google/wiki40b huggingface dataset:
Negerfjellet

Negerfjellet er en fjellformasjon som utgjør den sydøstligste delen av Edgeøya på Svalbard. Denne delen av øya består av sorte skiferbergarter som naturlig har gitt fjellet sitt navn (se under). På sentrale deler når fjellet opp i 357-8 moh., mens den nordvestlige delen når opp i 375 meter og i nordvest er den største høyden 368 meter.
Mot syd avsluttes fjellformasjonen i Negerpynten, en 260 meter høy fjellklippe som danner sydspissen på Egdeøya. Mot nord avgrenses Negerfjellet av Negerdalen som går som en passasje sydøst-nordvest over øya.
Fjellet fikk sitt navn av engelske sjømenn på 1600-tallet på grunn av fargen på berget, Negro Point. Navnet kan i dag oppfattes som støtende, men Norsk Polarinstitutt har ikke noen planer om å endre navnet.
Pseudeuclea

Levevis

Disse billene har larver som lever i død ved.

Utbredelse

Artene er kjent fra Borneo.
Playroom4you

Playroom4you var et norsk nettbasert spillsamfunn etablert i 2008 drevet av Leif Arne Syverstad gjennom selskapet Playroom4you.com Limited. I styret til Playroom4you satt også Rune Lauritzen med fortid fra pyramideselskapet World Wide Alliance.
I tillegg til å markedsføre seg som tilbyder av online pengespill, hadde Playroom4you også et MLM-aspekt. Ved å verve nye medlemmer til spillsamfunnet kunne man tjene store penger ifølge selskapets egne nettsider. Inngangsbilletten kostet ca. 25.000 kr.
I mai 2010 kom slovenske myndigheter med en advarsel mot selskapet Simray ASA som markedsførte Playroom4you.
Selskapet Playroom4you.com Limited ble avviklet i 2012, men Simray fortsatte å drive konseptet My Private Trade.
Chalcosoma

Utseende

Meget store (5- 13 centimeter) og tunge biller. Kroppen er naken og glatt, glinsende svart med en bronseaktig glans. Hannen har et kraftig horn (rettet skrått oppover og framover) på hodet. På hver side av pronotum er det et langt, krumt, framoverrettet horn, det er også en kraftig pigg i midten. Hunnen mangler alle disse hornene. Beina er forholdsvis lange med tre skarpe pigger på yttersiden av forleggen.

Levevis

Larvene utvikler seg inne i døde trestammer. Hannene bruker hornene på hodet og pronotum til å kjempe med hverandre om hunnene, eller kamp om føderessurser.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Sørøst-Asia.
Go Oiwa

Japans herrelandslag

Go Oiwa spilte tre landskamper for Japans herrelandslag.
Barnehjemmet Småbarnsstuen

Barnehjemmet Småbarnsstuen ble opprinnelig opprettet som feriekoloni for barn under skolepliktig alder i Bergen i 1929, men ble senere et regulært barnehjem.  Fana kommune overtok eierskapet i 1967, og etter kommunesammenslutningen i 1972 gikk det over til Bergen kommune. I 1981 overtok Hordaland fylkeskommune ansvaret for driften. I dag drives det videre under navnet Skjoldveien barnehjem, med adresse Skjoldveien 55 på Nesttun.

