Alexey Zaitzow

Livsløp

Zaitzow var av russisk høyadel, og måtte rømme fra Russland under revolusjonen i 1917. Hans far var da arrestert av bolsjevikene og ble skutt og drept under en fangetransport.
Etter to år på flukt, kom Zaitzow til Lillehammer i 1920. Der livnærte han seg blant annet ved å holde kurs i maling på silke, og ved å selge lampeskjermer han selv hadde malt. Etter ca. to år flyttet han til Oslo.
Han var utdannet marineløytnant og ingeniør fra hjemlandet, men kunne ikke bruke utdannelsen i Norge, på grunn av språkproblemer. Han valgte da å utdanne seg som billedkunstner, og studerte ved Statens kunstakademi under Christian Krohg fra 1922 til 1926.
Selv om han utdannet seg som billedkunstner, var han fortsatt opptatt av tekniske nyvinninger, som film og fjernsyn. Rundt 1930 bygget han sin egen fjernsynsmottager. En journalist fra Radiobladet titulerte ham «Norges første fjernsynsamatør», men Zaitzow påpekte at en mann i Fredrikstad også hadde tatt inn TV-sendinger fra utlandet på omtrent samme tid som ham selv. Zaitzows fjernsynsmottager er i dag oppbevart ved Norsk Teknisk Museum.
Etter tiden ved akademiet, arbeidet han i hovedsak som teaterscenograf, først ved ulike private teatre i Oslo, deretter ved Det nye teater (1928–1936) og Nationaltheatret (1935–1941).
Da Sovjetunionen gikk inn på de alliertes side mot Hitler-Tyskland under andre verdenskrig sommeren 1941, meldte Zaitzow seg inn i Quislings fascistparti Nasjonal Samling (NS). Begrunnelsen var at han og familien var blitt forfulgt av bolsjevikene. Han så Tyskland som venn av det russiske folk, og hadde tillit til Quisling på grunn av hans samarbeid med Nansen. Som medlem av NS var han med og utformet propagandautstillinger. Han arbeidet i reklamebyrået Herolden, der han laget både propagandaplakater og -pamfletter. Disse skrev han for å advare det norske folk mot farene fra bolsjevismen.
Samme år som han meldte seg inn i NS, ble han oppsagt fra stillingen ved Nationaltheatret, angivelig på grunn av teatrets økonomiske situasjon, men historiker Nils Johan Ringdal antyder at det kan ha vært på grunn av Zaitzows ideologiske valg.
Zaitzow arbeidet etter dette endel som scenograf ved Deutsches Theater i Oslo. Han skrev også et hørespill, Dagboken (1943), der han forsvarte de norske frontkjemperne. Ifølge Tilman Hartenstein i boka Det usynlige teatret: Radioteatets historie 1926-2001, var hørespillet i formen en ganske stilsikker blanding av opplest dagbok, brev og noen dramatiske scener.
I straffeoppgjøret etter krigen, ble Zaitzow funnet skyldig i å ha begått landssvik med sine propagandaskrifter. Ved vurdering av den endelige straffeutmålingen i Høyesterett, la dommeren vekt på hans og hans families skjebne under og etter revolusjonen i 1917. I 1946 ble han ble dømt til tvangsarbeid, og sonet ett år og fem måneder ved Ilebu. Mens han var der, fikk han fengselsledelsens tillatelse til å utsmykke fengselskapellet. Han ville lage et «Lengselens kapell», som et sonoffer for sine feilslåtte ideologiske valg under krigen. Zaitzow har selv skrevet om tanken bak utsmykningen, om selve arbeidet med den, og om symbolikken i de ulike motivene. Kapellet er fortsatt i bruk.
Familiens økonomi var vanskelig etter krigen. Alt de eide var beslaglagt for å dekke en idømt bot. Den første som sørget for at Zaitzow fikk arbeid som scenograf igjen, var Leif Juster, som selv hadde vært aktiv motstandsmann under krigen. Han ga ham flere oppdrag for revyteateret Edderkoppen. Etterhvert ble Zaitzow en meget viktig medarbeider for filmskaperen Edith Carlmar, og senere også for arkitekt Arne Korsmo og hans kone Grete Prytz Korsmo.
Alexey Zaitzow var far til skuespilleren, figurmakeren og figurteaterskaperen Tatjana Zaitzow (født 1942).

