Dresin

Dresin er et fremkomstmiddel som går på jernbaneskinner. Dresinen ble oppfunnet i 1840-årene av tyskeren Karl Drais. Dresin ble blant annet brukt til å inspisere jernbanelinjen. De ble også brukt til persontransport i forbindelse med gruvedrift, eksempelvis på Kongsberg. På Kongsberg ble dresinen brukt frem til siste del av 1800-tallet. Etter hvert ble dresinen brukt som underholdning. Blant annet har en «jernbanelinje» med dresiner funnes som attraksjon for barn på Tusenfryd. Den settes i bevegelse ved å tråkke på to pedaler, eller med håndkraft.

Begrepet

Ordet dresin i det norske språket har sin opprinnelse i det tyske order Draisine, som kom fra den tyske baronen Karl Drais von Sauerbronn (1785-1851) som allerede i 1813 utviklet en fotdrevet vogn med fire hjul. Fire år senere, i 1817, utviklet han en tohjuls løpesykkel. Til å begynne med var Karl Drais opptatt av kjøretøyer beregnet på veg, men i 1838 dukket den østerrikske fabrikkeieren Frans Aloys Bernard i Wien fram med den første patentsatte skinnegående «løpemaskin» med to hjul. I 1842 hadde jernbanebyggingen startet omkring byen Karlsruhe, og Karl Drais fikk inspirasjonen for å utvikle fram en fotdrevet firehjuls vogn for skinnedrift. Etter dette, ble fotdrevede skinnegående vogner betegnet som «draisine», som også spredt seg til Frankrike og England hvor det konkurrerte med ordet velosiped om de samme kjøretøyene. 
I Norge har man tatt i bruk ordet tralle for samtidige dresintyper fra to til fire hjul uansett størrelse. Dette ordet kom på offisiell dokumentasjon i året 1879 da tjenestereglementet for Norges Statsbaners personell definerte de samme kjøretøyer som dresiner og traller. Større motordrevne dresiner ifølge tjenestereglementet fra 1926 betegnes som motortraller, ettersom disse er en mellomting mellom dresinen og skinnebilen. Forskjellige land har forskjellige betegnelser, for i USA har man ordet hand cars for disse med manuell kraft og speeders for disse med mekanisk kraft.

Dresinen

Den enkelte beskrivelsen av kjøretøyet fra et teknisk perspektiv er at det var et lett og åpent kjøretøy med fire hjuler som beveges ved hjelp av krank-, eller veivaksel-prinsippet. Det siste prinsippet ble senere brukt i tråbilene. Det var vanlig at to mann skulle betjene disse firehjuls dresinene, som var bygd med fotbetjening eller håndbetjening. Men det er meget forskjellige dresintyper fra de eldste som tidlig hadde store drivhjul til de minste som fungerer likesom sparken.

Trampetraller

Et litt mer populært kallenavn på de store firehjulstraller som kom til Norge i midten av 1860-tallet er «Drepern», fordi disse trallene hadde en vekt på mellom 500 og 600 kg, som drives med manuell fotkraft fra to mann gjennom veivaksel-prinsippet. For mennene som måtte drive disse trallene var det et tungt arbeid, og helt på kanten av å være uhåndterlig. Dermed kallenavnet. To eksempler har blitt bevart, en normalsporede tralle fra Kongsvingerbanen som har store drivhjul på hovedakselen, hjuldiameteren er på 135 centimeter. Den smalsporede trallen fra  Randsfjordbanen har den samme konstruksjonen med store drivhjul forut og mindre følgehjul bak, selv om den har rammeverk i sammenligning. Den var ikke mindre krevende. En smalsporet tralle på Rørosbanen som ikke har blitt bevart, hadde navnet «Tordenskjold».

Håndtraller

Håndtrallen var et svært allsidig kjøretøy som fantes i en rekke forskjellige utgaver, men disse har det samme kraftoverføringsprinsippet; ved å være hånddrevet ved hjelp av en spak. Spaken ble skjøvet frem og tilbake, så kraften som oppsto, overføres eksentrisk til en veiv. Derfra med tannhjulsoverføring til drivakselen. Håndtrallene som regel har rammer av varierte design dels av jern, dels av tre, de meste spinkle rammekonstruksjoner var foretrukket selv om det fantes mer forfinede eksempler med passasjersete. De fleste håndtrallene hadde fire hjul, men det var også eksempler med tre hjul, selv om de var uvanlig i Norge.
De fleste avbildede norske håndtraller har vertikale håndtak i selve spaken, andre av nyere dato har horisontale håndtak festet til spaken.

