Sildefiske

Sildefiske er fiske etter sild (Clupea harengus), en art som lever pelagisk i stimer i de nordlige delene av Atlanterhavet og Stillehavet. På grunn av rike forekomster med sesongvise innsig av enorme stimer nær kysten visse steder, har det vært forholdsvis lett å fange store mengder der. Det har også blitt drevet havfiske. Sildefisket har i flere århundrer hatt stor betydning for økonomi og mattilgang i flere land.
Sildefisket, særlig basert på norsk vårgytende sild (storsild, vårsild, feitsild og småsild), har i lange perioder vært det viktigste norske fisket. Vintersildfisket etter vårgytende sild foregår hovedsakelig langs møre- og nordlandskysten fra januar til mars med ringnot, trål og garn på 20–500 meters dyp. Bestanden av fisk har variert sterkt med rike og fattige tidsperioder over mange tiår. Overfiske førte til kvoteregulert fangst fra midt på 1960-tallet. I 1970 var praktisk talt hele gytebestanden borte, men tok seg seinere opp igjen.
Sild har stor næringsverdi og blir blant annet konservert frossen eller saltet. Norsk sild blir eksportert først og fremst til Europa og Japan.

Norsk sildefiske

(en) Kategori:Herring fishery in Norway – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons

Fiskesesonger

Sildefisket i Norge omfatter ulike sesonger og ulike størrelser og kvaliteter på fisken, for eksempel sommersild, bladsild, feitsild (fra oppvekstområdene i Barentshavet), vintersild, vårsild (sild som har gytt), forfangstsild, storsild og mussa (årsyngel).
Vintersildfisket er sesongfiske etter storsild som kommer inn til vestlandskysten for å gyte om vinteren. Sildefisket, som torskefiske, kunne derfor kombineres med jordbruk som et tilskudd når det gjaldt penger og mat.

Historikk

Fisken har kommet og blitt borte med ujevne mellomrom. Det var store årlige variasjoner i mengder. Silda har blitt fisket sør til svenskekysten.
En kjenner til dette fiskeriet allerede fra norrøn tid. Sild var en eksportvare på 1200-tallet til England  og Tyskland. Samtidig ser en også at sild var importvare til Danmark og Norge fra Slesvig omkring 1275.
I et pavelig brev skrevet en gang mellom 1161 og 1172 fikk folk i Norge lov til å fiske sild når den går under land, også på søndager og helligdager, unntatt de aller største høytidsdagene. I Stavanger er det torsk, lange og sei som dominerer i arkeologiske utgravinger, så tilsiget av sild der var neppe så stort.
Silda kom i store mengder på 1500-tallet først og fremst i distriktet omkring Marstrand. Fra om lag 1550 kom det også store mengder inn til kysten mellom Stavanger og Bergen, og særlig i Karmsundet. Fisket  på Vestlandet minket kraftig etter 1560. Sildefisket i Båhuslen ble skattlagt på 1500-tallet, men ble det ikke skattlagt på Vestlandet før et stykke ut på 1600-tallet. Det tyder på at stabilt sildefiske i hovedsak var på Båhuslenkysten.
Betydningen av vintersildfisket på Vestlandet fram til ca. 1620, er usikkert siden det er få kilder. Noen oppgir gode perioder på sørvestlandet til 1600–1685, 1699–1784 og 1808-1870. 
Silda og lønnsomheten kom tilbake på 1890-tallet. Næringa ble gradvis modernisert gjennom nye fangstmetoder og større og motoriserte fartøyer som kunne følge silda langs kysten og også drive havfiske. I 1940 og flere av krigsåra ble omtrent halvparten av silda fanget i Rogaland. Sildefisket gikk sterkt tilbake i løpet av 1960-åra på grunn av overfiske som følge av forbedret teknologi. I 1970-åra ble fisket stadig strengere regulert og forbudt i enkelte perioder. Først ut i 1980-åra ble det tillatt å fiske større mengder fisk, og kvotene ble etter hvert økt.

Sildefiske i kirkelig retorikk

Da sildestimene unnlot å komme inn til kysten på slutten av 1500-tallet, mente Absalon Pederssøn Beyer at dette var Guds straff fordi lensherren hadde tatt sildetienden fra bygdeprestene.
Peder Claussøn Friis mente at silden forsvant på grunn av folks slette oppførsel og utakknemlighet for Guds gaver. Han mente også at en underlig sild som var blitt fanget i 1587, var Guds advarsel om at han ville ta denne rike gaven fra dem, som han mente han også gjorde.

Konservering

Vi kjenner til at sild ble lagt i tønner på 1300-tallet. De ble trolig lagt i saltlake.
Hermetisk nedlegging av fisk begynte på Vestlandet 1870–80. Den norske fiskehermetikkindustrien utviklet seg deretter til en storindustri med internasjonalt marked, vesentlig på grunnlag av røkte brislingsardiner i olivenolje, seinere også sildesardiner.

Sildefiske i Nordsjøen

Norske fiskere driver også sildefiske i Nordsjøen og tilstøtende områder. Den norske deltagelsen i nordsjøfisket etter sild tok seg sterkt opp etter hvert som sildefisket på kysten gikk tilbake i 1960-åra. Også nordsjøsilda, som beskattes av flere land, ble etter hvert sterkt overbeskattet. Fisket måtte reguleres, og Norge innførte forbud mot fiske av atlantoskandisk sild i 1977. Også flere EU-land reduserte sitt fiske sterkt, men tok det opp igjen i begynnelsen av 1980-åra. Det norske fisket ble tillatt igjen i 1983.
I løpet av 1990-åra har det funnet sted betydelige endringer i fisket etter sild. Det totale fangstkvantumet av nordsjøsild er blitt redusert fra 667 000 tonn i 1989 til om lag 300 000 tonn i 2001. I åra 2002–2005 var det ei positiv utvikling, og totalkvoten for 2005 var på rundt 500 000 tonn med en norsk andel på 166 000 tonn. I fisket etter norsk vårgytende sild har det siden 1990-åra vært ei positiv utvikling. Den totale fangsten av norsk vårgytende sild har økt fra 78 000 tonn i 1990 til 890 000 tonn i 2004. Den norske fangsten er i samme periode økt fra 66 000 tonn til 485 000 tonn. Den norske kvoten for 2005 var satt til 578 000 tonn.

Sildefiske ved Island

Nordmenn har siden begynnelsen av 1900-tallet drevet sildefiske ved Island. I løpet av 1960-åra ble fisket sterkt redusert som følge av svikt i bestanden, og det opphørte ved inngangen til 1970-åra.

Internasjonal fangst

Fisket etter sild i Atlanterhavet blir styrt av flere organisasjoner som samarbeider på grunnlag av bestemmelser og reguleringer med blant annet fiskekvoter. I 2010 ble det erklært at arten ikke var truet av overfiske.