Billedkunst og scenografi

Hans billedkunst var påvirket av kubismen, russisk suprematisme og nasjonal folklore.
De samme trekkene går igjen i mange av hans sceniske løsninger. Da han arbeidet ved de private teatrene Mayol, Balkongen og Casino, kom han i kontakt med en avantgardekrets innenfor teatret. De ville bort fra naturalismen, skape et nytt teateruttrykk og spille ny, norsk dramatikk. Denne kretsen etablerte Det Nye Teater, som åpnet sitt nye teaterhus i 1929. Zaitzow ble ansatt som scenograf der allerede i 1928. I året før teaterhuset åpnet, spilte de turnéforestillinger. Åpningsforestillingene i det nye huset, var Hamsuns trilogi Ved rikets port; Livets spill og Aftenrøde. Zaitzows nyskapende scenografi ble lagt merke til og kommentert av de fleste anmelderne. Kristian Elster skriver for eksempel at hans «urealistiske, sterkt moderne innramninger» blir for outrerte i forhold til hva norske skuespillere kan forholde seg til, med sin naturalistiske og realistiske spillestil.
I den perioden han arbeidet ved dette teatret, 1928–1935, hadde han ansvaret for scenografi, og delvis også kostymer, for i alt 104 forestillinger.
Fra 1935 til 1941 var han scenograf ved Nationaltheatret, med ansvar for scenografien til 45 forestillinger.
Han ble kjent som scenograf også utenfor Norge. I Sverige hadde han blant annet engasjement for Ernst Rolf.

Film og fotografi

Zaitzow var opptatt av film. Allerede i 1934 arbeidet han med filmscenografi, for Tancred Ibsens film Op med hodet!
I et intervju med Johan Borgen i 1935 ble han spurt om han ikke hadde tenkt på å lage film selv. Han svarte: «Tenkt og tenkt. Jeg er en av de ivrigste kinogjengere i byen, bare at jeg helst undgår amerikansk film. Men først vil jeg ha nådd å gjøre noe riktig godt i teater».
Under krigen hadde han ansvaret for interiørene i Leif Sindings film Sangen til livet (1943) og Walter Fürsts Brudekronen (1944).
I 1944 fikk han muligheten til å lage en film etter eget manus: Ti gutter og en gjente. Filmen hadde barn i de sentrale rollene. Den regnes som den første norske barnefilmen. Zaitzow hadde selv både regi og scenografi. Dette var hans eneste film som regissør.
Like etter at Ti gutter og en gjente var ferdig produsert, ble filmbyrået Pan-Film opprettet. Zaitzow ble ansatt som kunstnerisk leder. Selskapet rakk bare å produsere én film før freden kom; Walter Fyrsts Villmarkens lov, som hadde première i desember 1944.
Zaitzow arbeidet mye med film etter krigen. Han var dreieboktegner og scenograf for flere av Edith Carlmars filmer. Han arbeidet også for andre regissører.
Han arbeidet endel som fotograf. Han hadde flere oppdrag for tidsskriftet Bonytt i 1951 og -52, og i perioder også for arkitekten Arne Korsmo og hans kone, designeren Grete Prytz Korsmo. Han var i tillegg delaktig i utforming av interiører i enkelte av Korsmos prosjekter.

Ettermæle

Zaitzow er ikke omtalt i Norsk kunstnerleksikon, og har ifølge teaterviter Kaare Stang vært «glemt» i ettertiden, til tross for stor produktivitet og betydning i sin samtid. Stang mener Zaitzow, og flere andre kunstnere, setter kunsthistorikere på en vanskelig prøve: «I hvilken grad skal en kunstners ideologiske handlinger få betydning for ettertidens vurdering av hans skapende arbeid?»
I 2007 ble det laget en dokumentarfilm om Alexey Zaitzow, Z for Zaitzow. (Regi: Kaare Stang)