Pumpetraller

Denne dresintypen som var meget utbredt på det amerikanske kontinentet, var en spesiell håndtralle som på amerikansk-engelsk betegnes som hand cars. Den var sjeldent på det europeiske kontinentet, bare et eksempel i Norge har vært bevart - en pumpetralle av type «Sheffield Section Hand Car» som var levert til Dunderlandsbanen i 1904. To mann skulle stå på hver sin ende av plattformen og grepet tak i håndtakene festet til en vektstang opplagret på midten. Ved å «pumpe» med veivstangen blir manuell kraft overført til veivakselen og deretter til drivhjulene.

Sykkeltraller

Dette trallekjøretøyet er en kombinasjon mellom sykkelen og dresinen ved å bruke framdriftsmetoden fra sykkelen, det vil si pedalkrank, tannhjul og kjede til drivaksel og hjul. Man vet ikke når denne dresintypen kom til Norge, men trolig var det i 1898-99, da en del av baneutstyret som var opptegnet for ettertiden av Hovedbanen, nevnte en velocipeddraisin. Med sykkeltrallene var det mulig å kunne redusere vekten, slik at man kan problemfritt kjøre disse, et eksempel på Flisabanen som var brukt av banemesteren for inspeksjonskjøring, vekte bare 45 kilo. Den svenske fabrikken Orion som hadde leverte sykkeltrallen til banemesteren, kunne også tilby en velocipeddresin på bare 31 kilo, med store hjul på sykkelsiden.
Forskjellige hjul var benyttet på sykkeltrallen, blant annet lamellhjul, vanlige flenshjul, dobbeltflensede hjul for eksempel. Den vanlige sykkeltrallen etter hvert fikk to store hjul på sykkelsiden på den ene siden og et løpehjul på motsatt side. Firehjuls sykkeltraller betegnes som dobbeltdresin ettersom to mann har hver sitt pedalutstyr, når det var nok med bare en mann på den trehjulende trallen. Sykkeltrallen blir den meste vanlige dresintypen på de norske jernbanene, og som kunne ha norsk opprinnelse fordi flere verksteder tilbød egne sykkeltraller. Et eksempel er Ing. Hagen mek. Verksted i Hamar, hvor Sverre Hagen utviklet lamellhjul som var basert på en stålskive påboltet fire ring - den innerste ringen fungerte som flens mens de andre utgjorde hjulbanen mot skinnene. Dette var en suksessoppdrift for Hagen i lang tid, og et stort antall sykkeltraller var levert fra Hamar.

Sparketraller

Disse trallene var utelukkende brukt på stasjonsområder når personalet skulle forsørge diverse oppdrag som å legge om innkjørsporveksler. Disse uvanlige trallene var sannsynlig en skandinavisk spesialitet ettersom utenlandske publikasjoner nevnt disse som merkverdigheter i sin omtalelse om baneutstyret i Norge. Det er på en måte en sparkestøtting satt på lamellhjul man satt eller sto på, og så sparke seg framover. Banemesteren kan etter egne valg ta toget et stykke oppover med en sparketraller, og sparke nedover igjen.

