Våpenstillstanden i Compiègneskogen

Våpenstillstanden i Compiègneskogen var en våpenstillstand som ble inngått den 11. november 1918 mellom ententen og Det tyske rike. Den avsluttet stridighetene på vestfronten under første verdenskrig. Forhandlingene fant sted i en jernbanevogn parkert i Compiègneskogen i Picardie i det nordlige Frankrike.  Tidspunktet for våpenstillstanden er på fransk gått inn i historien som le jour de trois onze - «dagen med de tre elleve» (kl. 11 den 11/11. 1918).

Bakgrunn

Tysklands utsikter til å gå seirende ut av verdenskrigen avtok dramatisk i løpet av krigens siste år. Den tyske våroffensiven mars-juli 1918 ble mislykket, de franske og britiske arméer på vestfronten begynte å få styrkeforsterkninger fra USA mens de øvrige sentralmaktene led avgjørende nederlag på sensommeren og tidlig på høsten. Etter de alliertes samlede fremrykninger under hundredagersoffensiven fremstod Tysklands situasjon som håpløs. Tapene på vestfronten var så store at verken innkalling av nye vernepliktige eller omdirigering av eksisterende enheter fra Østeuropa kunne avhjelpe de langsiktige vanskelighetene med å fortsette krigen. Situasjonen ble ytterligere forverret av Tysklands akutte mangel av viktige ressurser som råolje og det faktum at krigstrettheten hadde ført til opprørsstemning flere steder i landet.

Månedene før våpenstilstanden

De tyske arméene på vestfronten ble rystet av massedeserteringer og mytteri, og den 29. september gjorde den tidligere krigsentusiasten general Erich Ludendorff, som i den tyske generalstab hadde ansvar for hele krigen i vest, en helomvending og krevde at riksregjeringen bad om våpenstillstand med ententen. Militærledelsen satte sitt håp til at USAs president Woodrow Wilson skulle agere som megler mellom Tyskland og de to allier e hovedmaktene Storbritannia og Frankrike. I oktober 1918 ble det innført et parlamentarisk statsskikk i Tyskland, og generalstaben, som hadde vært landets reelle styre under hele krigen, overlot alt ansvar om å forhandle frem våpenstillstanden til den nye sivile regjering. Forhåpningen var at Wilsons fjorten punkter skulle ligge til grunn for en akseptabel fremtidig fredsavtale. 
Rikskansleren prins Maximilian av Baden ønsket egentlig et mindre kapitulasjonslignende fredstilbud, men ble presset av general Ludendorff til å den 4. oktober 1918 meddele president Wilson at man gikk med på vilkårene för forhandlinger, nemlig en tysk retrett fra okkuperte territorier, en slutt på ubåtskrigen og keiserens abdikasjon.
General Ludendorff endret oppfatning i slutten av oktober nok en gang og mente at de allierte krav var uakseptable, men ble så entlediget den 26. oktober. Snart etter ble Det osmanske rike nødt til å skrive under våpenstillstand den 31. oktober og Østerrike-Ungarn den 3. november. 
Den 5. november gikk briter og franskmenn med på forhandlinger også med Tyskland, og dagen deretter ble det sendt en tysk delegasjon under ledelse av Zentrum-politikeren Matthias Erzberger til Frankrike. President Wilson hadde insistert på at den tyske delegasjon var demokratisk representativ og derfor kunne den ikke ledes av militære. Paul von Hindenburg hadde dessuten insistert på at delegasjonen skulle ledes sivilt for at krigsmakten skulle slippe å bære ansvar for nederlaget.
I november begynte Tyskland også å herjes av flere «røde revolusjoner» som satte ytterligere press på landets regjering om å avslutt en krig som hadde påført også egen sivilbefolkning store lidelser. Den 9. november 1918 ble monarkiet i landet avskaffet, og sosialdemokraten Friedrich Ebert overtok for en dag rikskanslerembetet i den nye Weimarrepublikken for å dagen derpå bli Tysklands første republikanske statsjef.

