Raoul Salan

Bakgrunn

Etter skolegangen ble han 2. august 1917 opptatt på militærskolen Saint-Cyr. Han ble den 14. august 1918 satt inn i koloniinfanteriet og deltok i første verdenskrigs siste uker. Han deltok da i kampene ved Verdun. 
Etter våpenstillstanden tilhørte han inntil mai 1919 de franske okkupasjonsstyrker i det vestlige Tyskland (ententens okkupasjon av Rhinland). 
Etter tilbakekomsten til Saint Cyr ble han den 21. september forfremmet til sekondløytnant (fransk: sous-lieutenant). Den 3. desember 1919 bar det tilbake til Tyskland og til tjeneste i et marokkansk regiment i Landau.

Mellomkrigstiden

Med 17. regiment av Tirailleurs sénégalais (RTS) ble han sendt til den franske mandatområdet Syria, og ble stasjonert ved grensen til Tyrkia. Den 11. september 1921 ble han forfremmet til løytnant og kort etter, den 21. oktober 1921, hardt skadet i en trefning. 
Han lå i sykehus i Aleppo da den franske høykommissær slo ham til ridder i Æreslegionen. Etter sykehusopphold i Toulon og i Val-de-Grâce i Paris ble han etter eget ønske den 2. januar 1924 sendt til Fransk Indokina. Med få og korte avbrekk tjenestegjorde han i Indokina til han kom tilbake til Frankrike den 8. april 1937.
Etter 1. september 1937 arbeidet han med etterretning for koloniministeriet i Paris. Salan giftet seg 14. mars 1939, familien fikk tre barn.

Annen verdenskrig

Etter utbruddet av andre verdenskrig ble han sendt på hemmelig oppdrag til Kairo og deretter til Khartoum, for å støtte den etiopiske motstand mot italienerne. Dette var før Italia hadde erklært Frankrike krig. I november 1939 vendte han tilbake til Paris og ble i januar 1940 major (fransk: chef de bataillon) i et koloniinfanteriregiment.
Under slaget om Frankrike i mai og juni 1940 var hans bataljon i kamp ved Somme. Salan mottok da ytterligere utmerkelser.
Den 16. juli 1940 ble han tildelt kolonidepartementet  i Vichy-regjeringen, den 25. juni 1941 ble han forfremmet til oberstløytnant (fransk: lieutenant-colonel), før han den 24. september 1941 ble sendt til Fransk Vestafrika. Via Alger kom han i mars 1942 til Dakar. Den 25. juni 1943 ble han oberst (fransk: colonel). Hans neste stasjonering var i mai 1944 på Korsika, der han fikk kommando over et regiment av 9e division d'infanterie coloniale og ble kjent med general Jean de Lattre de Tassigny. I august 1944 deltok han i landgangen i Sør-Frankrike og var med under harde kamper ved Toulon.
Det videre krigsforløp brakte Salan høsten og vinteren 1944 til Alsace, hvor han 25. desember 1944 ble brigadegeneral (fransk: général de brigade) og divisjonskommandant. Flere utmerkelser fulgte, som forfremmelse til kommandør av Æreslegionen. I Mulhouse traff han den 10. februar 1945 for første gang Charles de Gaulle. Han var i Donaueschingen da krigen ble avsluttet.

Etterkrigstiden

Etter andre verdenskrig ble Salan øverstkommanderende for de franske styrker i Tonkin og inngikk avtaler om disposisjonen av de franske styrkene i Vietnam. I 1948 ble han øverstkommanderende for alle de franske landstyrker i Øst-Asia. Han etterfulgte i 1952 den da avdøde Jean de Lattre de Tassigny og ble øverstkommanderende i Indokina. Til tross for at han var den formodentlig mest erfarne offiseren i Indokina, ville den nye franske regjering under René Mayer ha en ny politikk i Indokina, og Salan måtte forlate denne post den 8. mai 1953, da Henri Navarre, som var tidligere ansvarlig innen etterretningstjenesten, tok over.
I januar 1957, da Salan var befalhaver for det 10. militærområde og befalhaver i Alger, ble han mål for et mordforsøk med en bazooka, som førte til at en  fransk major ble drept. Salan ble advart få minutter før angrepet, og ble ikke skadet. Angriperne var franskmenn i Alger som ville ha Salan erstattet med general René Cogny, som de så som en mer energisk leder. Gruppens leder skyldte på påvirkning fra en gruppe av seks fremstående franske politikere, med blant andre den fremtidige franske statsminister Michel Debré, som inspiratorer bak mordforsøket, noe man imidlertid aldri fant beviser på.
Salan ble tvunget i eksil i 1960 etter uenighet med Charles de Gaulle i Algerie-spørsmålet. I april 1961 ledet han et mislykket opprørsforsøk i Algerie og ble deretter leder for OAS. 
Han ble dømt til døden i sitt fravær, ble arrestert i 1962, men ble benådet til livstids fengsel og til slutt løslatt i 1968.