Motordresinen

Motoriserte dresiner oppsto som svar på etterspørsel etter inspeksjonskjøretøyer og assistansekjøretøyer for benyttelse på større områder langt utenfor stasjonsområdene etter hvert som jernbanetraseene ble lengre og lengre. Til å begynne med hadde man prøvd med dampmaskin, noe som var mulig ved å sette små dampmaskiner tatt fra båter på dresinene, men forbrenningsmotoren ble det meste foretrukne valget. Angivelige er den første motordresinen som på norsk betegnes også som motortralle, bygd av Daimler i året 1887, en slik eksempel er bevart på museet drevet av Mercedes Benz. Det var ved århundreskiftet mellom det nittende og det tjuende århundret motordresinen med forbrenningsmotor hadde sitt gjennombrudd, da et stort antall jernbaneprodusenter i flere land begynte med å sette motordresiner i produksjon. Det første eksemplet som kom til Norge var trolig i året 1901, da avisen Aftenposten meldt fra om innkjøpet av en motortralle fra Cheffield Car Co. i USA.
Motortrallen fordeles inn i mange forskjellige varianter etter hvert som tiden gikk, ettersom konseptet var enkelt nok for en improvisering uten stans - de tidlige modellene var lite annet enn motoriserte håndtraller med sittebenker, hvorav den forreste hvilte på en motorkasse som rommet motoren av forskjellige sort. De var for tungt for stasjonspersonell spesielt i land med tynn befolkning, samtidig som man overførte mye av automobilutviklingen til nyere motortraller som med tiden fikk vindskjerm og senere tak. Dermed skilte kjøretøyene seg ut i de «vanlige» motortraller som burde være lett for at en mann skal kunne sette dem av og på sporet, og tunge motortraller som nærmet seg bilkjøretøyet i størrelse og ytelse. De minste motortrallene var utstyrt med lamellhjul og de største med støpejernhjul.
Vern mot værelementene fulgt til at det var reist tak på motortraller ment for linjeinspeksjoner, motorteknologien som var upålitelig fordi motoren var direkte forbundet til drivakselen, ble bedre med tiden. Vanlige motorer tatt fra motorsykler og biler ble tatt i bruk, men sentrale krav knyttet til ønsket om å snu dresinen ved en planovergang og at den kan settes av sporet i nødstid fulgt til at trallekonstruksjonen mange steder fikk firkantede form. En slik motortralle fra Kristiansand med navnet «Klumpen» er kledd med aluminiumsplater med glassruter, med plass for ni sitteplasser. Den er bevart av Norsk Jernbanemuseum. En litt mer nyere motortralle bygd av Åmlids mekanisk verksted i Herefoss fra året 1960 var en åpen tralle med vindskjerm, tak i glassfiberarmert plast og en Citroen 2CV-motor. Det er meget stor variasjon i oppbygging og design blant motortrallene, men felles for disse er at de har det samme understellet med flenshjul i hver hjørne.
Et typisk  eksempel på en tung motortralle i tjeneste hos NSB i Norge er den svenskbygde standardmodellen KVAB (Kalmar Verkstadsaktiebolag) MDR131 som opprinnelig var en modell overtatt fra Bergbolagen i Lindesberg, i produksjon fra 1959 til 1965. Den bevarte motordresinen var litrert som Imb type 264 (Imb betyr inspeksjonsbil) under navnet «Markasken». Over to hundre eksempler var bygd av Bergbolagen og KVAB, og var mer arbeidstransport enn inspeksjonsbil ettersom det har tre dører på hver side og ti sitteplasser. Dette gjorde motortrallen velegnet som transport for banearbeidere på store stasjonsområder. «Markasken» som var levert til NSB i 1962, er 3,31 meter lang med en tomvekt på 1,8 tonn, og hadde en Volvo B16A-motor med helsynkronisert girkasse fra det samme selskapet. Aktuelt er «Markasken» noe større enn normalt, ettersom en liknende motortralle fra Bergbolagen med bare to dører hver side var 2,6 meter lang. De største motordresinene var ment for personbefordring. 
«Vanlige» motortraller kunne være meget lett som sett med banemestertrallen bygd av A/S Arne Hols dresinfabrikk i Levanger i 1953, den hadde en skråstilte frontkarosseri med plass for to, med en motor på 15-20 hk av merket JAP fra England, den har en vekt på cirka 330 kg. 28 eksempler av denne typen var levert i 1953 til 1956. Noen ganger var kravet om å ha så lite dødvekt som mulig så sterk, at man bare reist overbygg av hule rører trukket med canvas for å gi tilflukt mot værelementene, mange åpne motortraller var «ombygd» med overbygg. Andre hadde glassfiber eller pegamoid enten i fronten eller bare åpent bak. Johan Krefting i Hamar bygd en ganske uvanlig motortralle med understell av helsveisede rør og aluminiumsplater som en «spiss» konstruksjon med pilotcockpit for tre personer i 1925, da NSB kjøpte fem eksempler måtte det være sidedør på begge sider for på- og avstigning.
I Sverige var det ikke en tydelig grense mellom motordresinen og skinnebilen eller skinnebussen ettersom man var litt mer fleksibelt. Ofte var bilkomponenter gjenbrukt for bygging av motordresiner som sett i Åtvidaberg hvor en fabrikk måtte legges ned, hvor tolv biler var ferdigbygd i 1910. Da restlageret skulle selges bort, gikk AJ Järnvåagsmaterial inn og kjøpte hele lagret av bilkomponenter man siden benyttet i sin produksjon av motordresiner, disse var populært kalt åtvidabergsdressin. Dette eksemplet var fulgt av andre produsenter deriblant Hilding Carlsson. Disse dresinkjøretøyer i Sverige betegnes som «motortraller» fremfor rälsbilar (skinnebiler). En skinnebil som regel er skinnegående bilkjøretøyer originalt ment for vegkjørsel, mens en motortralle med bilutseende egentlig er egne konstruksjoner oppbygd med bilkomponenter.
Hilding Carlsson som senere ble kjent for sine skinnebussene, leverte et stort antall motortraller siden 1917 til flere svenske jernbaneselskaper, som etter hvert var blitt så lik bilkjøretøyet at bare innbygde jernbaneteknikk avslørte dem som motortraller, selv om bilkomponenter utgjorde en meget stor del av konstruksjonen. I årene mot krigsutbruddet i 1939 ble hans motortrallene mer og mer strømlinjede i sin profil. Andre bilprodusenter tilvirket spesielle varianter av eksisterende bilkjøretøyer som skinnebiler som Tatra T15/52 slik at grensen mellom motordresinen og skinnebilen uttynnes.

