Hades

Guden av dødsriket

I gresk mytologi  var Hades («den usette»), guden for underverden, sønn av titanene Kronos og Rhea. Han hadde tre søstre, Demeter, Hestia, og Hera, foruten også to brødre, Zevs, den yngste av de tre, og Poseidon, som kollektivt utgjorde de seks opprinnelige olympiske gudene. Da de ble voksne, klarte Zevs å tvinge faren til å gulpe opp sine søsken som han hadde svelget. Etter at de seks yngre gudene ble løslatt, allierte de seg for sammen å utfordre de eldre gudene om makten over kosmos, det skjedde i Titanomakien, den hellige, mytiske krigen mellom de olympiske gudene og titanene.
Poseidon og Hades hadde mottatt våpen fra de tre kykloper for å hjelpe dem i krigen: Zevs fikk tordenstrålen, Hades fikk usynlighetskappen og Poseidon fikk treforken. Natten før det første slaget hadde Hades satt sin hjelm på, og usynlig hadde han gått over til titanenes leir og ødelagt deres våpen. Krigen varte i ti år og endte med at de yngre gudene var seierrike. Etter deres seier, i henhold til et berømt avsnitt i Iliaden, hadde Hades og hans to brødre, Poseidon og Zevs, trukket lodd om hvilket herredømme de skulle ha. Zevs fikk himmelen, Poseidon fikk havet og Hades mottok underverdenen, det usette riket som de døde går til etter å ha forlatt denne verden, foruten at han var herre over alle ting under jordens overflate.
Hades fikk til sist sin dronning i Persefone ved lureri, en fortelling som knytter de gamle eleusinske mysterier med det olympisk gudeverden i en opphavsmyte for dødsriket. Helios fortalte den sørgende Demeter at Hades ikke var verdig som ektefelle for Persefone. Ifølge en homersk hymne til Demeter: «Aidoneos, herskeren over mange, er ingen upassende ektemann blant de dødeløse guder for ditt barn, være din egen bror og født i den samme slekt; også, for ære, han har den tredje del av hva han mottok da delingen ble gjort i førstningen, og er utpekt herre av de blant som han oppholder seg ved.»
Til tross for den moderne konnotasjonen av døden som det onde, var Hades faktisk tilbøyelig i mytologien til å opptre uegennyttig. Han ble ofte framstilt som passiv framfor ond; hans rolle var ofte å opprettholde balansen. Han nektet strengt sine undersåtter å forlate sitt rike og ble svært sint om noen forsøkte å dra derfra, eller om noen forsøkte å stjele sjeler fra underverdenen. Hans vrede var like fryktelig på dem som forsøkte å snyte døden eller på andre vis gå imot ham, slik Sisyfos og Peirithos fant ut i deres sorg. Ved siden av Herakles var den eneste andre levende som reiste til underverden var alle helter: Odyssevs, Aineias (fulgt av sybilene), Orfeus, Thesevs med Peirithos, og i en senere romanse, Psyche. Ingen av dem var tilfreds med hva de ble vitne til i de dødes rike.