Historie

Barnehjemmet Småbarnsstuen ble opprettet i Bergen i 1929, og var opprinnelig dannet som en privat forening kalt Småbarnsstuen, eller Småbarns sommerstue. Den første feriekolonien foreningen startet lå i Mathopen, og hadde plass til tyve barn. I 1939 fikk Småbarnsstuen leie en del av Lønningen gård til feriekolonivirksomhet. Huset var en enkelt bygget brakke, lite egnet til helårsdrift, men likevel gikk de over til å drive helårsdrift for et mindre antall barn. Samtidig fortsatte virksomheten å ta imot såkalte «sommerbarn» om somrene fram til 1964. 
Utbyggingen av Flesland lufthavn førte til at eiendommen på Lønningen ble ekspropriert, og institusjonen flyttet midlertidig til naboeiendommen Myrbø, og senere til Askviknes. I 1957 ble eiendommen Fagerskjold (gnr/bnr 40/32) på Skjold kjøpt inn for å drive barnehjemmet videre. Her fantes en villa i mur, oppført i mellomkrigstiden, og en stor hage som var velegnet til utendørs lek. 
Etter 1964 ble ordningen med «sommerbarn» avviklet, og Barnehjemmet småbarnsstuen ble et ordinært barnehjem. Formålsparagrafen fra 1967 fastslo at «Småbarnstuen er et vanlig barnehjem som opptar inntil 12 barn i alder 2–7 år. Formålet er å skape et godt hjem for barn som for kortere eller lengre tid ikke kan bo hos sine foreldre.» Men både antall barn og barnas alder varierte ettersom tiden gikk.

Arkivet

Arkivet etter Skjoldveien barnehjem skal være oppbevart ved Hordaland fylkesarkiv. Også ved Bergen Byarkiv finnes deler av barnehjemmets arkiv oppbevart. Barnevernet i Bergen sendte barn til denne institusjonen, og opplysninger om vedtak om plassering av barn kan finnes i arkiver etter barnevernsnemnder og sosialkontorer. I de kommunale arkivene finnes også opplysninger om bygningsforhold, drift og tilsyn.
Cossoidea

Utseende

Middelsstore til meget store (vingespenn 1 – 25 cm), vanligvis grå eller brune sommerfugler.

Levevis

Larvene borer i ved eller i røttene på ulike slags planter. De bruker gjerne lang tid på utviklingen. De voksne sommerfuglene flyr om natten. De har som oftest reduserte munndeler og tar ikke næring til seg.
Karl Urban

Karriere

Karl Urbans første store rolle var som Éomer i Ringenes herre: To tårn (2002) og Ringenes herre: Atter en konge (2003). Han spilte deretter i The Chronicles of Riddick (2004) og Gåten Jason Bourne (2004). I 2007 spilte han hovedrollen i Pathfinder, den amerikanske nyinnspillingen av Veiviseren. Han var også med i Star Trek (2009), Red (2010) og Priest (2011).
Han spilte også i 12 episoder av Xena: Warrior Princess fra 1996 til 2001.
Urban medvirket i en oppfølger til både Star Trek og Riddick i 2013.

Annet

Han giftet seg med sin langvarige kjæreste Natalie Wihongi i 2004. De har to barn, Hunter (f. 2000) og Indiana (f. 2005).
Saltfjellet

Saltfjellet (sørsamisk Saltoduottar) er et fjellområde i Nordland som skiller regionene Helgeland og Salten. Fjellområdet strekker seg fra kysten og inn til svenskegrensen. Svartisen dekker store deler av Saltfjellet, og inngår i Saltfjellet-Svartisen nasjonalpark. Fjellkjeden strekekr seg over sju kommuner: Saltdal, Bodø, Beiarn og Gildeskål i nord, Meløy og Rødøyi vest og Rana i sør.
Det er flere turistforeningshytter i området som primært drives av Bodø og Omegns Turistforening og Rana Turistforening.

Europavei 6

Saltfjellet krysses av Europavei 6 mellom Dunderlandsdalen i sør og Lønsdalen i nord. Veien ble påbegynt i 1929, og den ble åpnet 3. juli 1937. Etterarbeider på veien fortsatte imidlertid helt fram til Andre verdenskrig brøt ut i 1940. Veien fikk fast dekke med oljegrus i 1965/66 og asfalt i 1972. De første tiårene var veien vinterstengt, og først fra høsten 1968 ble veien helårsvei. I 1990 ble en ny og bedre vei over fjellet mellom Bolna og Sørelva åpnet.