Akkumulatortraller

Motortraller var et populært transportmiddel på industribane i forbindelse med utbygging og bemanning av industrianlegg, men også i forbindelse med kraftverk og forsvarsaktivitet. I Norge hadde man akkumulatortraller, det mente traller drevet med batterier for bruk i tunnelbaner. Gaustabanen på Rjukan har en akkumulatortralle bygd av Levahn i 1965, som var satt inn på den oppegående tunnelbanen på 850 meter med svak stigning. Trallen er 3,72 meter langt med akselavstand på bare 1,2 meter på 800 mm sporvidde. Strømmens Værksted leverte en ganske stor akkumulatortralle for mannskapstransport til Nedre Vinstra kraftverk i 1955, hvor den gikk i en tunnelbane fra Dovredalen til kraftstasjonen. Pga. sin størrelse så den kan forveksles med en skinnebuss, hadde trallen fått kallenavnet «Trikken». Den er ikke bevart fordi den ble hugd opp i 1970-tallet.

Damptraller

Dampdresiner dukket opp i den siste halvdelen av 1800-tallet, men i Norge var det registrert bare en gang hvor en slik damptralle var tatt i bruk, da Akers Værksted leverte en damptralle til Vestfoldbanen i 1878. I Sverige var de langt mer allment, hvor det oppsto en industri omkring denne vogntypen i 1880-tallet, ettersom forskjellige jernbaneverksteder og private verksteder tilbød ulike modeller til de svenske jernbaneselskapene. Ved dette tidspunktet hadde dampdrevne slupper oppstått, små 5-10 meter lange privatdampere med stående damppanner og dampmaskiner med en til to sylindre. De fleste verkstedingeniørene bare overførte maskineriet fra disse «colibrisluparna» til dresinunderstellet.
Forskjellige dampdresiner oppsto i Sverige, blant annet en litt for stor treakslet dresin bygd av lokføreren Gustaf Holmgren i løpet av flere år fra 1877 til langt ut i 1880-tallet. I kontrast til andre modeller hadde Holmgrens dampdresin liggende damppanne med ildsted av Belpaire-type. Det vist seg å være i det meste laget for de fleste jernbaneselskapene, det vites ikke om han klarte å selge kjøretøyet. Andre produsenter krysset grensen mellom dresinen og skinnebil/buss som sett med Munktells som solgt 7 dampvogner til OFWj (Oxelösund-Flen-Westmanlands Järnväg), som fungerte som skinnebuss med en passasjerkapasitet på 12 passasjerer.

