Musene

Funksjon i samfunnet

Greske mousa er et vanlig substantiv foruten også en type gudinne. Det betyr bokstavelig «sang» eller «dikt». Hos dikteren Pindar var det å «bære en mousa» å synge en sang. Ordet er antagelig avledet fra det urindoeuropeiske rotordet *men-, som også er kilden til greske «mnemosyne», engelske «mind», norske «tenke», «mental» og «minne», og sanskrit «mantra».
Musene er derfor både legemliggjørelsen og sponsorene av framført metrisk tale: mousike, hvorav «musikk» er avledet, var «musenes kunst». I den arkaiske perioden, før bøker i form av skriftruller var tilgjengelig i et større antall omfattet dette bortimot alle former for lærdom. Den første greske boken om astronomi, gjort av Thales, var skrevet på versemålet daktylisk heksameter, det samme var mange filosofiske verker i tiden før Sokrates. Både Platon og pythagorene inkluderte uttrykkelig filosofi som en underavdeling av mousike. Historikeren Herodots fremste medium var offentlige forelesninger og opplesning, men da hans historieverk ble redigert i Alexandria ble det inndelt i ni bøker, navngitt etter de ni musene.
For poeten og lovgiveren Solon var musene «nøkkelen til det gode liv» ettersom de brakte med seg velstand, fremgang og vennskap. Solon søkte å videreføre sine politiske reformer ved å etablere opplesninger av hans poesi — komplett med å påkalle hans musers praktiske innstilling og uttrykk — av gutter og unge menn i Athen ved faste festivaler hvert år. Det ble antatt at musene ville hjelpe til å inspirere folk til å gjøre sitt beste.

Musene i mytene

I henhold til Pausanias på slutten av 100-tallet e.Kr. i hans bok Beskrivelse av Hellas, var det tre opprinnelige muser, dyrket ved fjellet Helikon i Boiotia: Aoidē («sangen» eller «stemmen»); Meletē («praksis» eller «anledning»); og Mnēmē («minnet» eller «erindring»). Til sammen utgjorde disse tre formene de fullstendige betingelsene for poetiske kunst i kultpraksisen. I Delfi ble de tre musene også dyrket, men med andre navn: Nētē, Mesē, og Hypatē, og som ble utpekt som navnene til de tre strengene på oldtidens fremste musikkinstrument, lyren. Alternativt ble de senere kalt for Kēphisó, Apollonis, og Borysthenis, navn som indikerte at de var døtre av Apollon.
I en senere tradisjon ble det anerkjent fire muser: Thelxinoē, Aoedē, Arkhe, og Meletē, etter sigende døtre av Zevs og Plusia eller av Uranos.
I en myte er musene dommere i en kappestrid mellom Apollon og satyren Marsyas. De samlet også sammen stykkene av det døde legemet til Orfeus, sønn av Kalliope, og gravla stykkene. De blindet Thamyris for hans hybris i å utfordre dem i en kappestrid.

Fra musenes kulter til moderne museer

Da Pythagoras kom til Kroton i sørlige Italia var hans første råd til byens gresk befolkning å bygge en helligdom til musene i sentrum av byen for å fremme byens harmoni og lærdom.
Musenes lokale kulter ble ofte assosiert med vannkilder. Disse er tidvis kalt for Aganippider grunnet deres assosiasjon med Aganippe, en vannymfe i gresk mytologi. Andre kilder som Hippokrene og Pirene var også betydningsfulle steder tilskrevet musene. De ble også tidvis referert til som korykidere eller korykiske nymfer etter en grotte på fjellet Parnassos, Korykosgrotten.
Musene ble æret særlig i Boiotia i musenes dal i nærheten av Thespiai på den østlige delen av Helikon, og dessuten i Delfi og Parnassos hvor Apollon var kjent som Mousagetes, «Musenes leder» etter steder som rededikert til hans kult.
Ofte ble dyrkelsen av musene også assosiert med heltekultene til poeter: gravene til Arkhilokhos på Thasos, og Hesiod og Thamyris i Boiotia, hvor alle disse stedene var vertskap for festivaler hvor poetisk opplesning ble fulgt av ofringer til musene.
Biblioteket i Alexandria og dets sirkel av lærde ble dannet rundt et mousaion (museum eller musenes helligdom) i nærheten av graven til Aleksander den store.
Mange navn i opplysningstiden på 1700-tallet søkte å etablere på nytt «musenes kult». En berømt frimurerlosje i det førrevolusjonære Paris ble kalt for Les Neuf Sœurs («de ni søstre», det vil si de ni muser) og ble besøkt av Voltaire, Benjamin Franklin, Georges Danton, og andre kjente fra denne tiden. En sideeffekt fra denne bevegelsen var at bruken av ordet museum kom til å referere til et særskilt sted for offentlig visning av kunnskap og lærdom.

Den «tiende» muse

Den arkaiske poeten Sapfo fra Lesbos ble gitt komplementet av å bli kalt for «den tiende muse» av Platon. Frasen har siden blitt et konvensjonelt komplement gitt til kvinnelige poeter siden. I Kallimakhos' «Aetia» refererer poeten til dronning Berenike, hustru av Ptolemaios III Euergetes, som den tiende muse og dedikerte både «Coma Berenikes» og «Victoria Berenikes» i Bøkene III–IV til henne. Franske litteraturskribenter har hyllet på tilsvarende vis en rekke av dixième Muses som var omtalt i Benet's Reader's Encyclopedia (1948): Marie Lejars de Gournay (1566–1645), Antoinette Deshoulières (1633–1694), Madeleine de Scudéry (1607–1701), og Delphine Gay (1804–1855).
Anne Bradstreet, en puritansk poet fra New England, ble æret med denne betegnelsen ved utgivelsen av hennes dikt i London i 1650 med en bokutgivelse som hennes utgiver ga tittelen The Tenth Muse Lately Sprung Up in America. Det var også det første bind av amerikansk poesi som noen gang var blitt utgitt.
I The Tenth Muse: A historical study of the opera libretto antyder Patrick J. Smith at librettoen må bli betraktet som den tiende muse. Påstanden, om enn ikke uttrykt direkte, er at forholdet mellom ord og musikk ved librettoen er ikke bare en betydelig import, men at den kritiske anvendelsen av forholdet som utgjør et avgjørende element i forståelsen av operaen.