Nordlandsbanen

Nordlandsbanen ble åpnet frem til Mo i Rana i 1942, og etter det drev tyskerne banebygging på Saltfjellet med krigsfanger som arbeidskraft. Arbeidet med jernbanen fortsatte etter frigjøringen i 1945, og 10. desember 1947 åpnet jernbanen til Lønsdal stasjon. Senere ble jernbanen forlenget til Fauske i 1958 og Bodø i 1962.
Grey Gardens (2009)

Handling

«Big Edie» Beale (Lange) og datteren «Little Edie» (Barrymore) var i slekt med Jacqueline Bouvier Kennedy Onassis (Tripplehorn), og befant seg dermed aldri langt unna rampelyset det medførte. Mor og datter hadde tilsynelatende alt, men livet deres forvandlet seg til et drama som utspilte seg nesten i total isolasjon. Little Eddie drømmer om å bli en skuespiller, men bestemmer seg for å bo med moren og forsørge henne. Deler av filmen tar for seg innspillingen av dokumentarfilmen Gray Gardens fra 1975. Filmen slutter med at Little Edie synger «Tea for Two» og anerkjenner at moren hadde gitt henne et «uvurderlig liv».
Tongjiang (Bazhong)

Tongjiang (kinesisk: 通江县; pinyin: Tōngjiāng Xiàn) er et fylke i byprefekturet Bazhong i provinsen Sichuan i Folkerepublikken Kina. Det har en befolkning på 703.070 (1999).

Kulturminner

Det gamle hovedkvarteret til Fjerde frontarme i Den røde armé (Hongsi-Fangmianjun Zongzhihuibu jiuzhi), Tusen-Buddga.hulenei Tongjiang (Tongjiang Qianfo yanshiku) fra Tangdynastiets tid, såvel som steininnskriftslagordene fra den lange marsjen i Tongjiang (1933-1934) (Tongjiang Hongjun shike biaoyu qun) er oppførte på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Lesnoje (Kaliningrad oblast)

Lesnoje (russisk: Лесное, tysk: Gross Lenkeningken fra 1938 til 1945)  er en landsby i  russiske Kaliningrad oblast. 
Midt i en oppadgående utvikling av landsbyen kom den andre verdenskrig med sin ødeleggende konsekvenser. I oktober 1944 ble de fleste innbyggere ( ca. 600) kastet ut av landsbyen. Den 20. januar 1945, falt Gross Lenkeninken i hendene på den Røde armé, og fikk navnet Lesnoje i 1947. Siden 2016 har landsbyen vært en del av byen Neman.
Esprit (tidsskrift)

Esprit er et tidsskrift grunnlagt av Emmanuel Mounier i 1932. Det beskjeftiger seg med den filosofiske retning personalismen og lar denne filosofiske skoleretning belyse alle deler av det åndelige, sosiale, økonomiske og politiske liv. Fra 1957 til 1976 ble det ledet av Jean-Marie Domenach. Paul Thibaud redigerte det også en periode. Filosofen Paul Ricoeur var en hyppig bidragsyter. Esprit er medlem av nettverket Eurozine.
Tidsskriftet har fra tidlig av kritisk drøftet andre tankesystemer i sin samtid, fremfor alt med kommunismen og kapitalismen.
Tidsskriftet kommer i sin belysning av personalistisk tenkning stadig inn på emner som forholdet mellom næringsliv og mellom sosialitet og religiøsitet, kommunisme og kristendom.
Esprit var på 1930-tallet det fremste organ ikke bare for personalismene, men også for den nonkonformistiske bevegelse. En presentasjon av tidsskriftet av dets redaktører i 1933 fastslo at det var motstander av kompromitteringen av åndelige verdier og den etablerte orden (som Mounier kalte «den etablerte uorden») og tok mål av seg til å fordømme dens «utnyttelse fra pengemaktens side i det sosiale regime, i regjering, i pressen og så videre» Esprit opponerte mot delreformer og tok sikte på global nyoppbygging av fundamentet for det sosiale byggverk. Som sine motstandere regnet det «individualistisk materialisme» og hevdet at «den kapitalistiske jungel var dens ytterste produkt»; «kollektivistisk materialisme», som favnet både kommunisme og kapitalisme, trass i deres innbyrdes motsetninger ved det at de hvilte på «samme metafysikk»; og den «falske fascistiske spiritualisme,» som tilsynes hadde de samme motstandsere men som i virkeligheten strebet etter «tyrannisk avgudsdyrkelse av mindreverdige spiritualiteter: rasistisk eksaltasjon, nasjonal lidenskap, anonym disiplin, dyrkelse av staten eller føreren» eller rett og slett «sikring av egne økonomiske interesser.» Tidsskriftet var en forkjemper for «gjenfødelsen» av et «personenes fellesskap,» med front mot både liberal individualisme og kollektivisme, med ett ord, massesamfunnet:
"Tout homme, sans exception, a le droit et le devoir de développer sa personalité." (Ethvert menneske, uten unntak, har rett og plikt til å utvikle sin personlighet.)
Fra 1941 til 1944 var tidsskriftet forbudt i Vichy-Frankrike.
Etter annen verdenskrig gjenopptok Esprit under Mounier opp sitt virke og utviklet et program for en «personalistisk revolusjon». Dette var en ny utvikling for Esprit; det ble nå involvert i deler av det franske «nouvelle gauche» (nye venstre). Tidsskriftet kritiserte bruken av tortur under Krigen i Algerie, og publiserte artikler av folk som Pierre Vidal-Naquet. Det skulle også øve innflytelse i 1970-årene på det franske annet venstre rundt Parti socialiste unifié (PSU).
Tidsskriftet eksisterer fortsatt (2009), og betraktes av mange som en pendant til marxismen i det franske nye venstre.
Blekk

