Donnchad mac Briain

Irland på 1000-tallet

Irland i middelalderen var ikke et land samlet under én konge. Det var lokale småkonger som var under herredømme av regionale overkonger. Tradisjonelt var Irland delt inn i fem regioner, kalt Coiced – femteparter. Disse var Munster, Leinster, Mide, Ulster og Connacht. Fra 600-tallet var Uí Néill det dominerende dynastiet i Irland, fordelt i to grener. Det Nordlige Uí Néill hadde i løpet av 800-tallet fått kontroll over størstedelen av den tradisjonelle regionen Ulster, mens det Sørlige Uí Néill hersket i Mide. Rangen som irsk overkonge alternerte mellom Uí Néill ættene Cenél nEógain i nord og Clann Cholmáin i sør. Bare unntaksvis hadde overkongen reelt herredømme over mer en halvparten av øya. Særlig kongene av Munster gjorde motstand mot Uí Néills krav om overherredømme, og mente selv å ha rett til å herske over den sørlige delen av Irland i henhold til en tradisjonell todeling kjent som «Leth Cuinn og Leth Moga».
Norrøne folkeslag fra Skandinavia hadde vært aktive i Irland siden begynnelsen av 800-tallet. Først hadde de kommet som vikinger på plyndringstokt, men fra midten av 800-tallet begynte det å vokse fram permanente norrøne bosetninger. Disse hadde ved tusenårsskiftet utviklet seg til Irlands første byer, og hadde en sammensatt norrøn-gælisk befolkning. Byene var viktige sentrum for handel, og rådde også over betydelige militære ressurser. Betydningen av å kontrollere disse byene ble først demonstrert av Brian Boru. Han dro nytte av å kontrollere byene i Munster da han som den første kongen derfra i historisk tid klarte å ta rangen som overkonge fra Uí Néill.

Donnchads ætt

Donnchad mac Briain tilhørte ætten Dál gCais. Denne ætten hadde i de foregående hundreårene fått kontroll over et område nord i Munster. Det tilsvarerte dagens grevskap Clare, noe som blant annet innebar strategisk kontroll over den viktige elven Shannon. Fra midten av 900-tallet hadde ætten økt sin innflytelse i Munster under Cennétig mac Lorcáin, og hans sønn Mathgamain ble den første kongen av Munster i historisk tid fra et annet dynasti enn det til da dominerende Eóganachta. Mathgamain ble drept i 976 og etterfulgt av sin yngre bror, Donnchads far Brian Boru. Gjennom sine nesten 40 år som konge av Munster klarte Brian ikke bare å bli anerkjent som overkonge, han hadde også reelt herredømme over det meste av øya.
Det var imidlertid stadige lokale opprør mot hans styre. Et opprør i 1013 ledet av Leinsterkongen Maelmorda MacMurchada og Dublins norrøn-gæliske konge Sigtrygg Silkeskjegg førte til det kjente slaget ved Clontarf hvor Brian ble drept. Donnchad var sønn av Brians kone Gormflaith, datter av Murchad mac Finn, konge av Leinster. Hun hadde tidligere vært gift med både Olav Kvåran, konge av Dublin og Máel Sechnaill mac Domnaill, overkongen som måtte vike plassen for Brian i 1002. Donnchad var dermed på morsiden nevø av Maelmorda og halvbror til Sigtrygg, de to motstanderne til Brian ved Clontarf.

