Nikos Kazantzakis

Biografi

Kreta lå fortsatt under Det osmanske rike da Kazantzakis ble født. Hans etternavn Kazantzakis er avledet fra det tyrkiske ordet Kazancı som i Kazantzidis. Kazan betyr gryte på tyrkisk og -cı er et suffiks. Kazancı betyr en som produserer, reparerer og/eller selger gryter.
Kazantzakis studerte jus ved Universitetet i Athen, før han i 1907 dro til Paris for å studere filosofi og hvor han ble påvirket av Henri Bergson.
Etter at han returnerte til Hellas, begynte han å oversette filosofiske skrifter til gresk. I 1914 møtte han Angelos Sikelianos. I to år reiste de sammen til områder hvor den kristne greskortodokse kulturen blomstret, og Kazantzakis ble sterkt påvirket av den entusiastiske nasjonalismen til Sikelianos.
Kazantzakis giftet seg med Galatea Alexiou i 1911, men ekteskapet varte bare til 1926 da de ble skilt. Han giftet seg på nytt med Eleni Samiou i 1945. Fra 1922 til han døde i 1957 bodde han flere steder, Paris og Berlin fra 1922 til 1924, Italia, Russland i 1925, Spania i 1932, og senere Kypros, Aegina, Egypt, Mount Sinai, Tsjekkoslovakia, Nice, Antibes, Kina, og Japan. 
I et politisk eksplosivt Berlin oppdaget Kazantzakis kommunismen, og ble en beundrer av Lenin. Han ble riktignok aldri en gjennomført kommunist, men han besøkte Sovjetunionen hvor han bodde hos venstreopposisjonspolitikeren, forfatteren og skribenten Viktor Serge. Han ble vitne til Josef Stalins vei til makten, og ble desillusjonert av den sovjetiske kommunismen. Det er rundt disse tider at hans tidligere nasjonalistiske meninger gradvis ble erstattet av en mer universell ideologi.
Han ble i 1945 leder for et lite ikkekommunistisk venstreparti i Hellas, og tok sete i den greske regjeringen som minister uten portefølje, men tok avskjed allerede neste år.
I 1946 anbefalte organisasjonen for greske forfattere at at Kazantzakis og Angelos Sikelianos skulle bli tildelt Nobelprisen i litteratur. I 1957 tapte han prisen til Albert Camus med én stemme. Camus uttalte senere at Kazantzakis hadde fortjent denne æren «hundre ganger mer» enn han selv.
Selv om han led av leukemi dro han i 1957 på en siste reise til Kina og Japan. Han ble syk på flyturen tilbake, og overført til Freiburg i Tyskland, der han døde. Han er begravd ved muren som omgir byen Heraklion ettersom den greskortodokse kirken nektet ham begravelse på en kirkegård. På hans gravsten kan en lese «Jeg håper ikke på noe. Frykter ikke noe. Jeg er fri» (Δεν ελπίζω τίποτα. Δε φοβούμαι τίποτα. Είμαι λέφτερος).