Karbonblekk

Blekk har lang historie, blant annet fra Kina og Egypt. Blekk bestod opprinnelig av sot (engelsk «carbon black», norsk «karbonblekk») eller farger fra mineraler, planter og dyr, utrørt i vann, vin eller eddik som bindemiddel. Oppfinnelsen av å fremstille karbonblekk er blitt tilegnet kineseren Tien Chen (ca. 2697-2657 f.Kr.). 
Karbonblekket ble laget av lampesot og gummi arabicum («Arabias tårer») tynnet ut med et løsemiddel (som for eksempel vann). Karbonet ga farge til væsken. Gummien holdt karbonet flytende og virket som bindemiddel på skriveunderlaget. Grekerne kalte karbonblekket for atéramnon, romerne atramentum, som betyr sort. Som konserveringsmiddel ble det tilsatt moskusolje eller kamfer.

Jerngallus

Rundt 1100 e.Kr. ble det oppdaget at blekk kunne fremstilles ved en løsing av jernsulfat i ekstrakt av eikegalleple. Reaksjonen mellom jernsaltet og garvestoffene i et ekstrakt fører til utfelling av svarte, mikroskopiske partikler. Grekerne kalte det énkauston etter verbet enkaiein som betyr ‘å brenne inn’. Romerne betegnet jerngallusblekket incaustum. Ordet lever videre i det gammelfranske ordet enque og det engelske ink.
Jerngallusblekk var standard i skrive- og tegneblekk i Europa fra 1100-tallet og til 1800-tallet, men holdt seg også langt inn i på 1900-tallet. En offisiell spesifikasjon for bruk av jerngallusblekk på offentlige dokumenter var i bruk i USA på 1940-tallet og i Tyskland helt frem til 1974.

Moderne blekk

Siden 1860 er blekk hovedsakelig blitt fremstilt av syntetiske fargestoffer løst i vann, der tilsetning av salter av jern eller andre metaller kan gjøre skriften mer holdbar. 
Kulepenn- eller tørrblekk bestod opprinnelig av forbindelser mellom fargestoffer (basiske anilinfarger) og fettsyrer, men denne blekktypen hadde lang tørketid og dårlig lysfasthet, og senere er kulepennblekket videreutviklet til pastaer av lysfaste, organiske fargestoffer løst i blant annet glykoler og aromatiske alkoholer; til sammen opptil ti komponenter.
I våre dager brukes blekk mye i datastyrte skrivere eller printere.
Latvias kultur

Latvias kultur har elementer i seg både fra førkristen tid og fra kristen tradisjon.  Den bærer preg av at de egentlige latvierne var fattige bønder, mens overklassen var til tider tysk eller russisk.  Spesielt synlig i dag er de sterke sangtradisjonene i landet.

