Antoine de Jomini

Unge år

Jomini ble født i Payerne i kantonen Vaud i Sveits den 6. mars 1779, hvor hans far fungerte som borgermester. Familien Jomini hadde lenge holdt til i Sveits men var opprinnelig fra Italia og hadde sympati med Frankrike. Som ung gutt var Jomini «fascinert av soldater og krigskunsten,» og håpet på en militær karrière, men hans foreldre presset han i stedet inn i forretningslivet. Jomini begynte derfor på en forretningsskole i Aarau fjorten år gammel.
I april 1795 sluttet Jomini på skolen og begynte å arbeide for bankfirmaet Monsieurs Preiswerk i Basel. I 1796 flyttet han til Paris hvor han først arbeidet hos et bankfirma og deretter som aksjemegler. Etter en kort periode i forretningslivet «overbeviste Jomini seg selv at det kjedelige livet som bankmann ikke kunne sammenlignes med hva den franske arméen kunne tilby,» og bestemte seg for å bli militær offiser så fort han fant en mulighet.

Tjeneste i den sveitsiske arméen

Etter etableringen av Den helvetiske republikk i 1798 ble Jomini «en ivrig revolusjonær», fulgte Frédéric-César de La Harpe og fikk en stilling i den nye sveitsiske regjeringen som sekretær for krigsministeren med grad som kaptein. Etter å ha blitt forfremmet til major i 1799 tok Jomini ansvar for reorganisering av ministeriets arbeide. I den funksjonen standardiserte han mange prosedyrer og brukte sin stilling til «å eksperimentere med organisasjonssystemer og strategier.»
Etter fredsavtalen i Lunéville i 1801 returnerte Jomini til Paris hvor han arbeidet for en produsent av militært utstyr. Han fant arbeidet lite interessant og brukte mesteparten av sin tid på sin første bok om militær teori: Traktat om store militære operasjoner (fransk: Traité des grandes operations militaires). Michel Ney, en av Napoléons ledende generaler leste manuskriptet til boken i 1803 og støttet utgivelsen. Boken ble gitt ut i flere bind i årene fra 1804 til 1810, og ble «raskt oversatt og vidt diskutert» i Europa.

I den franske arméen

Jomini deltok i krigen i 1805 og tjenestegjorde i marskalk Neys stab. Han var med Ney under Ulm-felttoget og i desember samme år ble han tilbudt en stilling som oberst i den franske arméen.
I 1806 publiserte Jomini sine tanker om den forestående krigen med Preussen. Dette, sammen med hans kunnskap om Fredrik den stores felttog, som Jomini hadde beskrevet i verket Traité, ledet Napoléon til å knytte han til sitt hovedkvarter. Jomini var med Napoléon under slaget ved Jena-Auerstedt og slaget ved Eylau, hvor han gjorde seg fortjent til Æreslegionen.
Etter Freden i Tilsit ble Jomini utnevnt til stabssjef hos marskalk Ney og ble adlet som baron. Under felttoget i Spania i 1808 var hans råd ofte svært viktig for marskalk Ney. Jomini hadde imidlertid krangler med sin sjef og ble ofte angrepet av andre franske offiserer, særlig Napolénos stabssjef, marskalk Louis-Alexandre Berthier.