Litterært arbeid

Hans første verk var fortellingen Slangen og liljen (Όφις και Κρίνο) fra 1906, som han signerte med pseudonymet Karma Nirvami. I 1909 skrev Kazantzakis et skuespill i en akt ved navn Komedie, som på en bemerkelsesverdig måte gjengir eksistensielle temaer som først ble toneangivende etter andre verdenskrig gjennom ledende franske forfattere som Sartre og Camus. Etter studiene i Paris skrev han i 1910 tragedien Mesterbyggeren (Ο Πρωτομάστορας), basert på en populær gresk folkeminnemyte.
Kazantzakis oppfattet selv sitt store episke dikt på 33 333 vers Odysseen: en moderne oppfølger som sitt aller viktigste verk. Selv om verket ble påbegynt i 1924, omskrev han det syv ganger før han publiserte det i 1938. Ifølge den greske forfatteren Pantelis Prevelakis «har det vært en overmenneskelig oppgave å nedtegne hans enorme åndelige erfaring». På samme måte som Homers Odysseen er denne oppfølgeren delt i 24 rapsodier.
Blant hans mest berømte romaner er Fortell, Zorbas, fortell (1946), Livets oppstandelse (1948), Brodermordere (1949), Frihet eller død (1950), Den siste fristelse (1951) og Min Frans av Assisi (1956). 
Kazantzakis var åndelig hvileløs fra ungdommen av. Plaget av metafysiske og eksistensielle bekymringer fant han avlastning i kunnskap, reiser, kontakt med mennesker, og alle slags erfaringer. Friedrich Nietzsches innflytelse på hans verk er tydelig, spesielt Nietzsches ateisme og sympati for konseptet om overmenneske. Han var imidlertid også plaget av åndelige bekymringer, og gikk i kloster et halvt år i et forsøk på å finne Gud.
I 1927 utga Kazantzakis sin Åndelige øvelser (Ασκητική), som han hadde skrevet i Berlin i 1923. Boken ble oversatt til engelsk og utgitt i 1960 under tittelen The Saviors of God.
Kristus-figuren var allestedsnærværende i tankene hans, fra ungdommen til hans siste år. Jesus i Den siste fristelse deler Kazantzakis' smertefulle metafysiske og eksistensielle lidelser, søker svar på de samme nagende spørsmål, og er ofte slitt mellom sin pliktfølelse og store oppgave på den ene siden, og hans menneskelige behov for å nyte livet, å elske og bli elsket, å få en familie. Hans Kristus er en tragisk figur som mot slutten ofrer sine egne menneskelige håp og drømmer for en større sak; ikke en ufeilbarlig, distansert guddom, men snarere et følelsesmenneske som har blitt tildelt en stor oppgave som han ikke helt forstår, som han til slutt må ofre sitt liv for å oppfylle. Han er plaget av tvil, frykt og skyldfølelser, en ekte menneskesønn.
Mange greske religiøse konservative fordømte verket. Han svarte: «Dere ga meg en forbannelse, hellige fedre, jeg gir dere en velsignelse: måtte deres samvittighet være så ren som min, og måtte dere være så moralske og religiøse som meg.» Den greske ortodokse kirken ekskommuniserte ham i 1955.
Den siste fristelse ble av Vatikanet plassert på Index Librorum Prohibitorum, den katolske kirkes liste over forbudte bøker. Kazantzakis reagerte ved å sende et telegram til Vatikanet der han siterte den kristne forfatteren Tertullian: Ad tuum, Domine, tribunal appello (Jeg legger min appell for dine føtter, Herre). Mange kinoer nektet å vise Martin Scorseses filmversjon The Last Temptation of Christ (1988).
På Kazantzakis' tid var det liten interesse for moderne gresk litteratur internasjonalt. Kazantzakis skrev dessuten på moderne gresk, med spor av dialekten på Kreta, noe som gjorde hans verk enda mer kontroversielle i konservative litterære kretser i hjemlandet. Bøkene hans ble heller ikke oversatt til andre europeiske språk før han var en gammel mann. Det var derfor vanskelig for ham å tjene til livets opphold ved å skrive, noe som førte til at han var svært produktiv, i tillegg til at han oversatte et stort antall bøker fra fransk, tysk og engelsk. Han skrev også en rekke reiseskildringer i serien Reisende (Ταξιδεύοντας) som han grunnla. Disse bøkene, fra Hellas, Italia, Egypt, Sinai, Kypros, Spania, Russland, Japan, Kina, og England var mesterverk i gresk reiselitteratur.