Håndverk

Latvisk kunsthåndverk inkluderer keramikk og lintøy.

Mat og drikke

Latvisk matkultur dreier seg typisk om enkel bondemat.  Akkurat som i landene rundt så er vanlige ingredienser fra fiske og jordbruk.  De vanligste ingrediensene inkluderer poteter, hvete, bygg, kål, løk, egg og svinekjøtt.  Tradisjonell latvisk mat er ofte ganske fet og uten bruk av mye krydder.
Tradisjonelle brødsorter er surdeigsbrød, rugbrød og hvetebrød.  De har brukt grovmalt rug, bygg og hvete til grøt.
Det har vært vanlige å bruke belgfrukter, og en av nasjonalrettene har vært grå erter med løk og bacon.  
Meieriprodukter er viktige i latvisk kosthold, med forskjellige typer søt og sur melk til drikke, og rømme og cottage cheese som basis for mange sauser og småretter.  Hver region har sine egne ostetyper, men det er en ost som er kjent over hele landet.  Den lages til St. Hans-feiringen, og kalles jāņu siers.
Annen vanlig mat er surkål, kald rødbetsuppe og potetsalat (rosols).  Drikke er øl eller en drikk kalt kvass, laget på malt av bygg.
På enhver gård i gamle Latvia var det et stort, rundt bord som bonden, hans familie og de som jobbet på gården samlet seg rundt for å spise.  Det ble vanligvis spist tre ganger om dagen, men i sommerhalvåret ble det ofte et ekstra måltid på ettermiddagen.  Frokost var rundt syv på morgenen, og de som jobbet ute spiste på åkrene, mens de som jobbet i huset spiste der.  Når man jobbet på åkrene var det ofte en blund etter frokost for å gi hestene tid til å spise.  Lunch var rundt 11, og middag rundt 4.  Kveldsmat ble spist på gården rundt solnedgang.  Måltidene var som regel stille.

Høytider

I førkristen tid var det fire høytider som var viktige.  Det var vårjevndøgn, midtsommer, høstjevndøgn og midtvinter.
Til vårjevndøgn (Lieldienas) er tradisjonell mat egg og erter.  Eggeskallene ble farget, gjerne med bjørkeløv eller løkskall.
Til midtsommer (Jāņi) spiste man en spesiell ost.  Midtsommertradisjoner inkluderer bålbrenning og hopping over bålet. 
Til høstjevndøgn spiste man erter, bønner og slaktet gjerne et dyr.  Spesielt øl ble også brygget til anledningen.
Midtvinters (Ziemassvētki) kunne bli feiret med saltet eller tørket grisehode, ribbe, skinke i forskjellige varianter med surkål og ovnsbakte poteter som tilbehør.  Rommene ble pyntet med pynt laget av strå og farget papir.
I kristen tid ble de forskjellige høytidene gitt kristent innhold, men både navnet og tradisjonene ble på lang vei bevart.
Torkel Knutssonsgatan

Torkel Knutssonsgatan er en gate i Södermalm i Stockholm. Den løper i nord-sørretning fra Söder Mälarstrand i nord til Wollmar Yxkullsgatan i sør. Gaten er ca. 700 meter lang og krysser Hornsgatan omtrent på midten.
Torkel Knutssonsgatan fikk sitt navn ved den store navneutredningen i 1885, da mange av Stockholms gatenavn ble endret. Navnet er av kategorien «fedrelandske og historiske navn». Torkel (Torgils) Knutsson var ridder, og ledet formynderregjeringen under Birger jarls umyndighetstid.
Gatens tidligere navn var Stora Skinnarviksgatan, mend forlengelsen ned til Söder Mälarstrand ble lagt til mellom 1885-89. Denne forlengelsen, også kalt «uppfartsvägen», består av en 200 meter lang avkjøring fra Söder Mälarstrand og en omfattende bergskjæring gjennom Skinnarviksberget. Det var den første praktiske veiforbindelsen mellom Riddarfjärden og Södermalm.
Brølekatter

