Edvard Martyren

Ætheling (arveprins)

Datoen for Edvards fødsel er ukjent, men han var den eldste av Edgars tre barn. Han var antagelig i tenårene da han etterfulgte sin far, som døde i en alder av 32 år i 975. Edvard var kjent som kongens sønn, men han var ikke en sønn av dronning Ælfthryth, Edgars tredje hustru. Dette og ikke mye annet er kjent fra samtidens chartere.
Senere kilder har betvilt nøyaktigheten i identifiseringen av Edvards mor. Den eldste av disse kildene er en helgenbiografi om Dunstan av Osbern av Canterbury, antagelig skrevet på 1080-tallet. Osbern skrev at Edvards mor var en nonne på klosteret Wilton Abbey som kongen forførte. Da biografen Eadmer skrev om livet til Dunstan noen tiår senere tok han med en redegjørelse om Edvards foreldre som han hadde fått fra Nicholas av Worcester. Her ble det avvist at Edvard var avkommet av en affære mellom kongen og en nonne, og framstilte ham isteden som sønn av Æthelflæd, datter av Ordmær. «ealdorman av østanglerne», og som Edgar hadde giftet seg med i de årene da han hersket over Mercia (mellom 957 og kong Eadwigs død i 959). Andre redegjørelser er gitt av Goscelin i hans helgenbiografi over Edgars datter Edith av Wilton (angelsaksisk navn: Ædgyth) og i fortellingene til John av Worcester og William av Malmesbury. Til sammen antyder disse forskjellige redegjørelsene at Edvards mor antagelig var en adelskvinne ved navn Æthelflæd, med tilnavnet Candida eller Eneda, det vil si «den hvite» eller «den hvite and».
Et charter fra 966 beskrev Ælfthryth, som Edgar hadde giftet seg med i 964, som kongens «lovmessige hustru», og deres eldste sønn Edmund som den legitime sønn av kongen. Edvard er notert som kun kongens sønn. Biskop Æthelwold av Winchester var en støttespillerne til Ælfthryth og Æthelred, men Dunstan, erkebiskopen av Canterbury, synes å ha gitt sin støtte til Edvard, og en genealogi opprettet ved hans kloster Glastonbury Abbey en gang rundt 969 gir Edvard forrang over Edmund og Æthelred. Ælfthryth var enke av Æthelwald, ealdorman av East Anglia og kanskje Edgars tredje hustru. Forskeren Cyril Hart argumenterer for at de motsigelser angående identiteten til Edvards mor, og det faktum at Edmund synes å ha blitt vurdert som den legitime arving fram til hans død i 971, antyder at Edvard antagelig var en sønn utenfor ekteskap. Imidlertid tror Barbara Yorke at Æthelflæd faktisk var Edgars hustru, men Ælfthryth ble vigslet som dronning da hun født sine sønner, og som derfor ble betraktet som mer «legitime» enn Edvard. Æthelwold nektet for Edvard var legitim, men York betrakter det som et «særskilt opportunistisk partsinnlegg.»
Edmunds helbror Æthelred kan ha arvet hans posisjon som arving. I et charter til den nye minster (benediktinerklosteret) i Winchester, opptrer navnene Ælfthryth og hennes sønn Æthelred før Edvards navn. Da Edgar døde den 8. juli 975 var Æthelred antagelig ni år og Edvard noen få år eldre.

