Henrettelse med elefant

Henrettelse med elefant (persisk: زير پى ِپيل افكندن, bokstavelig «å kastes under en elefants føtter») var i flere tusen år en vanlig henrettelsesmetode for dem som ble dømt til døden i Sør- og Sørøst-Asia, spesielt i India. Asiatiske elefanter ble brukt til å knuse, slite i stykker eller torturere fanger ved offentlige henrettelser. De trente dyrene ble brukt enten for å drepe offeret umiddelbart eller utsette det for tortur over en tid. I kongelig tjeneste representerte elefantene både herskerens absolutte makt og hans evner til å kontrollere ville dyr.
Bruken av elefanter til å henrette fanger forskrekket europeiske oppdagelsesreisende, og ble nedtegnet i mange reiseskildringer og livshistorier fra Asia. Henrettelsene ble til slutt forbudt av europeiske koloniherrer som tok kontroll over regionen på 1700- og 1800-tallet. Selv om denne bruken av elefanter i hovedsak ble benyttet i Asia, har også metoden blitt brukt i vestlige makter, som i Roma og Karthago, spesielt i forbindelse med avstraffing av soldater som gjorde mytteri.

Kulturelle aspekter

Intelligensen, tembarheten og dens mange anvendelsesmuligheter gav elefantene betydelige fordeler foran ville dyr som løver og bjørner, som ble benyttet som bødler av romerne. Elefanter er mer føyelige enn hester: Selv om en hest er villig til å storme fram i et feltslag, er den ikke villig til å trampe ned en fiendtlig soldat, men klyver i stedet over ham. Elefanter tramper gjerne ned sine fiender, derav stridselefanters popularitet hos generaler som Hannibal. Elefanter kan trenes til å henrette fanger på ulike måter, og kan dresseres til å forlenge offerets lidelser ved å torturere sitt offer langsomt til døde eller ved raskt å henrette den dømte ved å trå ham på hodet. Historisk sett var elefantene under en førers, eller mahoots, kontroll, og dermed kunne en hersker garantere en mulighet for å unnslippe straffen i siste minutt og på den måten vise seg barmhjertig.
Utallige slike tilfeller av nåde er nedtegnet fra ulike asiatiske kongedømmer. Siams konger trente sine elefanter til å rulle den dømte personen «langs bakken så sakte at han ikke skulle bli alvorlig skadd». Den mogulske sultanen Akbar den store sies å ha «anvendt denne teknikken for å presse rebeller, for så, når de var tilstrekkelig avskrekket, fikk beholde livet». Ved et tilfelle skal Akbar ha latt en mann bli kastet til elefantene, for så å gjennomgå fem dager med slik behandling før han ble benådet. Elefanter ble iblant anvendt til en slags manndomsprøve, hvor den dømte fangen ble sluppet fri dersom han klarte å avverge elefantens angrep.
Denne bruken av elefanter overgikk den allmenne kongelige makten ved at den omfattet liv og død. Elefanter har lenge blitt benyttet som symboler for kongelig autoritet (og det blir den fortsatt enkelte steder, som i Thailand, hvor kongen holder hvite elefanter). Ved å bruke dem som et maktmiddel, ble det sendt ut et budskap om at herskeren kontrollerte mektige skapninger som adlød ham fullstendig. Herskeren ble dermed ansett for å inneha en moralsk og åndelig dominans over ville dyr, noe som bidro til hans autoritet og mystikk overfor sine undersåtter.

Geografisk utbredning

Knusing med elefant har vært en anvendt henrettelsesmetode i mange deler av verden, både i vestlige og asiatiske riker. De tidligste opptegnelsene om slike henrettelser er datert tilbake til klassisk tid. Praksisen var imidlertid vel etablert på det tidspunktet, og fortsatte et godt stykke inn i det 19. århundre.
Selv om den afrikanske elefanten er betydelig større enn den asiatiske, ble den lite brukt til krig eller seremonier, da den er vanskeligere å temme enn sitt asiatiske motstykke. Enkelte riker i Afrika gjorde bruk av elefanter i antikken, men disse tilhørte den nå utdødde nordafrikanske underarten Loxodonta (africana) pharaoensis. Denne typen bruk av tamme elefanter har derfor i stor grad vært begrenset til de delene av verden hvor det lever asiatiske elefanter.

