Musikk for bryllup og begravelser

Handling

Sara er en svensk forfatter med suksess, gift med den norske arkitekten Peter Strøm som har tegnet villaen ved havet de bor i.  Etter at barnet deres dør, skilles de og hun overtar villaen fordi hun har solgt så mange bøker. Sara får langsomt tilbake lysten til å leve og møte andre mennesker som liker magedans. Hennes nyeste selvbiografiske bok har solgt godt, så hun trenger ikke leie ut kjellerleiligheten til en jugoslavisk (serbisk) flyktning, musikeren Bogdan. Men hun vil ha liv i huset.
Eks-mannen Peter kommer på besøk og vil overnatte fordi da blir det nært sykehuset han skal undersøkes på neste dag. Peter blir ikke glad når han ser at Sara har hengt opp et bilde som ikke passer, og sier han har svulst på hjernen. Men så skyter han seg i kjellertrappen, og Sara kommer i kontakt med to av de mange (viser det seg) kvinnene i hans liv: Den nye hustruen Helen (en kjent engelsk fotomodell som er gravid med hans barn) og den svenske elskerinnen Kaja, som var én av hans studenter.  De tre prøver å vaske vekk blodet, men så kommer Bogdan med sigøynerorkesteret sitt og det blir full fest. Sara rømmer fra alt bråket (og blir glad i Kristoffer Joner), men så neste dag spiller de plutselig i begravelsen og det hele slutter med at Sara også blir glad i Bogdan som slår hull i kjellerveggen.

Mottakelse

Etter premieren ved Filmfestivalen i Haugesund 18. august 2002, uttalte Klassekampen at filmen var publikumsvennlig, mye mer utadvendt og lettforståelig enn Straumes tidligere filmer. Dagsavisens Brita Møystad Engseth mente endog filmen var overtydelig, og ga den 2 av 6 stjerner, også fordi filmen var «uferdig og umoden». Avisa Nordlys derimot, anså den for kaotisk og for komplisert til andre enn et voksent publikum.  Åpningsscenen med Fredrik Skavland som gravende journalist var ifølge Dagens Næringsliv lite troverdig.  Bergens Tidende fant filmen filmteknisk lekker, men at regissørens perfeksjonisme gikk på bekostning av innholdet. Også Dagbladet syntes filmen var lekker men tematisk banal og statisk (3 av 6). VG skrev at filmen var totalt uinteressant. Den tekniske utførelse ble av Per Haddal beskrevet som «musikalsk», idet han tror Straume kan bli en nordisk filmkunstner av format.
Etter visningen ved Filmfestivalen i Venezia den 3. september 2002, fikk Straume stående applaus fra nesten alle fullsatte 1 300 seter i Sala Grande. Tilstede var også utenriksreporter Åsne Seierstad som uttalte at filmen var en «nydelig og stemningsfull film». Dessverre ble Straume slått av kinesiske Tian Zhuangzhuang.
Etter et besøk i Toronto ble det varslet noe interesse internasjonalt for å kjøpe filmen, som i Norge solgte dårlig, bare 9 000 per 21. september. Samtidig som filmen nomineres til Nordisk råds pris for beste nordiske film, uttaler Norsk Filmfonds filmkonsulenht Erlend Loe i filmbladet Rushprint at Straume «burde ha blitt oppfordret til å gå flere runder [ med manus ] før pengene ble bevilget».  Straume ble rasende.  Forfatteren Lars Saabye Christensen sa til debatten at filmen «gjorde uhyre sterkt inntrykk på meg og jeg er glad for at det kan lages slike filmer i Norge», filmskaper Margaret Olin mente Loe burde ringe til Straume, og Liv Ullmann følte det var uhøflig av Loe å kritisere Straume mens filmen fortsatt gikk på kino.
Det var før filmen av Robert Redford ble valgt ut til Filmfestivalen i Sundance, og at filmen ble solgt til fire land (Italia, Tyskland, Polen og Tyrkia) under film- og TV-messen i Milano. Filmen tok publikumsprisen ved den nordiske filmfestival 2003 i franske Rouen, og ga Amandaprisen 2003 til Lena Endre for beste kvinnelige hovedrolle.