I den russiske arméen

Allerede så tidlig som i 1807 hadde Jomini fått spørsmål om han kunne tenke seg å gå i russisk tjeneste, men da Napoléon fikk høre om hans plan om å forlate den franske arméen klarte han å overtale han til å bli ved å utnevne han til brigadegeneral (fransk: général de brigade). I noen år etter hadde Jomini både fransk og russisk rang, med aksept fra begge statsoverhoder. Men da krigen mellom Frankrike og Russland brøt ut ved Napoleons felttog i Russland 1812 kom han i en vanskelig stilling som han løste ved å ta en ikke-stridende stilling.
Jomini var således opptatt da de franske styrkene trakk seg tilbake fra Moskva og opprøret i Preussen gjorde at Tyskland ble det sentrale krigsområdet. Han sluttet seg igjen til marskalk Ney og deltok i slaget ved Lützen. Som stabssjef for Neys korps gjorde han en viktig innsats på fransk side før og under slaget ved Bautzen og ble deretter anbefalt for opprykk til grad som divisjonsgeneral. Napoleons stabssjef Berthier var imidlertid negativ, han fjernet Jominis navn fra listen, satte han i arrest og kritiserte han i offisielle ordre for å ikke å ha levert visse stabsrapporter han hadde blitt bedt om.
I hvor stor grad Jomini var ansvarlig for visse misforståelser som hindret oppnåelsen av alle ønskede resultater av Neys angrep ved Bautzen vet vi ikke. Men bakgrunnen for reprimanden var slik Jomini selv så det triviell og grunnløs og i våpenhvileperioden sommeren 1813 gjorde han hva han hadde tenkt i årene før og gikk i russisk tjeneste. Slik situasjonen var ble overgangen av mange av hans tidligere kolleger sett på som forræderi, endel russiske offiserer så det også slik. I Jominis forsvar må det sies at han i endel år hadde hatt en passiv stilling i den russiske arméen og at han hadde takket nei til å ta del i invasjonen av Russland i 1812. Det viktigste, og noe Napoléon også kommenterte, var at han var borger av Sveits, og ikke franskmann.
Jominis sveitsiske patriotisme var sterk og han trakk seg tilbake fra koalisjonsstyrkene da han innså at han ikke kunne hindre brudd på Sveits' nøytralitet. Bortsett fra hans kjærlighet for fedrelandet var hans ønske om å studere, lære og praktisere krigskunst hans viktigste drivkraft. Ved det kritiske øyeblikket i slaget om Eylau utbrøt han følgende: «Om jeg var den russiske kommandanten for to timer!». Da han sluttet seg til koalisjonsstyrkene fikk han grad som generalløytnant og ble utnevnt til rådgiver (fransk: aide-de-camp) for Aleksander I av Russland. Han ga viktig assistanse til koalisjonsstyrkene under felttoget i Tyskland høsten 1813. En anklage om at han hadde avslørt antall, stillinger og hensikter den franske arméen hadde ble i ettertid av Napoléon avvist som grunnløs. Som sveitsisk patriot og fransk offiser avslo han å ta del i passeringen av Rhinen ved Basel og den påfølgende invasjonen av Frankrike.
I 1815 var han med tsar Aleksander i Paris og forsøkte forgjeves å redde livet til sin gamle sjef marskalk Michel Ney. Forsvaret av Ney var nær ved å koste Jomini hans stilling hos russerne. Han lyktes imidlertid i å overvinne motstanden fra sine fiender og deltok i Wienerkongressen.

Virke etter krigen og pensjon

Etter flere år i pensjon og opptatt med litterært arbeid vendte Jomini tilbake til den russiske arméen og ble i 1823 utnevnt til general. Frem til han igjen trakk seg tilbake i 1829 var han i hovedsak opptatt med  den militære utdannelsen av den kommende tsar Nikolaj I og i organiseringen av en russisk stabsskole. I 1828 arbeidet han med Den russisk-tyrkiske krig (1828–1829) og ved beleiringen av Varna ble han tildelt Aleksander Nevskij-ordenen.
Dette var hans siste aktive tjenesteperiode. I 1829 bosatte han seg i Brussel og levde der de neste tretti år. Etter forgjeves å ha forsøkt å få politisk forståelse mellom Frankrike og Russland ble han i 1853 kalt til St. Petersburg for å være militær rådgiver for tsaren under Krimkrigen. Han returnerte til Brussel etter fredsslutningen i 1856. Noe senere bosatte han seg i Passy nær Paris. Han var ivrig beskjeftiget frem til slutten av sitt liv med å skrive avhandlinger, traktater, pamfletter og åpne brev om militære og politiske emner. I 1859 ble han spurt av Napoleon III om å legge frem en plan for et felttog i Italia. En av hans siste essay tok for seg Den østerriksk-prøyssiske krig av 1866 og betydningen av kammerlader rifler. Han døde i Passy bare ett år før Den fransk-prøyssiske krig av 1870-1871.