Den muslimske gullalderen

Den muslimske gullalderen eller den islamske gullalderen er en periode som i vitenskapelig populærlitteratur beskrives som den islamske sivilisasjons vitenskapelige storhetstid og som varte i drøyt 500 år. Den strakk seg gjennom abbasidenes tid (749 e.Kr.–1258 e.Kr.).

Historisk kontekst

Den muslimske ekspansjon på 600- og 700-tallene førte til en gunstig økonomisk utvikling og fremveksten av en vel utviklet sivilisasjon som var et multireligiøst, flerkulturelt og multietnisk samfunn. Forskere med forskjellige trosoppfatninger arbeidet sammen innen et geografisk område som strakk seg fra Spania til Kina.
Ved det islamske rikes ekspansjon kom muslimene i kontakt med et stort antall sivilisasjoner og høykulturer. Arabernes utbredelse stanset ikke ved politisk og militært og økonomisk herrevelde, men omfattet også vitenskapens verden. Muslimene kunne dra nytte av andre kulturers vitenskapelige innsikter og deres kunnskaper innen administrasjon og forvaltning. På denne tid fremtrådte en rekke muslimske teologer og filosofer som hadde tatt inntrykk fra greske filosofer. 
Fremveksten av en materielt og kulturelt velutviklet sivilisasjon medførte at et stort antall vitenskapelige institusjoner og lærdomssentre fikk blomstre. Muslimske herskere holdt seg med vitenskapsmenn i sine palass og stilte store biblioteker, astronomiske observatorier og lignende institusjoner til deres disposisjon. Et stort antall verk ble oversatt fra gresk, persisk og andre språk til arabisk og bidro på dette vis til at en stor del av den tids samlede lærdom ble tilgjengelig for den muslimske verdens tenkere.
Det ville være noe misvisende å anta at den vitenskapelige blomstring skjedde på grunn av den arabiske/muslimske erobring. Kristne (og især nestorianske syrianske kristne) bidro i ganske vesentlig grad til den fremvoksende arabiske islamske sivilisasjon under umajjadisk og abbasidisk tid ved oversettelser av de greske filosofer til gammelsyrisk og deretter til arabisk. Det fantes allerede veletablerte kristent funderte akademier i området, som Nisibisskolen (senere kalt Edessaskolen) og det medisinske akademi i Gundishapur, og en rekke andre.

Viktige sentra

Et tidlig muslimsk sentrum for kunst, kultur, vitenskap og forskning, kalt Visdommens hus, oppstod i Bagdad få årtier etter at byen var blitt grunnlagt. Det kunne overta den vitenskapelige arv fra et lærdomssenter som lå få kilometer unna, den underkuede persiske metropolen Seleukia-Ktesiphon, som de muslimske araberne hadde erobret i 636. En annet viktig inspirasjon var Gundishapurakademiet, som var et viktig læresete i senantikkens Persia.
Et annet lærdoms- og vitenskapssentrum utviklet seg i den østpersiske provins Khorasan. Denne ble senere kjerneområdet for den iranske renessanse.
Også i Al-Andalus (nå Andalucía i Spania), særlig i emiratet/kalifatet i Córdoba og i det senere emiratet i Granada, kom det til en blomstring innen kultur og vitenskap.
Et lite spor etter den ledende stilling i vitenskapene som for eksempel Al-Andalus hadde i en periode i europeisk middelalder kan kjennes ved den arabiske forstavelsen al- (bestemt artikkel) i begreper som algebra, alkymi, alkohol og alkalier. 
Blant de viktigste vitenskapsmenn som er kjent med navn for ettertiden var: