Orkestersuiter (Bach)

De fire orkestersuitene BWV 1066–1069 av Johann Sebastian Bach består hver av en serie dansesatser med en foranstilt ouverture. Siden Bach ikke gav disse suitene en egen overskrift, kalles de i dag ofte bare «ouverturer» etter overskriften på den første satsen.

Generelt

Ouverturesatsenes betydning understrekes av at de for flere av suitenes vedkommende opptar mer enn halvparten av plassen – selv i partituret. Alle overturene består av et første avsnitt holdt i en punktert rytme, en påfølgende fugato med omfangsrike konsertante passasjer og en sterkt omdannet gjentakelse av åpningen. Repetisjonstegn ved slutten antyder at andre og tredje del skal gjentas, men etter dagens standard ville gjentagelser gi de første satsene alt for mye vekt og blir derfor vanligvis sløyfet. Hva Bachs praksis var vites ikke.
Etter den omfangsrike førstesatsen følger en fri rekkefølge av danser; i disse suitene tok ikke Bach hensyn til en bestemt rekkefølge danser. Det finnes ikke en eneste allemande, og bare én gigue – en dans han ellers brukte mye i sine suiter. Til gjengjeld dukker Forlane, Réjouissance og Badinerie opp, danser han ellers praktisk talt ikke bruker. Mens åpningssatsene tydelig preges av konsertante elementer, settes instrumentgruppene opp mot hverandre på en relativt enkel måte i dansesatsene, spesielt i den første og andre suiten.
De fire komposisjonene er blitt overlevert uavhengig av hverandre, og danner dermed ingen egentlig syklus. Det foreligger ingen autografe partiturer, bare avskrifter av enkeltstemmene. Derfor var en datering lenge ikke mulig (se om datering nedenfor). Det som er sikkert er at Bach fra 1723 oppførte verkene med Collegium musicum i Leipzig.
I 1909 oppførte Gustav Mahler Suite nach den Orchesterwerken von J. S. Bach. som kombinerte satsene fra andre og tredje orkestersuite.

Datering

Da det bare foreligger instrumentalstemmer fra Bachs tid i Leipzig, blir det ofte antatt at verkene ble skrevet på den tiden Bach overtok Collegium musicum. På den andre siden kan de av stilistiske grunner meget vel stamme fra tiden som hoffmusiker i Köthen, spesielt suitene 1 og 2 som har en noe mindre besetning.
Nyere undersøkelser har konkludert med at de overleverte versjonene godt kan ha vært skrevet for behovene i Leipzig, men at de antatte første versjonene må ha oppstått vesentlig tidligere – i det minste før Franske suiter (BWV 812 – 817). Dette følger av mangelen på visse stilistiske trekk i ouverturenes innledningsdel. Bach skrev en rekke franske kantateouverturer fra tiden i Weimar og Köthen som foreligger i daterbare autografe partiturer slik at det kan gjennomføres presise og detaljerte sammenligninger.
Som et resultat av undersøkelsene virker det nå relativt sikkert at en versjon av den fjerde ouverturen (uten trompet) ble skrevet allerede i Weimar rundt 1716. Den tredje stammer fra begynnelsen av Köthen-tiden (rundt 1718) og forelå da i en ren strykerversjon, og de to siste fra 1723, hvorav den andre var i a-moll med solistisk fiolin. Disse tidlige versjonene hadde ganske sikkert de kjente ouverturene, men ikke nødvendigvis alle dansesatsene.

Suite g-moll BWV 1070

I Bach-Werke-Verzeichnis er denne suiten oppført med en besetning på to fioliner, bratsj og basso continuo. Stilen er imidlertid ikke Johann Sebastian Bachs, og i dag tilskrives verket den neste komponistgenerasjonen, sannsynligvis en av sønnene.

Suite F-dur BWV 1071

Dette er en tidlig versjon av 1. Brandenburgkonsert. Konserten åpner ikke med en fransk ouverture slik suitene som er omtalt i denne artikkelen gjør, men inneholder en tidlig versjon av en såkalt italiensk ouverture – en tresatsig form med en hurtig konsertsats, adagio og dans.