Bestridt etterfølgelse

Edgar hadde vært en streng og myndig hersker som hadde gjennomført klosterreformer på antagelig en uvillig kirke og adel, støttet av ledende kirkeledere i hans samtid, Dunstan, erkebiskop av Canterbury; Oswald av Worcester, erkebiskop av York; og biskop Æthelwold av Winchester. Ved å skjenke de reformerte benediktinerklostrene med de landområder som var nødvendig for deres underhold, avsatte og tok eiendommene fra mange mindre adelsfolk, og hadde endret og omskrevet leie- og eiendomsforhold med fordel for klostrene. Sekulære kirkefolk, mange av dem var også medlem av adelen, hadde blitt forvist fra de klostrene. Mens Edgar levde hadde han sterk støtte for reformene, men straks han døde kom motstanderne fram.
De ledende figurene hadde alle støttet reformene, men de var ikke lenger forente. Forholdet mellom erkebiskop Dunstan og biskop Æthelwold kan allerede ha vært anstrengt. Erkebiskop Oswald var på kant med ealdormann Ælfhere av Mercia, mens Ælfhere og hans slekt var rivaler for makt med slekten til Æthelwine, ealdorman av East Anglia. Det ble sagt at Dunstan stilte spørsmål til Edgars ekteskap med enkedronning Ælfthryth og legitimiteten til deres sønn Æthelred.
Disse lederne var delt i spørsmålet om Edvard eller Æthelred burde etterfølge Edgar. Verken lov eller presedens ga større rettledning. Det tidligere valget mellom sønnene til Edvard den eldre hadde splittet kongeriket, og Edgars eldre bror Eadwig hadde blitt tvunget til å overgo en større del av kongeriket til Edgar. Enkedronningen støttet helt klart kravene til sin sønn Æthelred og fikk støtte av biskop Æthelwold. Dunstan ga sin tilslutning til Edvard, støttet av hans kirkekollega, erkebiskop Oswald. Det er sannsynlig at ealdorman Ælfhere og hans allierte støttet Æthelred mens Æthelwine og hans allierte støttet Edvard, skjønt en del historikere har foreslått det motsatte.
Senere kilder antyder at oppfatningen av legitimitet spilte en rolle i argumentasjonene, det samme gjorde den relative alderen til de to kandidatene. Edvard ble salvet av erkebiskop Dunstan og Oswald ved Kingston upon Thames, mest sannsynlig i 975. Det er bevis for at denne avgjørelsen å velge den eldste broren, selv om hans legitimitet var tvilsom, var et resultat av et kompromiss. Æthelred synes å ha fått landområder som normalt tilhørte kongens sønner, en del av disse hadde blitt bevilget av Edgar til klosteret Abingdon Abbey, og disse hadde blitt tatt med tvang av de ledende adelsmennene som kompensasjon til Æthelred.