Motoriserte sykkeltraller

I etterkrigstiden hadde mopedene spredt seg over hele Norge og flere andre land i Europa, og det oppsto en voksende interesse for å tillate en motorisering av eksisterende manuelle dresiner ved å bruke moped- og senere motorsykkelmotor som var den gang kalt knallertmotor. Så tidlig som i 1903 var de første motoriserte sykkeltrallene bygd av Söderbloms gjuteriaktiebolag i Sverige. I 1954 konkluderte NSB etter å ha testet 15 forskjellige sykkeltraller med motor, at en sykkeldresin med påmontert motor er mer anvendelig og økonomisk enn motortraller ettersom det ble lettere å foreta linjevisitasjon uten å måtte bruke den større motortrallen. Anskaffelsen av motoriserte sykkeltraller hendt tilfeldig og uoversiktlig utover 1950-tallet, ettersom mopedmotorleveranser umiddelbart tilbød sine produkter til banemestre og linjevisitører. Sykkelfirmaet Jonas Øglænd fra Sandnes kom på banen med sine Tempo mopeder med tysk Sachs motor.
Øglænd som opplevd suksess med sine modellene Handy, Comfort og Lett i denne perioden, tilbød de tyske en-sylindrede totaktsmotorer av merket Sachs som var pålitelige, slitesterke og økonomiske, samt enkelt å montere på enten eksisterende eller nybygde sykkeldresiner. NSB trengte ikke annet enn å utarbeide spesifikasjoner om tekniske bestemmelser ovenfor selvbyggere som ofte bare tok kontakt med nærmest verksted. I året 1961 var trolig over ett tusen sykkeldresiner utstyrt med motorer, og var populært kalt «knallerter». I 1964 ble det besluttet at samtidige motordresiner må ha gulfarge på seg, og de motoriserte sykkeldresinene fikk gulfargede og trekantede rammeverk omkring selve konstruksjonen. 
I den 1. mai 1993 ble det lagt ned et forbud mot sykkeltralle. I de to siste tiårene var sykkeltrallen i ferd med å bli overflødig fordi helsveisede skinner avløste eldre skinner som var sammenskjøttet, noe som tidlig hadde vært nødvendig å visitere så ofte som mulig i den daglige driften. Dermed måtte man lengre ut, og den tunge motortrallen som flerrolls kjøretøy med flere manns besetning kunne påta seg mye av inspeksjonsarbeidet man mer ofte paret sammen med vedlikeholdsarbeid. Et problem med de lette inspeksjonstrallene er at disse var «usynlig» for toglederne som må underrettes i telefonforbindelse og at rutetabellene følges slavisk av personalet for å unngå ulykker.
Som den mangfoldige motortrallen var den motoriserte sykkeldresinen også svært varierte. Noen ganger var mopeder brukt som dresiner med fire hjul som sett i 1962 da mopedscooteren KR50 var brukt på smalsporbanen på Rügen. Banevokter Ragnvald Kvamme på Treungenbanen hadde i 1960-tallet bygd en egne sykkeltralle som fikk kallenavnet «Sputnikken». Det var ikke nok med å bare montere motoren, han også bygd et strømlinjet motorsykkelslikende karosseri på sykkeldelen.