Veien til makten i Munster

Ekteskapet mellom Gormflaith og Brian kan ha kommet i stand som resultat av forhandlinger etter slaget ved Glen Mama i 999, hvor Brian første gang beseiret Sigtrygg og Maelmorda. En datter av Brian ble samtidig giftet bort til Sigtrygg. Dette tyder i så fall på at Donnchad ble født like etter år 1000. Han kan også ha vært født tidligere.
Under slaget ved Clontarf døde også Donnchads bror Murchad som var den som hadde utpekt seg som Brians sannsynlige etterfølger. Máel Sechnaill ble igjen overkonge etter Brians død. I Munster var det stridigheter både mellom og innen Dal gCais og Eóganachta om hvem som skulle bli konge der. I irske kongerekker er Dúngal Ua Donnchada fra Eóganacht Chaisil listet som konge av Munster etter Brian, men både Donnchad, hans bror Tadc såvel som Tadc mac Muiredag, også han fra Eóganacht Chaisil, gjorde også krav på kongemakten. Ifølge senere litterære framstillinger skulle Brian ha utpekt Donnchad som sin etterfølger før han døde, og Donnchad skal ha ledet mennene fra Dal gCais hjem til Munster etter slaget.  Dette er imidlertid ikke bevitnet i de samtidige annalene.
Første gang Donnchad omtales i de irske annalene er like etter slaget ved Clontarf i 1014. Det er en serie på tre innførsler i Ulsterannalene for det året som bevitner interne stridigheter i Munster. Først er det Domnall mac Dub da Bairenn som dreper Cian mac Mael Muad og hans brødre i et slag, disse nevnes begge i Cogad som ledere for Eóganachta som ville gjøre krav på Munster. Så er det Donnchad som dreper Cathal mac Domnall, konge av Uí Echdach, før det er et slag mellom brødrene Tadc og Donnchad hvor Donnchad lider nederlag. Det kan imidlertid ikke ha vært et avgjørende nederlag, for allerede i 1015 er Donnchad i felten igjen og beseirer og dreper Domnall mac Dub da Bairenn i et slag.
I 1016 forteller Inisfallen-annalene at «Brians sønn»  ledet en hær til Lough Ree, altså inn i områder under Máel Sechnaills kontroll. Det gis ingen indikasjon på hvilken av Brians sønner dette var, og de andre annalene nevner ikke dette. Máel Sechnaill hadde, med støtte fra Flaithbertach Ua Néill, vært på hærferd over store deler av Irland for å etablere sin autoritet som overkonge. Selv om det ikke er nevnt at han er i Munster, er det ingen indikasjoner på at Donnchad eller andre fra Munster utfordret ham. I 1020 er Donnchad i følge med Máel Sechnaill på en ekspedisjon over Shannon inn i Connacht, og framstår her som en (underordnet) alliert av overkongen.

Annalene forteller at Donnchad i 1019 utkjempet et tvekamp og mistet den høyre hånden. Det nevnes i flere kilder, men Inisfallen-annalene gir den mest utførlige beskrivelsen: 
Donnchad mac Briain ble truffet av Domnall mac Cathrannach, fra Uí Chaisíne, og han [Domnall] ble drept på stedet øyeblikkelig. Mac Briain ble truffet i hodet av et sverdslag, og det samme slaget traff den høyre hånden hans, og kuttet den rett av ved tommelfestet.
 Domnall mac Cathrannach er ikke nevnt ellers i annalene, og hvorfor (eller på vegne av hvem) han sloss mot Donnchad er ikke kjent. Uí Chaisíne hadde sitt territorium nær Tullow i dagens grevskap Clare, altså innenfor kjerneområdet til Donnchads Dal gCais.
Donnchad fikk sin bror Tadc myrdet i 1023, og framsto etter det som den mektigste kongen i Munster. Tadc mac Muiredag døde i 1024, og Dúngal Ua Donnchada i 1025, og etter dette var Donnchad uomtvistelig konge over Munster.