Evolusjon

Det hersker fortsatt usikkerhet omkring når gruppen av brølekatter oppsto. Moderne forskning antyder at store kattedyr som gruppe kan ha oppstått for omkring 11,3 millioner år siden. Brølekatter og treleoparder (Neofelis) ble videre separert som søsterslekter for omkring 6,4 millioner år siden.
De eldste fossilene etter Panthera Sp. dateres litt lenger enn 3,5 millioner år tilbake i tid. Det er funnet fossiler i Afrika etter det man tror kan være leopard (P. pardus) som er mer enn 3,8 millioner år gamle, men disse fossilene kan like godt stamme fra gepard eller en primitiv utgave av puma. Fossiler funnet nær Laetoli i Tanzania, datert mer enn 3,5 millioner år tilbake i tid, kan stamme fra løve (P. leo), men også dette er usikkert. Mange mener at det er mer sannsynlig at disse fossilene stammer fra en leopard-liknende forgjenger til Panthera.
Stifttenning

Stifttenning eller pistontenning er en tennmekanisme som ble benyttet for patroner til revolvere og hagler på 1800 tallet. Tennsatsen ble antent ved anslag mot en liten stift eller stempel som står ut fra patronens kropp, like over bunnen av patronen. Stifttenningpatroner ble først og fremst benyttet til franskproduserte våpen i Europa.
I Norge kjennes slike patroner først og fremst fra Lefaucheux-revolveren, som var post- og millitærrevolver gjennom siste halvdel av 1800-tallet.

Virkemåte

Mekanismen ble oppfunnet av Casimir Lefacheux, og var en av de første metallpatronene. Selve tennhetta sitter på hylseveggen inne i hylsa, nære bunnen av patronen. På motsatt side av tennhetta sitter stiften. Når denne slås inn, treffer den tennhetta og setter av tennsatsen, som igjen fyrer av patronen. Systemet virker tilfredsstillende, og patronene var et stort fremskritt i forhold til flint- og perkusjonslåsen, som til da hadde vært nesten enerådende.
Stiftenningpatronen ble lansert samtidig som de hylseløse patronene til tennålsgevær. Dette våpenet hadde en patron der tennhetta satt bak prosjektilet, og nålen var en del av geværets avfyringsmekanisme. Nålen var et svakt punkt ved mekanismen, og Lefacheux løste dette ved å ha tennålen (stiften) som en del av patronen i stedet.
I forhold til tidlige hylseløse bakladere hadde stiftenningspatroner den fordelen at hylsen ga bedre gasstetthet bak kammeret. Ulempen var imidlertid at de var mer tungvinte å lade og produsere enn senere patrontyper, og de ble i løpet av 1800-tallet helt erstattet av randtenningspatroner og petroner med sentraltenning.
Fljoðaætten

Fljoðaætten (også Fljode- og Fliodaætten) var en norsk ætt i vikingtiden som hadde kongelig godkjenning til å kreve inn skatt på vegne av kongen, altså en lendmannsætt. Ætten holdt til på Fløan (den gang Fljoðar) i Stjørdalen. Det er usikkert når ætten kom til Fløan og hvor den kom fra, og ættens navn er tatt fra stedets eksisterende navn. Fljoðaætten stod kronen nært.

