Huset Hauteville

Hauteville (fransk: Maison de Hauteville, italiensk: Casa d'Altavilla) er en normannisk adelsslekt som hadde sitt opprinnelige område i Coutances på Cotentinhalvøya i Normandie. Denne fikk etter hvert stor betydning i Europa, Asia og Nord-Afrika gjennom sine erobringer og etableringer i middelhavsområdet, særlige i det sørlige Italia og Sicilia. De deltok også i normannernes erobring av England i 1066.

Opprinnelse

Slektens opprinnelse har røtter fra de norrøne nordboere som bosatte seg i Normandie på 900-tallet. Det er sagt at de nedstammer fra Hiallt, en nordboer som bosatte seg på Cotentinhalvøya og opprettet landsbyen Hialtus Villa (Hauteville) fra hvor slekten siden har sitt navn. Stedsnavnet Hauteville kan derimot bety «høyby», og fra nøyaktig hvilken landsby som slekten tok sitt navn fra er vanskelig å identifisere med nøyaktig, men moderne forskning har favorisert Hauteville-la-Guichard.
Den første i slekten som skaper seg et navn som kan dokumenteres er Tancred av Hauteville (980-1041), og står derfor som grunnlegger av slekten. Han forble til sin død en mindre baron av Normandie, men han hadde tolv sønner og minst to døtre med to hustruer, Muriel og Fressenda. Hans lille farsarv kunne ikke tilfredsstille hans sønners behov på land og ære, og åtte av dem dro sørover til Mezzogiorno for å søke sin lykke der.
I henhold til Goffredo Malaterras krønike De Rebus Gestis Rogerii Calabriae et Siciliae Comitis et Roberti Guiscardi Ducis fratris eius ble en Aubrey eller Alverardus igjen i Normandie. Han var en fjerde sønn med Tancreds andre hustru Fressenda (eller Freisen). På tiden til Domesday Book i 1086 er en Alverardus eller Aluericus Hautville (Halsvilla, Altavilla eller Hauteville) omtalt som å ha tidligere eid land i Compton Martin i Somerset, England. Hans slektning Ralf de Hauville (også Halsvilla) er omtalt i Domesday Book som en overleietaker i Wolfhall i Burbage i Wiltshire. Alverardus er antagelig den som opprettet slekten Hauteville i Somerset mens Ralf mest sannsynlig grunnla Hauville i Wiltshire/Berkshire.

Mezzogiorno

De eldste av de tolv sønnene, Vilhelm I av Hauteville (kjent som Vilhelm Jernarm, død 1046) og Drogo (død 1051), var de første som ankom i sør en gang rundt 1035. De utmerket seg mot Det bysantinske riket slik at Vilhelm ble gjort til greve av Apulia og Calabria og herre av Ascoli mens Drogo ble herre av Venosa. I 1047 ble Drogo bekreftet av keiser Henrik III av Det tysk-romerske rike som Vilhelms arving og som vasall av den keiserdømmet. Deres neste bror Humphrey av Hauteville (fransk: Onfroi de Hauteville), etterfulgte Drogo og beseiret pave Leo IX i slaget ved Civitate den 18. juni 1053, noe som gjorde slekten Hauteville til de mektigste i region. Civitate har blitt sammenlignet med slaget ved Hastings for dens betydning i historien til normanniske Italia. Han ble tilsvarende etterfulgt av en fjerde bror, Robert Guiscard (1059–1085), den første ved Tancreds andre hustru. Avhengig av kildene ble han beskrevet som «den ressursfulle», «den feige», «den lure», eller «den forsiktige».
Det var Robert Guiscard som begynte erobringen av Sicilia, noe som førte til et kongedømme sytti år senere, da han gjenopptok krigen mot Det bysantinske rike. Sammen med den dyktige krigføringen til hans yngste bror Roger Bosso (1031–1101) begynte de to samle berømmelse rundt i Middelhavet. I henhold til William av Apulias krønike Gesta Roberti Wiscardi («Dådene til Robert Guiscard»), skrevet på heksameter  hadde han fram til invasjonen av Sicilia ikke deltatt i maritim krigføring. Det var under denne erobringen at Guiscard at han transportere over 200 tropper på kun 13 farkoster, en erfaring som fikk innflytelse på den normanniske invasjonen i England. I 1071 gjorde paven ham til hertug og han og det ennå ikke helt erobrede Sicilia til sin bror Roger i 1071 med tittelen av greve. Robert Guiscards sønner og arvinger, Bohemond (1058–1111) og Roger Borsa (1060–1111) kjempet mot hverandre over arven, og Roger Bosso, yngste sønn av Tancred, siden kalt for Roger I av Sicilia begynte å overstråle den slektsgrenen i Apulia. Roger forente de bysantinske, lombardiske, normanniske og sarasenske (muslimsk) elementene på Sicilia under et styre og tillot ikke religiøse forskjeller å legge hindringer i veien for sine erobringer.
Roger ga en mektig stat i arv til sine sønner, Simon (1093–1105) og Roger II (1095–1154). Det var sistnevnte, etter å ha vært arvtaker til Simon i 1105, begynte å søken etter å forene alle besittelsene til slekten Hauteville til et rike: Apulia og Calabria, da under Roger Borsas sønn Vilhelm II og Taranto, som var blitt gitt til Bohemond som forsoning etter å ha blitt berøvet Apulia, med hans eget Sicilia.