Kamp om herredømmet over Irland

Donnchad hadde ambisjoner om å få herredømme over hele Irland, slik hans far hadde hatt. Ifølge Francis John Byrne var dette en ambisjon Donnchad først og fremst forfulgte i perioden 1026–1033, han var imidlertid aktiv utenfor Munsters grenser også i to tiår etter dette.
Med Munster sikret prøve Donnchad å utvide sin innflytelse i de tilgrensende områdene. Først ledet han en hær nordover inn i Connacht, plyndret Cruachu og tok gisler derfra. Neste år dro han østover, og tok gisler fra Mide, Brega, Leinster og det norrøne Dublin. Donnchad Mac Gilla Pádraig, kongen av Osraige måtte følge med Donnchad tilbake til Kincora. Ifølge Inisfallen-annalene tilbrakte Amalgaid, abbed av Armagh, påsken 1026 hos Donnchad i Kincora. Armagh var det viktigste klosteret i Irland, og sentrum for kultusen knyttet til St. Patrick. Tradisjonelt hadde Armagh vært nært knyttet til Uí Néill, og det at Amalgaid på denne måten oppholdt seg hos Donnchad var en betydelig anerkjennelse av Donnchads nyvunne autoritet.
Donnchad syntes å være på god vei til å gjenta sin fars karriere. Han hadde kontroll over Munster, og hadde tatt gisler som tegn på overherredømme over Connacht, Leinster, Osraige og Mide. Som konge av Munster kontrollerte han de norrøn-gæliske byene Limerick, Waterford og Cork, noe som ga han betydelige økonomiske og militære ressurser. Den største og viktigste byen i Irland var imidlertid Dublin, som fortsatt var styrt av Sigtrygg Silkeskjegg. Sigtrygg hadde sannsynligvis anerkjent en form for overherredømme fra Máel Sechnaill fram til dennes død i 1022. Etter dette ser det ut som om kontroll over Dublins militære og økonomiske ressurser var en forutsetning for kontroll over Irland. Før Brian tok makten hadde rangen som overkonge av Irland alternert systematisk mellom det nordlige og sørlige Uí Néill. Máel Sechnaill var fra den sørlige grenen, så ifølge dette skjemaet sto Flaithbertach Ua Neill fra Cenél nEógain i det nordlige Uí Néill nå for tur. Han konsoliderte sin makt i nord og ekspanderte inn i det sørlige Uí Néill og plyndret Dublin i både 1025 og 1026. Niall mac Eochada fra Ulaid viste også styrke og ambisjoner i retning av Dublin på denne tiden. I 1022 beseiret han Dublins flåte i et sjøslag, og i 1026 plyndret en sønn av ham byen. Ambisiøse irske konger sto nærmest i kø utenfor Dublin, men det er ikke kjent om Sigtrygg allierte seg med eller underordnet seg noen av dem.
Selv om Donnchad og Sigtrygg hadde samme mor, er det ingen indikasjoner på vennskap eller samarbeid dem i mellom. Donnchad valgte å alliere seg med Echmarcach mac Ragnaill, som kontrollerte øya Man og andre norrøne bosetninger rundt Irskesjøen og på Hebridene. Alliansen ble sementert ved at Donnchad giftet seg med Echmarcachs søster Cacht i 1032. Hvem deres far Ragnall (gammelnorsk Ragnvald eller Ragnar) var er omdiskutert. Seán Duffy identifiserer ham som enten Ragnall mac Ivar (død 1015) eller dennes sønn Ragnall mac Ragnaill (død 1035), begge disse er omtalt som konger av Waterford. Duffy ser dette som en fortsettelse av rivaliseringen mellom Dublin og Waterford fra siste del av 900-tallet, og at Donnchad slik knyttet seg til Waterford-fraksjonen. Colmán Etchingham mener det er vel så sannsynlig at det er snakk om Ragnall mac Gothraid (død 1004), sønn av Gudrød Haraldsson som Brian Boru allerede i 884 hadde knyttet allianse med.
Echmarcach klarte, med støtte av Donnchad, å ta kontroll over Dublin i 1036, men ble fordrevet igjen i 1038 av Ivar Haraldson, sannsynligvis en nevø av Sigtrygg. I 1046 kom imidlertid Echmarcach tilbake igjen, og nå var det han som fordrev Ivar. Dublin var nå blitt «nøkkelen til suksess» for irske konger som ønsket makt over hele øya, og gjennom denne alliansen hadde Donnchad indirekte kontroll over byen. Echmarcach klarte imidlertid bare å beholde makten i seks år før han for godt ble fordrevet fra Dublin, denne gangen av Leinsterkongen Diarmait mac Máel na mBó. Diarmait var den første irske kongen som tok direkte kontroll over Dublin. Echmarcach fortsatte som konge av Man til han ble fordrevet også derfra i 1061. Direkte inngripen fra Donnchads side i Irskesjøen, Wales eller England er ikke bevitnet, men han kan ha vært den som tok i mot den landflyktige Ælfgar av Mercia i 1055 og utstyrte ham med en mindre krigsflåte, og dermed implisitt var involvert i Magnus Haraldsons kampanje i Wales i 1058.
Diarmait mac Máel na mBó tilhørte ætten Uí Chennselaig, som hørte til sør i Leinster med Ferns og Wexford som maktbase. Diarmait ble konge av Uí Chennselaig i 1036, og viste ambisjoner – både i og utenfor Leinster. Han plyndret blant annet Waterford i 1039, noe som kan tolkes som en direkte utfordring mot Donnchad. I 1041 plyndret Donnchad Ferns, mens Diarmait svarte med å angripe Killeshin i Laois. Etter annalenes opptegnelser later til å ha vært kontinuerlig feide mellom Donnchad og Diarmait, men på et tidlig tidspunkt ble likevel Donnchads datter Derbforgaill giftet bort til Diarmait.
Osraige under Donnchad Mac Gilla Pádraig nådde toppen av sin makt rundt 1030, han ble anerkjent som konge over Leinster (som den første fra Osraige) i 1036. Han var onkel til Diarmait. Etter at han døde i 1039 ble Murchad mac Dunlaige konge i Leinster, han ble raskt angrepet av Diarmait og etter at Murchad ble drept i 1042 ble Diarmait konge av Leinster. I allianse med Osraige hindret Diarmait Donnchad i videre innflytelse i øst, og klarte i 1052 også å få kontrollen over Dublin. Motangrep fra Donnchad tvang både i 1048 og 1053 Diarmait til formelt å underkaste seg Donnchad ved å gi ham gisler, men ingen av gangene tok det lang tid før nye strider brøt ut.

