og ble en av hans nærmeste rådgivere. Duanhua anbefalte også sin bror Sushun til tjeneste i Qing-hoffet. Under Annen opiumskrig ledsaget Duanhua den syke keiseren til Rehe for å unnslippe fremmedmaktenes invasjonsstyrker.
I 1861, utnevnte Xianfeng-keiseren på sitt sykeleie åtte regenter som skulle assistere hans etterfølger, den mindreårige Tongzhi-keiseren. Duanhua og Sushun var blant de åtte. Senere samme år ble Duanhua og de øvrige syn styrtet fra sin maktposisjon under Xinyoukuppet (辛酉政變) satt i scene av prins Gong og fremfor alt enkekeiserinne Cixi. Duanhua ble arrestert og fengslet, og så tvunget til å begå selvmord.
Haumyrheia skole

Verdt å vite

Forfatteren av boka Melding hjem, Eystein Ellingsen, har vært lærer ved Haumyrheia undomskole.
Ebaeus thoracicus

Utseende

Kroppen er 2,5 millimeter lang og har en metallisk blåsvart farge og en rødgul flekk på sissen av dekkvingene, samt at brystskjoldet er rødt. Den ligner Ebaeus pedicularius men skilles fra denne på størrelsen og fargen på brystskjoldet. Antennene er svartbrune med noe av rotleddene gule. De er festet noe foran fasettøynene, de har elleve ledd. Brystskjoldet jevnt bredt og ikke smalere i bakkanten enn på midten og det er bredere enn det er langt. Dets fram- og bakhjørner er bredt avrundet. Hodet er noe smalere enn brystskjoldet, som begge har en glatt overflate uten en fin mikrostruktur. Dekkvingene har en punktert overflate. De er uten en mørk oppstående behåring sammen med en finere liggende behåring. Dekkvingene slutter ved sidekanten og mangler en innoverbøyd fortsettels litt inn under bakkroppen. Beina er gule med enkelte rødsvarte parti. Beina er ganske slanke, alle føtter har fem ledd.

Levevis

Ebaeus thoracicus tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Østprøven

Østprøven var et utested for kolonilhandelen på Grønland. Utestedet lå i bygden Ikigait, og ble nedlagt i 1877.
Progresu kraftverk

Progresu kraftverk er et varmekraftverk ved București i Romania. Det har en installert produksjonskapasitet på 200 MW, fordelt på fire generatorer og like mange dampturbiner. Brenseltypen er kull, koks og naturgass.
Betty Friedan

Bakgrunn

Friedan ble født inn i en jødisk familie av russisk-ungarsk opprinnelse. Foreldrene hadde en gullsmedforretning. Da faren, Harry, ble for syk til å arbeide, begynte moren Miriam å forsørge familien ved å arbeide som journalist.
Friedan var allerede som meget ung aktiv i såvel marxistiske som jødiske grupper. Hun startet et litterært tidsskrift, Tide, sammen med noen venner. Hun ble uteksaminert summa cum laude fra Smith College i 1942 og ble utdannet i psykologi fra University of California i Berkeley.

The feminine mystique

Friedans bok The feminine mystique fra 1963 var opprinnelig tenkt som en artikkel, men prosjektet grep om seg og Friedan endte med å ha stoff til en bok. Boken er dels basert på en lang rekke intervjuer med hjemmeværende husmødre og dels basert på psykologisk forskning og medie- og reklameforskning. Boken dokumenterer i hvilken grad kvinner som har måttet oppgi studier og jobb for å passe barn og hus er ulykkelige. Dette omtales som «the problem with no name».
Friedan argumenterte for at kvinner i motsetning til hvordan det ble fremstilt i datidens medier, var fullt ut i stand til å påta seg en hvilken som helst jobb de måtte ønske, i like så høy grad som menn.

Ideologi

Friedan er blitt beskrevet som en liberalfeminist. Hun la vekt på at det er opp til kvinnene selv å bryte den kvinnelige mystikk og å skape en egen identitet utenfor den identitet som den feminina mystikk skaper rundt dem. Samtidig mente Friedan at det er viktig at diverse deler av samfunnet hjelper til med å muliggjøre reformeringen av kvinneidealet og avsløringen av den feminine mystikk.
Friedan la vekt på betydningen av utdannelse som en vesentlig del av kvinnenes frigjøring.  Friedan gjorde bruk av statistikk for å bevise kvinners minskede andel blant studenter, professorer og lærere innen høyere utdannelse. Ved utdannelsesinstitusjoner i 1950-årene var det funnet sted en orientering mot kjønnsinndelt inndeling som prioriterte tilpasning for kvinnene som hjemmeværende husmødre i stedet for ferdigheter som kritisk tankeevne, noe hun kritiserte sterkt. Dette bidro til et tankemønster blant samtidens kvinner om at utdannelsen ikke skulle spille noen rolle dersom de fant noen å gifte seg med.
Friedan mente at den eneste måte for kvinner å finne mulighet til selvrealisering er ved arbeide. Arbeidet måtte belønnes med betalt lønn og skal inneha en fornemmelse av å bidra til samfunnet. Friedan mente at kvinners inntreden i arbeidslivet og fravær fra hjemmene skulle føre til at barn og menn ville bli mer selvstendige. Hun understreket også at kvinner er nødt til å velge mellom karriere og familie, for begge var mulige.
På 1980-tallet i samband med utgivelsen av boken The Second Stage endret Friedan en del av sin ideologi. På 1960-tallet hadde Friedan argumentert at kvinner skal bli aksepterte i samfunnet og for personlig frigjøring skal de kunne gjøre allting mennene gjør. På 1980-tallet omfavnet Friedan imidlertid det syn at kvinner bør akseptere forskjellene, og omfavne sin femininitet. Femininitet bør istedet aksepteres på samme måte som maskulinitet i samfunnet.
Aspitha

Utseende

Middelsstore (vingespenn ca. 40 millimeter), kraftige, svarte smygere. Det er forholdsvis stor forskjell mellom kjønnene, hunnene er større og mer ensfarget svarte enn hannene, hunnen er gjerne ensfarget svart bortsett fra en rød eller gul flekk ved bakvingens bakhjørne. Hannene har som oftest i alle fall en hvit tverrflekk på forvingen, og i varierende grad røde felter på hodet, kroppen, indre del av begge vingepar og ved bakvingens bakhjørne. Frynsene langs vingenes ytterkant er ofte skinnende hvite.

Levevis

Artene lever i tropisk skog. I likhet med mange andre tropiske sommerfugler kommer de gjerne ned til elvebredder og andre steder der det finnes mineralrik væske som de kan suge i seg.

Utbredelse

Artene er utbredt i Sør-Amerika.