Frankfurter Zeitung

Grunnleggelsen

Leopold Sonnemann ble født som sønn av en vever, og ble siden selv tøyhandler og finansmann. Han var tjuefem år gammel, da han i 1856 fikk oppdraget fra bankieren Heinrich Bernhard Rosenthal, med å omskape Rosenthals daglige forretningsbulletin til Frankfurter Geschäftsbericht (norsk: Frankfurt forretningsinformasjon). Sonnemann skal selv ha besøkt Frankfurtparlamentet i 1848, og der blitt preget av troen på demokrati og frihet. Som sønn i en jødisk familie fikk han mange ganger gjennom livet oppleve å bli diskriminert.
Ti år etter grunnleggelsen, i 1866 fikk avisen sitt endelige navn, Frankfurter Zeitung. Forlagets navn ble Frankfurter Societäts-Druckerei.
Frankfurter Zeitung utkom daglig, og bar også navnene Frankfurter Zeitung und Handelsblatt, Frankfurter Handelszeitung og Neue Frankfurter Zeitung.
Avisens redaksjonelle linje var demokratisk og sosial-liberal. Den omtalte arbeiderklassens livs- og arbeidsvilkår, og talte for like muligheter for utdannelse og bedrede hygieniske vilkår for befolkningen. Avisens næringslivsredaksjon tok til orde for regulering av aksjemarkedet, og drev en systematisk konjunkturovervårkning i en tid da markedsendringer ennå ble sett på som uttrykk for en gudelig vilje.

«Bismarkfornærmelser»

Under Det tyske keiserrikets tid var avisen under stadig overvåkning. En rekke medarbeidere ble fengslet, gjerne anklaget for «bismarkfornærmelse». En av journalistene, Josef Stern, måtte sitte tre måneder i fengsel, etter at han hadde ergret Bismarck med kritikk av sosialistloven.

Opptakt til første verdenskrig

Under opptakten til første verdenskrig hersket den såkalte Burgfrieden i tysk politikk. Det var da vanskelig for avisen å tale for besinnelse og europeisk samling. Frankfurter Zeitung ble i denne perioden ofte anklaget for bestikkelse, forræderi og konspirasjon.

Under nasjonalsosialismen

Etter den såkalte Machtergreifung var direkte kritikk av myndighetene ikke lenger mulig, men avisens redaksjonelle linje kom aldri nasjonalsosialismen i møte. Ingen av avisens redaktører gikk heller noensinne over til nasjonalsosialistenes krets. Det er uklart om nasjonalsosialistene lot avisen leve som et liberalt utstillingsvindu, eller om de ikke turte å stenge den, av frykt for reaksjon fra befolkningen.
Inntil 1933 hadde opplaget nådd ca. 60 000. Etter dette steg opplagstallet i løpet av 1930-årene til ca. 80 000, noe Der Spiegel tilskriver redaksjonens balanserte holdning. Når avisens spalter senere er blitt analysert, har en konklusjon vært at den «mellom linjene» formidlet et budskap om motstand mot regimet. Den 31. august 1943 satte imidlertid myndighetene endelig stans for avisens drift. Stengningen medførte at mange årtiers årganger og arkiver ble fullstendig ødelagt.

«Den tyske journalismens Mayflower»

Der Spiegel sammenliknet i en omtale fra 1959 Frankfurter Zeitungs stilling i Tyskland, med den til Times i  Storbritannia, New York Times i USA og daværende Le Temps i Paris. Der Spiegel beskrev Franfurter Zeitung som «den tyske journalismens 'Mayflower'».  Skulle man legge til grunn fortellingene til innvandrernes etterkommere, hevdet Der Spiegel, ville antallet passasjerer på «Mayflower» overstige passasjertallet selv på dagens største skip. På samme måte mente kommentatoren, at like mange tilskrev sine forfedre en plass som skribent i Frankfurter Zeitung.
Blant journalistene var senere forbundskansler Theodor Heuss.