Lovgivning

De irske annalene omtaler først og fremst kriger og dødsfall blant adel og ledende menn innen kirken. Annalene gir ikke mange detaljer om lovgivning, de store kirkemøtene på 1100-tallet hvor reformen av den irske kirken ble vedtatt er for eksempel knapt nevnt. Derfor skiller Donnchad seg ut når det er to henvisninger i annalene til lover han sto bak, i 1040 og i 1050. I 1040 vedtok Donnchad som konge av Munster lover mot tyveri, mot våpenbruk og kroppsarbeid på søndager, og mot at kveg skal tas inn i hus. Inisfallen-annalene kaller dette en «Lov og forordning [Cain&Rechte], slik som ikke hadde blitt vedtatt i Irland siden Patricks tid», og det er ifølge Donnchadh Ó Corráin tydelig at annalisten anser dette som nyskapende lover. Ó Corráin peker videre på at det kan synes som om kirkelig inspirasjon ligger bak lovene, og «at noen av dem har en bemerkelsesverdig likhet med krav fremmet av datidens fredsbevegelse i Aquitaine og andre deler av Frankrike».
I 1050 var det hungersnød med mye lidelse, dette førte til uroligheter og både kirker og hjem ble plyndret. Donnchad sammenkalte da en synode av kirkens ledere og lokale herskere i Killaloe, hvor en lov som forbød store og små overgrep ble erklært. Det er åpenbart at Donnchad var drivkraften bak dette, Inisfallen-annalene korte beskrivelse er «en stor lov [Cáin mór] av Brians sønn». Annalene har imidlertid ikke bevart detaljer om lovene vedtatt i 1050.
Det at Donnchad proklamerte kirkelige forordninger og sammenkalte en synode i Munster viser vei mot den rollen hans etterfølgere skulle spille under den irske kirkereformen på 1100-tallet, da Munster ble sentrum for reformbevegelsen.

