Fangstgrav

Fangstgrav (Fangstgrop) er feller eller fangstanlegg som hovedsakelig har vært i bruk for fangst av elg og villrein. I Norge blir de gjerne delt inn i muret steingrav, jordgropgrav, jordgropgrav med synlig steinsetting og muret fangstgrav med bru – trapp. Det kan synes som om muret steingrav (ofte omtalt som fangstgrav) er vanlig for villrein i kombinasjon med ledegjerder, mens jordgropgrav (ofte omtalt som fangstgrop) er mer vanlig for elg og ofte frittstående. I andre land kan form og metoder være avvikende.
Enkelte av fangstgravene kan dateres til steinalderen, og den eldste kjente datering i Norge er fra ca. 3700 f.Kr. De fleste er imidlertid langt yngre og er anlagt i perioden mellom år 0 og 1350, men kun et fåtall slike har blitt datert. Jaktmetoden var svært effektiv og allerede på 1500-tallet forsøkte myndighetene å sette en stopper for denne virksomheten, blant annet fordi elgstammen var blitt kraftig redusert og ble ansett som truet. Jaktformen fortsatte likevel i mindre omfang til 1700-tallet. I 1863 kom et endelig lovforbud mot bygging og bruk av fangstgroper.
En muret steingrav er lett gjenkjennelig om den ikke har rast sammen, er kastet igjen eller overdekt. En kiste på et par-tre meter lang og mellom en halv og en meter bred. Dybden og formen gjorde at dyret ble låst og dermed ville det ikke klare å hoppe ut av kisten.
En jordgropgrav er idag kun synlig som en grunn grop, eventuelt med en synlig steinsetting. Formen er oval med en ytre diameter på 4–7 m og en dybde på opptil 2 m. Sidene har vært bratte selv om de kan fremstå som slakke på grunn av erosjon. De smalner som regel ned mot en trang og avlang bunn. Kanten av gropa kan ha en lav voll, enten rundt det hele eller ved kortsidene. Da fangstgropene var i bruk, ble de kamuflert av greiner og kvist. Veggene kunne ha en kledning av stående plank som gjorde dem glatte og vanskelige for dyret å komme opp av. En smal trekasse i bunnen hadde samme funksjon som den murte steinkassen og låste beina til dyret.
Arkeologiske undersøkelser har også avdekket en annen type, der veggene savnet foring og hvor kun et lokk, eller et dekke, lå over gropa. Lokket hadde en spalte som dyret falt ned gjennom og som hindret rømming. Fangstgraver for ulv, det som gjerne kalles en ulvestue, vil ha en slik form. I dag vil denne typen fremstå som mer avrundet i formen enn de gropene som hadde kasse i bunnen.
De fleste fangstgropene i Norge er påvist på Østlandet og i Trøndelag. Ofte finnes elggropene på steder i elgtrekk der naturlige hindringer gjorde jakten effektiv. Det hender at de ligger enkeltvis, men det er sjelden. Et fangstanlegg kan omfatte flere hundre groper og strekke seg over mange kilometer. Enkelte steder kan hele dalføre kontrolleres og sperres av. Gropene ligger i rekke på tvers av dyras trekkveier fram til vannkilder og mellom beiteområder. Avstanden mellom gropene varierer fra noen meter til at det kan være vanskelig å få øye på den neste. Mellom dem var det sannsynligvis satt opp trestammer eller skigarder som ved siden av terrengformasjoner som stup, ur, myr og bratte, tvang dyra mot gropene. Ledegjerdene er som regel borte, men rester kan ligge bevart i myr og fuktområder. Slike anlegg ble funnet under arkeologiske utgravninger på Dokkfløy i Oppland. Enkelte steder er det også observert bogasteller i form av nedgravninger i bakken med voll i forkant.