Pansrede dresiner

I engelskspråklige publikasjoner er betegnelsen på mindre pansrede skinnegående kjøretøyer basert på et flat og kort understell «trolley», som oversettes til «tralle» på norsk. Slike skinnekjøretøyer enten var selvgående rekognoseringskjøretøyer eller en del av et pansertog hvor disse kan fungere som oppklaringsvogner foran det ankommende pansertoget. Oppklaringsrollen var spesielt viktig for pansertogets overlevelse ettersom fiendtlige styrker kunne ligge i bakhold, derfor hadde tyske, japanske og russiske styrker upansrede eller pansrede motordresiner som en viktig del av pansertogstjenesten under den andre verdenskrigen (1937-1945) i møte med irregulære fiender, noen ganger var vanlige motordresiner sendt forut med et skytterlag. Det var også viktig å opprettholde jernbanevirksomheten, og dermed må reparasjonslag sendes ut etter sabotasjeaksjoner. Både hånddrevne og motoriserte dresiner var viktig for denne rollen. 
Det er tre bestemte klassifiseringer på militære dresiner; upansrede rekognoseringsdresiner, lette pansrede dresiner med lett skyts og tyngre pansrede dresiner med tungt skyts. Men disse dresinene var spesielt utsatt for fiendtlig aggresjon, noe som fulgt til bruk av fjernstyrte dresiner som sendes forut. Spesielt var japanerne interessant i disse dresinene ettersom deres kontroll over det okkuperte Kina avhengiges av kontroll over jernbanetraseer på store avstander ofte gjennom ukontrollerte landområder. Ikke mye er kjent om disse, men disse kan være bemannet ved behov. I møte med irregulære motstandere under geriljakrig var store pansertog ikke alltid effektiv, ettersom man måtte patruljere langs sårbare jernbanetraseer som ofte var det første målet for sabotasje og overfall. 
De britiske styrkene som utkjempet sine kolonistridighetene i 1950-tallet deriblant i Malaysia, skapt fram en pansrede standardmodell bygd av Wickham. Denne standardmodellen var brukt i flere land og hadde sett strid i Malaysia, de portugisiske koloniene og Rhodesia. Noen av eksemplene fra Malaysia var solgt til Sør-Vietnam. I de sørafrikanske konfliktene fra 1960-tallet fram til 1992 i Rhodesia, Angola og Mocambique var disse Wickham-dresinene ofte i kamp, noen ganger gikk disse tapt. Flere eksempler har blitt bevart. Noen av de bevarte eksemplene er i Thailand, blant annet i Bangkok på Bang Sue og Hua Lamphong. Selvbygde pansrede dresiner var ikke uvanlig som under den nederlandsk-indonesiske krig 1946-49, hvor nederlandske kolonitropper simpelt satt panserkarosseri fra panserbilen av type BRAAT ovenpå en motordresin eller en flatvogn.
Større pansrede dresiner var utviklet av flere land, hvor disse fikk maskingevær- eller kanontårn. Et eksempel er den tsjekkoslovakiske Tatra-Skoda som var solgt til Polen i 1926. Den polske varianten fikk betegnelsen Tatra T-18. På basis av denne dresinen utviklet polakkene fram forskjellige dresinkjøretøyer ettersom man var dypt interessant i ideen om «små» jernbanevogner enten som del av pansertog eller som transportmidler for stridsvogner. Noen ganger var T-18 dresinene brukt for å trekke disse trallene som stridsvognene hvilte på. Tyskland var ikke sent med å følge etter, blant annet Steyr-skinnekjøretøyene i 1943-1945 på et understell med akselavstand på 2,2 meter. Noen ganger hadde disse åpen topp, noen ganger stridsvogntårn tatt fra eldre PzKpfW III stridsvogner på et utvidet understell med fire aksler.
Noen ganger var spesielle dresiner brukt som «jernbane-torpedoer» hvor man simpelt sendt ut en ubemannet motordresin i spinkel konstruksjon med en torpedoliknende bombe for å ramme fiendtlige pansertog. Minst 5 eksempler av type ZhDT-13 var delt ut i Sovjetunionen etter aksemaktenes invasjon i juni 1941, bare for å oppdage at tyskere omrigget alle erobrede jernbanene til en forskjellig sporvidde.

Turistattraksjon

Det drives utleie av dresiner på gamle nedlagte jernbanespor flere steder i Norge. Blant annet på Flekkefjordbanen (utleiested Flekkefjord stasjon) fra Flekkefjord til Bakkekleivi holdeplass.   
Det er også dresinutleie fra Veggli (Veggli vertshus) på nordre del av Numedalsbanen, på Ålgårdbanen, på Namsosbanen (fra Namsos camping) og på Dokka er det utleie av dresiner på en del av Valdresbanen.
I Sverige er det flere baner hvor det er mulig å leie dresiner.