Vennskapet med Zorbás

I Fortell, Zorbas, fortell forteller Kazantzakis om vennskapet med Giorgos Zorbás som han i romanen gav fornavnet Alexis. I boken møtes de to på en havnekneipe i Pireus og drar sammen til Kreta for å drive en gruve. I virkeligheten møttes de to i munkerepublikken Athos på Chalkidiki i 1915, da Kazantzakis forhandlet med munkene der om tømmer fra skogen deres. Zorbás (1869–1942) var blitt enkemann i 1909, og deltok etterpå i den gresk-tyrkiske krigen 1919-1922. Krigshandlinger han hadde vært involvert i, fikk ham til å følge i sin fars fotspor og gå i kloster. Der møtte han den seksten år yngre, nyutdannede juristen Kazantzakis, som sammen med noen partnere hadde sikret seg rettighetene til en brunkullgruve ved småbyen Stoupa på Peloponnes. Den erfarne gruvearbeideren Zorbás sa ja til å drive gruven, og dro til Stoupa med fem av barna sine. Hans eldste datter, Andronikí, passet sine yngre søsken og huset for Kazantzakis. 
Gruven ble bare drevet noen få måneder i 1917. Kazantzakis' enke Eleni skrev senere om «den berømte brunkullgruven, som slett ikke lå på Kreta, men det sørlige Peloponnes nær en praktfull bukt med fin sand og små ferskvannsoppkommer i sjøen og på stranden», der «geitene grov i sanden med klovene for å få vannet til å strømme ut.» Da Kazantzakis skrev romanen sin mange år senere tok han nødvendige dikteriske friheter, og den store finalen der Zorbás' transportsystem av tømmerstokker raser sammen på vei ned til gruven, er nødvendigvis ren diktning. I virkeligheten gikk gruven i all stillhet konkurs, ettersom funnet og brunkullets kvalitet var for skrøpelig. Kazantzakis og de andre investorene tapte store beløp og Kazantzakis dro til Sveits, mens Zorbás tok arbeid i en annen gruve. Allerede i 1919 møttes de igjen da Eleftherios Venizelos utnevnte Kazantzakis til minister med den oppgave å hjelpe 150 000 greske flyktninger fra Kaukasus, som ikke kunne eller ville bli boende der etter bolsjevikenes maktovertakelse. Kazantzakis skrev til Zorbás og bad ham bli med til Russland: «Hvis du ikke kommer, reiser jeg heller ikke. Kommer du, reiser jeg også.» Mye senere skrev han: «Hvis jeg skulle nevne hvilke mennesker som har satt de dypeste sporene i min sjel, måtte det bli Homer, Buddha, Nietzsche, Bergson og Zorbás... Zorbás lærte meg å elske livet og ikke frykte døden... Når jeg tenker på hvilken næring bøker og lærere fôret meg med i så mange år, i et forsøk på å tilfredsstille en hungrende sjel, og på det Zorbás lærte meg i løpet av noen få måneder, finner jeg det vanskelig å overvinne min bitterhet og indignasjon... dansene han danset for meg, santouri'en han spilte for meg... Vi visste begge utmerket godt at gruvedriften bare var et skalkeskjul mot omverdenen.»
Zorbás etterlot familien sin hos venner i Messenia, og dro sammen med Kazantzakis rundt i Russland, Trakia og greske Makedonia for å overvåke utplasseringen av flyktningene. Han fant også tid til annet, og da Andronikí oppsøkte faren sin i Athen etter hans hjemkomst, var han flau for å møte henne ettersom han hadde med seg hjem sine tre kvinnelige russiske samboere. Datteren kjente sin far for godt til annet enn å more seg. Senere dro Zorbás til Serbia, og på 30-tallet skal han ha gjort det godt i en gruve ved Skopje; men under andre verdenskrig ble gruven til hans store forargelse konfiskert av tyskerne. Han så aldri Kazantzakis igjen, men de to brevvekslet livet ut. På sitt dødsleie dikterte den 73-årige Zorbás et brev til Kazantzakis: «Hvis det skulle komme en prest og ville omvende meg og gi meg den siste olje, så be ham forsvinne – la ham forbanne meg! Jeg har gjort ett og annet i løpet av livet, likevel rakk jeg så lite. Folk som meg burde leve i tusen år. God natt!»
Da Kazantzakis lå på sitt eget dødsleie fikk han et brev fra Andreas, eldste sønn til Zorbás, som var oberst i den greske hæren og følte seg sjikanert av forfatteren: «Faren vår var ikke den omflakkende fyllefanten, den gale vagabonden, den gambleren De har skildret ham som. Herved spør jeg Dem: Hvordan har De tenkt å gjenopprette vår families ære?» I 1997 opplyste greske aviser at man hadde funnet graven til Giorgos Zorbás i Den tidligere jugoslaviske republikken Makedonia. Oppdagelsen ble feiret med en konsert av Theodorakis i Skopje.
Siden Kazantzakis hadde lagt handlingen til Kreta, ble filmen også innspilt der, på Akrotiri utenfor Chania, og med Anthony Quinn i rollen som Zorbás.