Hades

Hades, guden for de døde, var fryktinngytende figur for de som fortsatt levde. Det var ingen hast å møte ham, de var forbeholden å sverge eder i hans navn, og vendte bort sine ansikter når de ofret til ham. Ettersom det for mange bare det å si ordet «Hades» var skremmende i seg selv, ble det benyttet eufemismer isteden. Ettersom mange kostbare mineraler kom fra jorden, det vil si fra «underverden» styrt av Hades, ble han betraktet som den som kontrollerte disse også, og ble referert til som Plouton, Πλούτων, «den rike», derav det romerske ordet Pluto. Den greske dramatikeren Sofokles forklarte referansen til «den rike» med disse ordene: «det dystre Hades beriker seg selv med vår stønn og tårer». I tillegg ble han kalt for Klymenos («beryktet»), Polydegmon («den som mottar de mange»), og kanskje også Eubouleos («godt råd» eller «velmenende»),
Selv om Hades var en olympisk gud tilbrakte han det meste av sin tid i sitt mørke rike. Overveldende i kamp, han viste sin villskap i Titanomachien, krigen mellom olymperne mot titanerne, som etablerte Zevs som øverste gud.
Fryktet og avskydd legemliggjorde Hades den ubarmhjertig døden som endemål: «Hvorfor avskyr vi Hades mer enn noen annen gud, om ikke ettersom han er så ubøyelig og stiv?» Det retoriske spørsmålet er stilt av Agamemnon i Iliaden. Hades er imidlertid ikke en ond gud, for selv om han var streng, grusom og uten nåde, var først og fremst rettferdig. Hades styrte underverden og var derfor assosiert med død og fryktet av menneskene, men var ikke Døden i seg selv — den egentlige legemliggjøringen av Døden var Thanatos.
Når grekerne formidlet Hades, slo de sine håndflater mot bakken for å sikre seg at han ville høre dem. Svarte dyr, som svarte sauer, ble ofret til ham, og den store heftigheten som avvisningen av menneskeoffer ble uttrykt i mytene synes å hentyde en uuttalt minne fra en fjern fortid. Blodet fra alle khtoniske (underjordiske) ofringer omfatte de som forsonet Hades ved å legges i en grop eller sprekk i bakken. Person som ofret måtte dessuten vende bort sitt ansikt.
En antikk kilde sier at Hades eide Usynlighetskappen; hans vogn, trukket av fire svarte hester, var også et fryktsomt og imponerende syn. Hans andre attributter var plantene narsiss og sypress, nøkkelen til Hades og Kerberos. Han trone var gjort ibenholt.
Filosofen Heraklit, som forente motsetninger, erklærte at Hades og Dionysos, selv essensen av det uforgjengelige zoë (fra gresk ζωή, i betydningen «liv»), er den samme guden. En annet bevis som den ungarske filologen Karl Kerenyi forteller er at den sørgende gudinne Demeter nektet å drikke vin, noe som var en gave fra Dionysos, etter Persefones bortførelse. På grunn av denne assosieringen og som antyder at Hades kan faktisk ha vært et «dekknavn» for en underverdens Dionysos. Kerenyi foreslår ytterligere at denne dualistiske identiteten kan ha vært kjent for de som i kontakt med mysteriene. En av epitetene til Dionysos var «Chthonios», som betyr «han i undergrunnen».

Jødisk-kristne Hades

I Septuaginta, den tidlige greske oversettelsen av den hebraiske Bibelen (Det gamle testamente) er «Hades» den generelle oversettelsen for Sheol eller Sjeol (hebraisk: שְׁאוֹל, oversatt som «grav» eller «de dødes bolig», som betegnelse på dødsriket. Det samme er tilfelle med betegnelsen hos andre jødiske forfattere i den hellenistiske verden som Josefus, Filon og andre som skrev på gresk eller ble oversatt til gresk.
I den greske versjonen av et uklart jødisk-kristent verk kjent som Tredje Baruk (aldri betraktet som autorisert av noen gruppe), er «Hades» beskrevet som et mørkt, slangelignende monster eller drage som drikker store mengder av vann fra havet hver dag, og er 200 plethra (20 000 greske fot, 6 km) lang.
Som andre jødiske boklærde på 100-tallet e.Kr. benyttet også tidlige kristne det greske ordet «Hades» for å oversette det hebraiske ordet Sheol. Således, i Apostlenes gjerninger 2:27 ble den hebraiske frasen i salme 16:10 «For du skal ikke la min sjel bli i Hades» Død og Hades er gjentatte ganger assosiert i Johannes' åpenbaring i Det nye testamente.
Det nye testamente brukte det greske ordet «Haders» for å referere til boligen til de døde, et skyggelignende eksistens glemt av de levende (jf. Apostlenes gjerninger 2:31; Johannes’ åpenbaring 20:13). Kun et avsnitt beskriver «Hades» som et plaget sted, fortellingen om den rike mann og Lasarus i Lukasevangeliet Her framstiller Jesus en ond mann som lider de brennende kvaler i «Hades», som i moderne norsk oversettelse heter «i dødsriket, hvor han var i pine», og et sted som står i kontrast til «Abrahams fang», og hvor det er umulig å bevege seg fra det ene sted og til det andre. Denne lignelse kan reflektere et overveiende intertestamentalt (tiden mellom det gamle og Det nye testamente) jødisk syn på «hades» eller sheol som inneholdt adskilte avdelinger for de onde på den ene siden og de rettmessige på den andre. I Johannes’ åpenbaring 20:13-14 er «hades» eller dødsriket i seg selv «kastet i ildsjøen».
På latin kunne Hades bli oversatt som Purgatorium, noe som ga Purgatory (skjærsilden) på engelsk, etter 1200-tallet, men ingen moderne engelsk oversettelse, som på norsk, knytter Hades til denne betegnelsen.