Motstand og nederlag

Fra rundt 1050 økte motstanden mot Donnchad, og fra å være på offensiven utenfor Munster måtte han nå forsvare seg innenfor egne grenser. I Connacht kom Áed Ua Conchobair til makten i 1046, han var fiendtlig innstilt til Donnchad. Han plyndret det nordlige Munster i 1051, og som en ydmykelse mot  Donnchad felte han Mag Adair-treet på stedet hvor Dal gCais inaugurerte sine konger. Donnchad forfulgte ham nordover uten å få tak i ham, og Donnchads sønn Domnall Bán ble drept i en trefning i Connacht.
Toirdelbach ua Briain, sønn av Tadc, hadde grunn til å hevne seg på Donnchad som hadde fått Tadc myrdet. Lite er kjent om Toirdelbach fra de første årene av hans liv, men fra etter 1050 opptrer han i allianser med Donnchads fiender, og utfordret Donnchad om retten til å være konge i Munster. Både Áed i Connacht og Diarmait i Leinster var tradisjonelle fiender av Donnchad, men deres koordinerte kampanjer mot Munster var sannsynligvis orkestrert av Toirdelbach. I 1054 angrep Áed og Toirdelbach fra nord, mens Diarmait med støtte fra Osraige angrep fra øst. I 1058 angrep Toirdelbach igjen, denne gangen fra øst med støtte av Diarmait. Donnchad flyktet fra dem, og brente byen Limerick for at den ikke skulle falle i fiendens hender. Han konfronterte dem så i slaget ved Sliab Crot men led nederlag og måtte gi gisler til Diarmait. Etter dette er det trolig at Donnchad innså at han ikke kunne motstå angrep fra to kanter, og han underkastet seg Áed i 1060, for på den måten å sikre seg støtte mot Toirdelbach. Denne taktikken lyktes dårlig, Áed ødela Donnchads festning ved Kincora i 1061 og brente det kirkelige sentrumet for Dal gCais i Killaloe. Diarmait og Toirdelbach marsjerte enda en gang inn i Munster, og fikk nå støtte fra ledende menn i provinsen også. Donnchads sønn Murchad in Scéith Girr prøvde å ta opp kampen mot Toirdelbach uten å lykkes. Etter at Diarmait hadde vendt tilbake til Leinster reiste Donnchad og sønnen en hær og gikk mot Toirdelbach, de led imidlertid nederlag og Diarmait vendte raskt tilbake for å støtte Toirdelbach. Donnchad innså at slaget var tapt og forlot Munster.

Pilegrimsreise og død

Etter å ha lidt nederlag og mistet Munster, dro Donnchad som pilegrim til Roma. Han døde der i 1064, og ble gravlagt i mainistir Sdefain, Stefans kloster. Dette har blitt identifisert som kirken Santo Stefano Rotunda på Celiohøyden, hvor det senere ble satt opp en plakett som kaller Donnchad konge av Thomond og Cashel.
Pilegrimsferder til Roma hadde vært populært blant irske konger, blant andre prominente pilegrimer var Knut den mektige i 1027, Sigtrygg Silkeskjegg i 1028 og Flaithbertach Ua Neill i 1030. Ifølge Marianus Scottus' Chronicon reiste Donnchad til Roma sammen med sin gamle allierte og svoger Echmarcach, og begge døde der.

Familie og etterkommere

Donnchad var gift minst to ganger. I tillegg til Cacht som han giftet seg med i 1032, er Gormlait nevnt som mor til hans sønn Murchad. Thomas Moore og John O'Hart oppgir at Donnchad var gift med Driella, datter av Godwin av Wessex. Det er framgår ikke hvilke kilder de baserer dette på. Ifølge middelalderskriftet Lecans store bok (irsk: Leabhar Mór Leacain) hadde Donnchad 12 sønner. Navnene på tre av dem er kjente: Domnall Ban (død 1051), Murchad (død 1068) og Lórcan (død 1078). En datter er kjent, Derbhforgaill (d. 1080) som var gift med Diarmait mac Máel na mBó.
Donnchads sønner Murchad og Lórcan ser ikke ut til å ha hatt noen prominent rolle i Munster etter farens død, de nevnes bare i nekrologer i henholdsvis 1068 og 1078. Lórcans sønner Conchobar og Cénnetig forlot Munster og sluttet seg til Tairdelbachs rivaler i Cenel nEógain i nord. Conchobar døde i et internt oppgjør der, mens Cénnetig og hans sønn Tadc ble drept i et slag mot Tairdelbach i Leinster i 1084. Murchads sønn Brian var en viktig alliert for Tairdelbachs sønn Muirchertag i 1115, og regnes av Byrne som en av flere mulige kandidater til kongemakten i Munster etter Muichertag, men han ble drept i 1118. Etter dette spiller ikke lenger Donnchads etterkommere noen viktig politisk rolle i Munster. Etterkommerne til Tadc skulle imidlertid komme til å dominere provinsen de neste 500 år, som konger av Munster, og senere konger og fra 1543 jarler av Thomond.
Donnchad ble likevel stamfar til én stor irsk konge, siden hans datter Derbforgaill var oldemor til Diarmaid Mac Murchadha.