Edvards styre

Etter å ha nedtegnet at Edvard var blitt konge, rapporterte Den angelsaksiske krønike at komet hadde vist seg, og at hungersnød og «mange forstyrrelser» fulgte. De «mange forstyrrelser», tidvis kalt for «antikloster-reaksjonen», synes å ha begynt straks etter Edgars død. I løpet av denne tiden var den erfarne ealdorman Oslac av Northumbria den faktiske herskeren av det meste av nordlige England og ble landsforvist av nå ukjente årsaker. Oslac ble etterfulgt som ealdorman av Thored, enten Oslacs sønn av dette navnet, eller Thored Gunnar omtalt av Den angelsaksiske krønike for året 966.
Edvard, eller heller de som utøvde makten på hans vegne, utpekte også et antall nye ealdormenn i posisjoner i Wessex. Lite er kjent om to av disse mennene, og det er vanskelig å avgjøre hvilken fraksjon, om noen, de tilhørte. Edwin, som antagelig styrte i Sussex, og kanskje også deler av Kent og Surrey, ble gravlagt ved Abingdon, et kloster støttet av Ælfhere. Æthelmær, som styrte Hampshire, holdt land i Rutland, noes om kanskje antyder forbindelser til Æthelwine. Den tredje ealdorman, Æthelweard, i dag best kjent for sin latinske historieverk, styrte i vest. Han var en etterkommer av kong Æthelred av Wessex og antagelig bora v kong Ædwigs hustru. Han synes å ha vært en tilhenger av Edvard framfor den andre fraksjonen.
I en del steder hadde de sekulære kirkefolkene, som hadde blitt fordrevet fra klostrene, vendt tilbake, og fordrev selv de regulære kirkefolkene ut. Biskop Æthelwold hadde vært den fremste fienden til de sekulære, og erkebiskop Dunstan synes å ha gjort lite for å komme hans fraksjon av reformister til hjelp på denne tiden. Mer generelt grep stormennene anledningen til å omgjøre mange av Edgars tildelinger og fordeler til klostrene, og tvang abbedene til skrive om leie- og eiendomsforholdene til fordel for den lokale adelen. Ealdorman Ælfhere var lederen for denne politikken. Han angrep Oswalds nettverk av klostre over hele Mercia. Ælfheres rival var Æthelwine, som var en trofast beskytter av sin slekts kloster Ramsey Abbey, behandlet han Ely Abbey og andre klostre strengt. Ved et tidspunkt i løpet av denne uorden, synes det som om Ælfhere og Æthelwine kom meget nær direkte krigføring. Det kan ha blitt bilagt av ved Ælfheres ambisjoner i East Anglia og til angrep på klosteret Ramsey Abbey. Æthelwine, støttet av slin slektning ealdorman Byrhtnoth av Essex og andre ikke nevnt med navn, samlet en hær og tvang Ælfhere til å trekke seg tilbake.
Svært få chartere har overlevd fra Edvards kort styre, kanskje så få som tre stykker, noe som etterlater hans kongetid i uklarhet. I kontrast er det tallrike chartere fra styrene til hans far Edgar før ham og hans halvbror Æthelred ham. Alle de bevarte chartere fra Edvards tid angår det sentral kongelige riket Wessex; to handler om byen Crediton i Devon hvor Edvards tidligere lærer og veileder Sideman var biskop. I løpet av hans styre ble pregestempler for mynter kuttet kun ved Winchester og deretter fordelt til andre myntverksteder over hele kongeriket. Det ble kun tillatt å kutte lokalt ved York og ved Lincoln. Det generelle inntrykket er at det var en reduksjon eller sammenbrudd av kongelig autoritet i midtlandet og i nord. Regjeringens maskineri fortsatte å fungere da riksmøter og kirkemøter møttes som vanlig under hans tid ved Kirtlington i Oxfordshire etter påske 977, og på igjen ved Calne i Wiltshire. Møtet ved sistnevnte ble en del rådsmedlemmer drept og andre ble skadd da gulvet i deres rom kollapset.