Kongedømmet Sicilia

Da Vilhelm døde i 1127 ble unionen mellom hertugdømmet og grevskapet gjennomført, og Rogers søken etter kongekronen begynte. I den forestilling at konger hadde styrt i Palermo i antikken, ga Roger sin støtte til motpave Kletus og motpaven tronet pliktskyld ham som konge av Sicilia på juledagen 1130.
Roger tilbrakte det meste av tiåret som begynte med hans kroning og som endte med hans store Assise di Ariano («rettsmøtene i Ariano»), en rekke lover som ble proklamert i Ariano sommeren 1140, ved å bekjempe den angriperen etter den andre og slå ned opprør fra hans fremste vasaller, Grimoald av Bari, Robert II av Capua, Ranulf II av Alife, Sergius VII av Napoli og videre. I 1139 mottok Roger ved fredsavtalen i Mignano anerkjennelse og aksept for sitt kongedømme fra den lovlige paven. Det var gjennom hans admiral Giorgio av Antiokia at han deretter kunne erobre byen Mahdia (i dagens Tunisa) og tok da den høyest uoffisielle tittelen «konge av Afrika». I henhold til den muslimske forfatteren Ibn al-Athir ville han ha erobret 'hele Afrika' om han ikke hadde vært forhindret ved en 'stor krig' med Bysants
Rogers sønn og etterfølger var Vilhelm den dårlige (1131–1166), skjønt hans nedsettende tilnavn er avledet hovedsakelig fra hans mangel på popularitet hos krønikeskriverne som støttet opprør blant vasallene som han knuste. hans styre endte i fred i 1166, men hans sønn, Vilhelm den gode var mindreårig. I løpet av guttens regentstid var kongeriket rystet av en uro som nesten veltet den herskende familie overende, men til sist roet det seg og styret til Vilhelm er husket for to tiår med bortimot sammenhengende fred og framgang. For dette fikk han tilnavnet «den gode» (og i kontrast til farens tilsvarende nedsettende). Hans død uten arvinger i 1189 kastet derimot riket på nytt inn i kaos.
Tancred av Lecce grep tronen, men måtte forsvare den mot opprøret til sin fjerne fetter Roger av Andria, og invasjon fra Henrik VI av Det tysk-romerske rike på vegne av sin hustru Constance, datter av Roger II. Henriks styrker ble for overveldende og kongeriket Sicilia falt i 1194.

Korstogene

Den førnevnte Bohemond fikk i 1088, som en forsoning, fyrstedømmet Taranto, som ble utskilt fra hertugdømmet Apulia ved hans fars død. Bohemond ble ikke værende lenge, for da han var med på å beleire Amalfi i provinsen Salerno sammen med sin onkel og bror, slo han seg sammen med en passerende gruppe korsfarere på vei til Det hellige land. Med seg fikk hans sin unge nevø Tancred.
Bohemond var den naturlige lederen av korsfarerne, og ved hjelp av list erobret han Antiokia ved Orontes, og ble ikke med korsfarerne videre til Jerusalem med resten av hæren, men ble værende i den nyerobrede byen for å hamre ut et fyrstedømme for seg selv der. Tancred forlot også hovedgruppen av korsfarere ved Heraklea Kybistra for å slåss for området Kilikia, ikke langt fra Antiokia. Å skaffe seg en stor stat som det som hans fettere hadde hamret ut i Europa var det ikke mulig for Bohemond å skaffe seg. Han ble tungt beseiret i slaget ved Harran i 1104, og tvunget til i 1108 å inngå fredsavtalen i Devol med Det bysantinske rike. Hans sønn Bohemund II arvet uansett korsfarerriket, som på sin side ga det videre til sin datter Constance, som styrte det fram til 1163.