Sørøst-Asia

Det er mange beretninger om elefanter som har blitt brukt til henrettelser i Sørøst-Asia, og de har vært i bruk til dette formålet siden de tidligste tider i Burma, og like så i kongedømmet Champa på motsatt side av den indokinesiske halvøy. I Siam ble elefanter trent til å kaste den dømte opp i luften før den dømte ble trampet til døde. Den britiske diplomaten John Crawfurd beskriver i sin reiseberetning en annen metode for henretting med elefant som ble brukt i kongeriket Cochinkina (i dag i det sørlige Vietnam), hvor han tjenestegjorde som britisk diplomat 1821. Crawfurd husker der en hendelse hvor «lovbryteren ble bundet til en påle, og [kongens favoritt-] elefant løp i ham og knuste ham til døde».

Middelhavsregionen

Romerne, karthagerne og de makedonske grekerne gjorde iblant bruk av elefanter til henrettelser, da de også gjorde bruk av krigselefanter til militære formål, mest kjent i tilfellet med Hannibal. Opptegnelser viser at desertører, krigsfanger og forbrytere mot militære lover ble sendt til døden under en elefants fot. Perdiccas, som ble regent i Makedonia etter Aleksander den stores død, lot mytterister som støttet Meleagers fraksjon, bli kastet til elefantene for knusing i byen Babylon. Den romerske skribenten Quintus Curtius Rufus beretter om denne hendelsen i Historiae Alexandri Magni: «Perdiccas så at de [mytteristene] var paralyserte i hans nåde. Fra hovedhæren kalte han fram om lag 300 menn som hadde fulgt Meleager da han brøt ut fra det første møtet som ble holdt etter Alexanders død, og han lot disse bli kastet til elefantene foran øynene på hele arméen. Alle ble trampet til døde under dyrenes føtter...»
Den romerske skribenten Valerius Maximus forteller på samme tid hvordan general Lucius Aemilius Paulus Macedonicus «etter at kong Perseus ble beseiret i 167 f.Kr., lot menn bli kastet for elefanter for å bli trampet til døde for samme ordrebrudd [desertering]... Og denne brå og harde avstraffelsen var virkelig nødvendig for å opprettholde den militære disiplinen, for det er på denne måten hærers styrke står fast, og når den viker av fra den rette kurs, kommer styrken til å bli omstyrtet.»
Det finnes færre omtaler av tilfeller hvor elefanter har blitt brukt som rene bødler i sivile saker. Et slikt eksempel er nevnt av Josefus og i den deuterokanoniske boken tredje Makkabeerbok i forbindelse med egyptiske jøder, selv om historien imidlertid er apokryfisk. Tredje Makkabeerbok beskriver et forsøk fra Ptolemaios IV Filopator (regjerte 221-204 f.Kr.) på å slavebinde og brennemerke jøder i Egypt med Dionysos' symbol. Da majoriteten av jøder nektet, er det sagt at kongen skal ha latt dem innringe, og beordret dem trampet til døde av elefanter. Massehenrettelsene ble imidlertid avbrutt, og det påstås å ha vært engler som grep inn. Etter dette skal Ptolemaios ha inntatt en mer ettergivende holdning overfor sine jødiske undersåtter.

Dødsfall i nyere tid forårsaket av elefanter

Dødsfall forårsaket av elefanter er fortsatt vanlig i de deler av Afrika og det sørlige Asia hvor mennesker og elefanter lever i sameksistens. Bare i Sri Lanka omkommer 50-100 mennesker årlig som et resultat av sammenstøt mellom mennesker og elefanter. Dette dreier seg om ville elefanter som angriper mennesker.
Å bli knust av elefanter er en stor yrkesrisiko for elefantvoktere i zoologisk hage.
Da George Orwell jobbet som politi for den britiske kolonialregjeringen i Burma 1926, var han tvunget til å håndtere en hendelse hvor en tam elefant gikk berserk, og drepte en mann ved å tråkke på ham. Orwell beskriver hendelsen i sitt essay «Å skyte en elefant» («Shooting an Elephant»): «Friksjonen fra det store dyrets fot hadde flådd huden av hans rygg på samme måte som når en flår en kanin».