Ny gravleggelse og tidlig kult

Edvards lik lå gravlagt ved Wareham i et års tid før det ble gravd opp. Ælfhere tok initiativ for ny gravleggelse, kanskje som en botsøvelse. I henhold til Livet til Oswald ble liket funnet uten forråtnelse da det ble tatt opp, noe som ble sett på som et mirakel (dette er en form for mirakel som jevnlig hevdes ved påståtte helgener, eksempelvis Olav den hellige). Liket ble tatt med til Shaftesbury Abbey, et nonnekloster med kongelige forbindelser som hadde blitt donert av Alfred den store og hvor Edvard og Æthelreds bestemor Ælfgifu hadde tilbrakt sine siste år.
Edvards levninger ble gravlagt på nytt med en omfattende offentlig seremoni. Senere versjoner, som Passio S. Eadwardi, har en mer komplisert redegjørelse. Den hevdet at Edvards lik var skjult i en myr og ble avslørt ved mirakuløse hendelser. Denne Passio har datert den nye begravelsen til 18. februar.
I 1001 ble Edvards relikvier, ettersom han ble betraktet som helgen til tross for at han aldri ble kanonisert, overført (translasjon) til et mer framtredende sted innenfor nonneklosteret i Shaftesbury. Det er sagt at seremoniene ble ledet av daværende biskop av Sherborne, Wulfsige III, fulgt av en seniorprest som Passio kaller for Elsinus, andre steder identifisert med Ælfsige, abbed ved den nye minister (kloster) i Winchester. Kong Æthelred, opptatt av en trusselen av dansk invasjon, var ikke tilstede i egen person, men han utstedte et charter til nonnene i Shaftesbury sent i 1001 hvor han ga dem landområder ved Bradford on Avon, noe som er antatt å være beslektet. En helgenkalender fra 1200-tallet har gitt datoen for denne translasjon til 20. juni.
Framveksten av Edvards kult har blitt tolket på ulikt vis. Det er tidvis blitt framstilt som en folkelig bevegelse, eller som produktet av et politisk angrep på kong Æthelred av tidligere støttespillere av Edvard. Alternativt har Æthelred selv blitt sett på som en av de fremste drivkreftene i å fremme Edvards kult og den til deres søster Ædgifu (Edith av Wilton). Æthelred hadde store vanskeligheter med danske vikinger, og for å samle innlands støtte ville det hjelpe å ha både en hellig bror og en hellig søster. Det er antatt at Æthelred bevilget land ved Shaftesbury i 1001 ved translasjonen av Edvard og en del redegjørelser antyder at Æthelred fastsatte en festdag for Edvard i en lovtekst i 1008. Det er uklart om det var en nyvinning, tilsynelatende fremmet av erkebiskop Wulfstan II, fra Æthelreds tid som konge. Den kan isteden ha blitt kunngjort under kong Knut, Æthelreds etterfølger. Forskeren David Rollason har påpekt den økende betydningen til kultene til andre kongelige helgener i denne perioden. Blant disse er kultene til Egbert av Kents nevøer, hvis liv utgjør del av legendene rundt sankt Mildrith, og de til helgenene Kenelm og Wigstan fra Mercia.

Senere kulter

I løpet av 1500-tallet og den engelske reformasjon, tvang kong Henrik VIII igjennom en oppløsning av hele klostersystemet i England og mange hellige steder ble revet. Edvards levninger ble skjult for å unngå vanhelligelse.
I 1931 ble relikviene gjenoppdaget av Wilson-Claridge under en arkeologisk utgravning; deres identitet ble bekreftet av T.E.A. Stowell, en osteologist. I 1970 ble det gjort en undersøkelse av relikviene som slo fast at det var en ung mann som hadde dødd på samme vis som beskrevet med Edvard. Wilson-Claridge ønsket at relikviene skulle bli gitt til den russisk-ortodokse utenlandskirke. Hans bror, derimot, ønsket dem gitt tilbake til Shaftesbury Abbey. I flere tiår ble relikviene oppbevart i et bankhvelv i Woking, Surrey, grunnet den uløste tvisten om hvilket kirkesamfunn som skulle få relikviene. Til sist ble det bestemt at den russisk-ortodokse utenlandskirke skulle få dem. Relikviene overført til en kirke ved gravlunden Brookwood Cemetery i Woking med en skrinleggingseremoni i september 1984. Sankt Edvards munkebroderskap ble samtidig organisert. Kirken ble gitt nytt navn, St Edward the Martyr Orthodox Church, og er under embetsområdet til en tradisjonalistisk gresk-ortodokse kirkesamfunn.
I den ortodokse kirke er sankt Edvard rangert som en type helgen som aksepterte døden grunnet kjærligheten til Kristus.  Edvards minnedag i Martyrologium Romanum er den 18. mars, mens translasjonsfesten feires den 20. juni. Det er også en translasjonsfest den 13. februar. Hans fest feires i dag i det katolske bispedømmet Plymouth. Edvard avbildes i kunsten som en ungdommelig konge med septer eller sverd, og han holder et beger eller en ravn, noen ganger har han en dolk i sin venstre hånd. Han kan også holde en falk, som henviser til hans siste jakt. Fem gamle kirker var viet til ham. Edvard ble aldri offisielt kanonisert, men anerkjennes som en helgen av den ortodokse kirke, den katolske kirke og den anglikanske kirke.