Siste spor av Fljoðaætten

Den neste – og forsåvidt også den siste – personen man kjenner til fra Fljoðaætten er Ivar Fljoðekoll, en lendermann som var tilstede under blodbryllupet i Nidaros i 1206 da baglerne kom uventet på birkebeinerne. Kong Inge Bårdsson drev i land ved bredden av Nidelva, og da han ropte til en forskrekket Ivar Fljoðekoll at han trengte hjelp, fikk Inge til svar: «Jeg må hjelpe meg selv først!». Og med det forsvinner Fljoðaætten ut av historien.
I Aslak Bolts jordebok fra 1428 er det nevnt at hele Langstein med Borås og Auset i Hegra, hele Auran, Vifstad og «Kiølpene» lå under Fløan, og dette var sannsynligvis rester av det gamle lendmannsgodset, som omsider kom over i kirkens eie.
Go

Historisk opprinnelse

Den eldste historiske referanse til spillet anses alment å være i de historiske annaler ved navn Zuozhuan (ca. 4. århundre f.Kr.), der det beskrives en historisk begivenhet i år 548 f.Kr. Det nevnes også i bok XVII i Analektene og i de to bøker forfattet av Mencius (ca. 3. årh. f.Kr.). I disse verkene omtales spillet som yì (弈). Det var langt senere at det ble kjent som  weiqi i Kina.

Spillet

Go spilles på et brett med et kvadratisk rutenett. Spillbrikkene, som kalles steiner og er farget henholdsvis svarte og hvite, plasseres på skjæringspunktene mellom firkantene i rutenettet, aldri i rutene. Man får også legge steiner på kantene og hjørnene av rutenettet. Steiner som har blitt lagt ut, flyttes aldri til nye punkter, men kan eventuelt fanges og legges til side. Spillet går ut på å ta over så mye territorium som mulig gjennom å innringe tomme skjæringspunkter eller motstanders steiner med sine egne steiner. Territorium gir poeng som sammenregnes på slutten sammen med antallet fanger, og den med flest poeng har da vunnet. Spillets grunnregler, som er relativt få og enkle, gir opphav til et spill med ekstremt høy kompleksitet og dybde, og den eksisterende teorien er meget omfattende.
Rutenettet som go spilles på kan være av skiftende størrelse. Standardstørrelsen er 19x19. Nybegynnere begynner ofte med å utforske mulighetene på et 9x9-brett. En annen størrelse som blir brukt er 13x13. Et parti mellom to gode spillere på et 19x19-brett kan ta fra en til flere timer. (Med nxn-brett menes et brett med n antall skjæringspunkter langs hver side, ikke antallet ruter som jo alltid blir én færre.)
Det finnes et smart handicapsystem som gjør at en nybegynner og en erfaren kan spille jevne og spennende partier samtidig som aktive konkurransespillere får rankingtall. Den svakeste spilleren er da svart og får et antall gratissteiner utlagt på spesielle punkter ved partiets begynnelse, mens hvit får gjøre det første ordentlige trekket. Forskjellen mellom to nærliggende rankingtall motsvarer en stein i handicap. Et vanlig parti uten handicap begynner alltid med at svart gjør det første trekket på et tomt brett. For å kompensere hvit for den ulempen det innebærer at svart begynner, gis ofte (i det minste i konkurransesammenheng) et antall bonuspoeng som kalles komi til hvit. Det vanlige er 6,5 poeng i komi. Å bruke komi som ikke er et heltall gjør at partiet ikke kan ende uavgjort.

Norsk forbund og turneringer

Go i Norge ble stiftet i 1977 og arrangerer NM i go og andre turneringer hvert år.
Istaravshan

Istaravshan er en by i Sughd-provinsen ca 1000 meter over havet nord i Tadsjikistan med ca 60 000 innbyggere. Byen skal etter sigende være grunnlagt av Kyros ca 600 år f. Kr under navnet Cyropol. Andre navn på byen har vært Kurukada, Kir og Ustrushana. Byen bar senere navn i forskjellige varianter av Ura-Tube, Ura-Tyube eller Ura-Teppa. Sitt nåværende navn fikk byen i november 2000.
Istaravshan er en av de eldste byene i Sentral-Asia, og feiret 2500-årsjubileum i 2002. Byen hadde tidligere en 6 km lang bymur og et citadell, og har lenge vært kjent for utsøkt håndverk og handel. På 1200-tallet ble byen ødelagt av mongolene, men ble senere bygd opp igjen. Den var et viktig punkt på Silkeveien mellom øst og vest.
Flere historiske og arkitektoniske bygninger vitner fremdeles om byens lange historie.