Erik Scavenius

Bakgrunn

Erik Scavenius var en av de syv sønner som godseier Carl Sophus Scavenius til Klintholm på Møn etterlot seg. Han følte seg sterkt knyttet til familien og uttalte seg tross sin sterke tilknytning til Det Radikale Venstre alltid anerkjennende om høyremannen konseilspræsident Jacob Brønnum Scavenius Estrup til Kongsdal, som var farens fetter. 
Scavenius forberedte seg tidlig på en karriere i søværnet og påmønstret i 1891 som frivillig lærling krysseren «Ingolf». Han fortsatte deretter som sjøkadettaspirant på kadettskipet «Dagmar», men strøk i 1894 ved opptaksprøven til søofficersskolen. Herom uttalte han seg med tydelig bitterhet mer enn seksti år senere i et filmet intervju. Saken var at hans foresatte lot ham dumpe ved å gi ham en lav karakter i «Forhold om bord», som tildeles av sjefen etter skjønn uten nærmere begrunnelse.

Tidlig karriere

Da han 17-årig sto på bar bakke etter forsøket på å bli marineoffiser, gikk han på studenterkurs, bestod artium og leste videre på Københavns Universitet for å kvalifisere seg til diplomat. Han blev cand.polit. i 1901 og begynte 1. april samme år som volontør i Udenrigsministeriet på Kongens Nytorv. Han ble fast ansatt etter utstasjonering i ti uker som fungerende legasjonssekretær i St. Petersburg og gjorde deretter kortvarig tjeneste ved legasjonene i Stockholm, Berlin og Paris. Fra 1906 var han ledende legasjonssekretær i Berlin under kammerherre Johan Hegermann-Lindencrone, som han sympatiserte med, og hvis syn på det dansk-tyske forhold lå helt på linje med hans eget.

Politisk karriere

Det var en overraskelse da han i 1909 ble utnevnt til utenrilsminister i Carl Theodor Zahles første ministerium. Årsaken var at han som motstander av dansk militarisme sympatiserte med Det Radikale Venstres syn på dansk forsvars- og sikkerhetspolitikk og la stor vekt på at det sønderjyske spørsmål ikke fikk lov til at forgifte forholdet mellom Danmark og Tyskland. Zahle fikk kongen til at akseptere ham som utenriksminister ved å stille krav om partitilhørighetsforhold til de andre mulige kandidater. Scavenius hadde intet imot å melde seg inn i Det Radikale Venstre, som han forble medlem at til 1932, da P. Munch avløste ham som utenriksminister.
I 1912 ble han gesandt i Wien og Rom og var deretter igjen utenriksminister i det annet ministerium Zahle årene 1913-20. I 1918 ble han tingvalgt medlem av Landstinget, hvilket han var inttil 1920 og atter 1925-27.

Under første verdenskrig

Scavenius var utenriksminister under hele første verdenskrig og spilte hovedrollen i bestrebelserne på å få de krigsførende til å akseptere den danske nøytralitetspolitikk og holde Danmark utenfor krigen. Det medførte beskyldninger om å helle mot Tyskland og gjorde ham ille tålt i nasjonale kretser. Dette kom sterkt til uttrykk etter Tysklands nederlag, fordi han advarte mot å benytte de gunstige konjunkturer til å innlemme en tallrik tysk befolkning i det danske rike. I forbindelse med Genforeningen i 1920 holdt han derfor strengt på nasjonalitetsprinsippet. Flensburg skulle kun være dansk dersom et flertall av flensborgerne gav uttrykk for ønske om det. Det skjedde ikke, og etter press fra nasjonalistiske kretser forlangte kong Christian X at statsminister Zahle skulle oppløse riksdagen og utskrive nyvalg. Zahles vegring mot dette utløste hans avgang og den såkalte påskekrisen.
I mellomkrigstiden var Scavenius 1922-24 formann for Det Radikale Venstre og var likeledes i en årrekke formann for Politikens styre. Dessuten var han 1924-1932 gesandt i Stockholm og deretter tilknyttet den danske delegasjon ved Folkeforbundet i Genève, som han ledet i P. Munchs fravær. Han fratrådte 1. mai 1937, kort før han fylte 60 og var innstilt på å gå i pensjon.

Under annen verdenskrig

Slik skulle det ikke gå. Etter den tyske okkupasjon i april 1940 ble Scavenius i juli på nytt utenriksminister i ministeriet Stauning, fordi det etter den tyske besettelse var stor uvilje mot at P. Munch forble i regjeringen. Kong Christian X nektet kategorisk å akseptere en rekonstruert regjering under Thorvald Stauning hvis P. Munch stadig figurerte på listen og ba Stauning forhøre seg enda en gang hos Erik Scavenius. Resultatet ble at P. Munch gikk med på å tre tilbake og peket på Erik Scavenius som sin avløser. 
Som under første verdenskrig ble Scavenius hovedpersonen i kontakten med tyskerne. Han mente at Danmark ville få det best mulige ut av situasjonen hvis landet var imøtekommende overfor – eller foregrep – tyske ønsker på områder som den danske regjering på grunn av maktforholdene før eller siden ville komme til å gi etter for allikevel. Han kunne så oppnå å være bedre forberedt enn de tyske forhandlere og oppnå resultater som ellers ville være vanskelige. Hans politikk lyktes, og  okkupasjonen forløp mer fredelig i Danmark enn i de andre tyskbesatte områder. Intern motstand gjorde at Scavenius truet med sin avgang for å gjennomføre sin politikk. 
Etter Staunings død tidlig i 1942 ble Vilhelm Buhl statsminister, men han måtte allerede i november samme år gå av som følge av at Christian X hadde takket den tyske fører for en fødselsdagshilsen på en måte som Hitler anså for direkte uforskammet (Telegramkrisen). Den tyske gesandt ble hjemkalt og en nazistisk riksbefullmektiget med solide relasjoner til de ledende tyske nazister, Werner Best, ble utpekt til å styre Danmark. 
Det lyktes Werner Best å få Hitler til å akseptere en regjering under Scavenius, som både ble stats- og utenriksminister. Befolkningens voksende skeptiske innstilling mot Tyskland og samarbeidspolitikken kulminerte i uroligheter i de store byene, hvorpå okkupasjonsmakten stilte den danske regjering et ultimatum, som den avslo den 29. august 1943. Den tyske militære ledelse erklærte unntakstilstand, og Scavenius deponerte sin avskjedsbegjæring hos kongen, hvorpå regjeringen opphørte å fungere. Danmark fikk departementsjefstyre til krigens avslutning.