Hjortedyr

Opprinnelse

Hjortedyra dukker opp i fossile funn fra tidlig miocen i Eurasia. Derfra migrerte trolig familien til Nord-Afrika senere i samme periode, men i dag finnes det kun en naturlig underart igjen på dette kontinentet - berberhjort (Cervus elaphus barbarus). I miocen migrerte så trolig familien til Nord-Amerika, og da Panamalandbrua oppsto i sen pliocen videre til Sør-Amerika.
Det har hersket forvirring omkring akkurat når Cervidae (hjortefamilien) oppsto. Det er nemlig enorm forskjell i alder på estimater av fossile funn og estimater gjort med moderne teknologi (mitokondrielt genom) av dagens arter. De fossile funnene peker mot en opprinnelse for omkring 20 millioner år siden (+/- 2 mya), mens moderne forskning peker mot en delingen for omkring 7,7–9,6 mya. Det var derfor et stort gap mellom de fossile bevisene og de moderne molukylære estimatene for opprinnelsen. Den fossile arten som ble benyttet som kalibreringspunkt viste seg imidlertid ikke å være nært beslektet med dagens hjortedyr. Det var en art med et solitært gevir, i motsetning til dagens hjortedyr som alle enten har ett par eller ingen gevir. Det viste seg senere at den fossile arten ikke kunne plasseres i Cervidae.
Gilbert et al. (2006) mente altså at delingen skjedde for omkring 7,7–9,6 mya. Zhang & Zhang (2012) estimerer (gjennom sin studie med fullstendig mitokondrielt genom) imidlertid at det må ha skjedd noe tidligere, for omkring 6–8 mya.
Zhang & Zhang (2012) estimerer at Cervidae delte seg i to distinkte klader (Plesiometacarpalia og Telemetacarpalia) for omkring 7,17 mya. Den ene linjen (Telemetacarpalia) førte til vannhjorter (Hydropotinae) og oppsto trolig for omkring 6,15 mya (den mest basale nålevende linjen av hjortedyr), rein (Rangifer) og mulhjorter (Odocoileus). De to sistnevnte splittet trolig lag med vannhjortene for omkring 3,91 mya. Den andre linjen (Plesiometacarpalia) førte til alle andre hjortedyr, men den separerte i to distinkte klader for omkring 6,13 mya. Den ene førte til duskhjorter (Elaphodus) for omkring 5,21 mya og muntjaker (Muntiacus) for omkring 2,48 mya, mens den andre førte til ekte hjorter (Cervus) for omkring 3,32 mya.

Utbredelse

Hjortedyr finnes i dag naturlig på alle kontinenter, unntatt Australia og Antarktis. Det er dessuten få hjortedyr i Afrika og i de store ørkenområdene i verden. Noen arter har blitt introdusert til steder der de ikke lever naturlig eller var utdødd.
I Norge finnes rådyr, rein, hjort og elg naturlig. Dessuten er dåhjort introdusert hit. Viltlevende dåhjort er imidlertid et resultat av rømninger fra viltoppdrett. Arten har etablert seg med en vill bestand i Østfoldtraktene, blant annet på Hankø og øst for Glomma.

Beskrivelse

Hjortedyr er meget hurtige dyr. En fellesnevner for alle er lange, tynne lemmer som ender i klover. Kroppen er gjerne langstrakt og dyra har store øyne som sitter på siden av hodet, slik at de lett oppfanger bevegelse og raskt kan flykte fra eventuelle fiender. Derfor kalles de også fluktdyr. 
Hjortedyr har hårkledde hornstilker på hodet som kalles et gevir. Geviret felles hvert år og vokser ut på nytt. Det består av beinvev. I vekstperioden er horna dekket av et hudlag, kalt basthud. Basten har et rikt nettverk av nerveceller og blodårer som sørger for tilførsel av næringsstoffer under tilveksten. Når geviret er ferdig utvokst, tørker basten ut og hannen fjerner restene gjennom å «feie» geviret mot trær, busker og kratt. Som regel utvikler bare hannen gevir, men det finnes et par unntak. Hos reinsdyr har også hunnene gevir. De er imidlertid ikke like prangende som hos hannen. Vannrådyr (Hydropotes inermis) har ingen av kjønnene gevir, men hannen har støttenner.
Hjortedyr har firekamret mage. De jorter og har en bakterieflora som er spesielt innrettet på å fordøye plantevekster (planteetere).
Hjortedyra er stort sett å regne som flokkdyr. Flokkene består av alt fra noen få individer til mange titalls dyr, avhengig av art, kjønn, alder og årstid. Noen arter regnes også som solitære (lever ensomme). De fleste artene er polygame. Hannene sloss om retten til å pare seg og samler gjerne hunnene i såkalte haremlignende flokker. Den sterkestes rett sikrer artens framtid, gjennom at de største og sterkeste hannen som regel er de som får pare seg og føre genene videre.