Forhandlingene

Den 7. november hadde det tyske høykvarteret i Spa telegrafert til marskalk Ferdinand Foch og bedt om instruksjoner om hvor den tyske delegasjonen skulle dra for forhandlingene. Samme dag kom fem delegater i en tysk bil med hvitt flagg til de franske forpostene ved veien Chimay-Fourmies-La Capelle-Guise for å ledsages videre av franskmennene. De dro videre i en fransk bil tvers gjennom den utbombede landsbygden til stedet La Capelle, derfra med tog med nedrullede gardiner til en hemmelig destinasjon som var det skogsområde utenfor Compiègne der marskalk Foch hadde latt parkere sin private jernbanevogn. 
Klokken 08:00 den 8. november møtte de så Foch, som direkte og uten umsvøp spurte Matthias Erzberger: «Hva ønsker Dere, mine herrer?» Han svarte: «Vi kommer for å motta Deres forslag til inngåelse av våpenstillstand.» Foch svarte: «Jeg har intet forslag å fremføre. Ber Dere om våpenstillstand?» Erzberger: «Ja.» Den tyske delegasjonen fikk deretter opplest og oversatt for seg vilkårene i 35 hovedparagrafer, vilkår som overhodet ikke var gjenstand for forhandling.
Den tyske delegasjonen hadde forventet harde krav inklusive tilbaketrekning fra okkupert mark og overlevering av krigsmateriell, også kravet om krigsskadeerstatning var ventet. Men da de hørte at hele den vestre Rhinbredden skulle besettes, at de allierte skulle okkupere byer langs elven (Mainz, Koblenz og Köln), at en «nøytral sone» skulle opprettes langs den østre Rhinbredd og at det meste av den tyske orlogsflåte skulle overleveres ble tyskerne enten skrekkslagne eller begynte å gråte. Dessuten skulle den allierte sjøblokkade ikke heves før en fredsavtale var undertegnet, noe som ytterligere opprørte dem. 
Erzberger bad om umiddelbar våpenstilstand og mente at idet den tyske armédisiplin var brutt sammen og revolusjon var brutt ut i Tyskland riskerte hele Europa å falle for bolsjevismen. Foch avviste Erzbergers uro og insisterte på at tyskerne godtok vilkårene for at en våpenhvile kunne tre i kraft. Totalt varte møtet den 8. november drøyt 45 minutter, og Foch gav den tyske delegasjonen 72 timer på seg å godta eller forkaste vilkårene, altså til og med den 11. november klokken 11:00.

Etterspill

Formiddagen 11. november spredte nyheten seg over hele Europa og den undertegnede avtalen, og Ferdinand Foch ble tatt i mot av den franske statsministeren Georges Clemenceau i Paris. Ettersom ententen ville holde trykket oppe inn i det siste fortsatte stridighetene langs fronten mange steder helt til nøyaktig den time da våpnene skulle tie. En endelig fredsavtale kom først i stand året derpå som et resultat av fredskonferansen i Paris da Tyskland og ententen skrev under freden i Versailles. Selve våpenstillstandsavtalen ble forlenget tre ganger: Den 13. desember 1918 for én måned, den 16. januar 1919 for én måned og den 16. februar 1919 for siste gang.
Ettersom ententen ikke hadde ført krigen sa langt at Tyskland ble avkrevd betingelsesløs kapitulasjon spredte det seg i den tyske befolkning en forestilling om at de egne arméer egentlig ikke var blitt beseiret men var blitt «forrådt» av upatriotiske elementer på hjemmebann. Beskyldningene for  dette påståtte svik ble gjerne rettet mot Sosialdemokratene, kommunistiske revolusjonærer, jødiske konspiratører, krigsprofitører og iblant sivilbefolkningen i sin helhet. Den såkalte dolkestøtslegenden skulle gi næring til den høylydte revansjisme som ble propagert i Tyskland i mellomkrigstiden og fikk stor støtte av ledende offiserer fra krigen som gjerne la skylden for nederlaget på den sivile regjeringen.