google/wiki40b huggingface dataset:
Louis-Marie Grignion de Montfort

Bakgrunn

Louis-Marie Grignion ble født i en småby i Bretagne som sønn av Jean-Baptiste Grignion og Jeanne Robert. Straks etter at han var født, skaffet faren seg en bondegård i nærheten, og han vokste derfor opp der. I oktober 1684 ble han innskrevet ved jesuittkollegiet St. Thomas Becket i Rennes, der han bestemte seg for å bli predikant. Allerede i disse år vaktes Grignions hengivenhet for jomfru Maria, og han gjorde seg kjent for sin omsorg for fattige. 
Takket være velgjørere fikk han mulighet til å studere ved presteseminaret Saint-Sulpice, og han reiste til Paris i 1693. Da han kom til Paris merket han at pengene ikke strakk til for å bli innskrevet, og det drøyde derfor to år innen hans studier kunne påbegynnes.

Prest, teolog og predikant

I 1700 ¨ble han presteviet. Han fikk sin første tjeneste ved Saint-Clément i Nantes, men begav seg snart til Poitiers der han ble kapellan ved Hôpital Général, et sykehus for fattige. Han fikk to kvinnelige følgesvenner, Marie-Louise Trichet og Catherine Brunet, som grunnal Visdommens døtre, en kontemplativ orden. 
Med tiden forlit han sykehuset, og begynte å preke rundt om i Poitier, noe som ble misbilliget av biskopen. Louis-Marie begav sig da på pilegrimsferd til paven i Roma, og kunne vendte tilbake derfra som Klemens XIs apostoliske misjonær. 
Tilbake til Frankrike dro han først til Bretagne og senere til Nantes. Han ble med tiden ganske fremgangsrik; i Pontchateau ble det dannet et kalvarieberg til ham av tusen mann som dannet et selskap, men det ble oppløst av biskopen. I 1705 grunnla han han ordenen Maria følgeslagere (Compagnie de Marie). som var et misjonsselskap. De siste årene av sitt liv viet han seg til å skrive, og trakk seg derfor bort fra verden, til han utførte sitt siste verv, å grunnlegge en avgiftsfri skole i La Rochelle. Han kalte da til seg Marie Louise Trichet og Catherine Brunet, og Visdommens døtre ble dermed mer fast organisert. 
I april 1716 befant Louis-Marie Grignion de Montfort seg i Saint-Laurent-sur-Sèvre for å preke, da han døde. Han ble begravet i menighetskirken der, og det ble sagt at flere mirakler skjedde ved hans grav.
Han ble saligkåret i 1888, og helligkåret 20. juli 1947 av Pius XII.

Teologi og skrifter

Louis-Marie Grignion de Montfort er fremfor alt kjent for sine bidrag til mariologien, og da fremheves vanligvis særlig hans Traité de la vraie dévotion à la Vierge (Avhandling over den rette hengivenhet til jomfruen) og Le secret de Marie (Marias hemmeligheter). L'Amour de la sagesse éternelle er imidlertid hans hovedverk, og der setter han Mariakulten inn i sin teologiske sammenheng. Han har videre skrevet verker om rosenkransen, hymner og prekener.
Den mariologi som ble fastslått i Lumen Gentium ved Annet Vatikankonsil kan i store trekk utledes fra ham, og flere paver har vært påvirket av hans skrifter.
Elvebrett

Elvebrett er en sport hvor man driver med nedover en elv på et brett, og bruker bena til fremdrift og styring. Elvebrett er en populært rekreasjonsaktivitet, men kan også være nyttig for trent personell ved redningsoperasjoner i elv.
Selve brettene er laget for å ha god oppdrift selv i skummende «hvitt vann» som man ofte finner i elver.
På engelsk er sporten kjent under navn som «riverboarding», «hydrospeed» eller «white-water sledging» (vannslede), avhengig av type brett som brukes.

Opprinnelse

Elvebrett i sin moderne form antas å ha oppstått på slutten av 1970-tallet, muligens i Frankrike, ved at raftingguider fylte potetsekker med flytevester som og satte utfor elvestryk. Deretter skal dedikerte elvebrett i plast ha blitt laget, og det moderne elvebrettet var født. I USA kjørte amerikaneren Robert Carlson på 1980-tallet ned elver i California med såkalte bodyboard, men endte deretter opp med å lage et eget brett som var større og tykkere, samt hadde håndtak for å holde i. I New Zealand brukte raftingguiden Ged Høy mange av fridagene sine i 1986 til å surfe ned Kawarau River nær Queenstown med bodyboard.
Etterhvert som sporten utviklet seg oppstod det en del kollisjoner mellom utøvere. I Europa ble det derfor utviklet en type skumbrett kalt «hydrospeed», hovedsaklig med hensikt å redusere skader ved kollisjoner mellom utøvere, samt vekt. Kollisjoner i elvebrett kan typisk skje ved at en utøver vendt nedstrøms i stor fart treffer en annen utøver som står i ro og er vendt oppstrøms. Sistnevnte utøver kan for eksempel stå i ro vendt oppstrøms ved elvesurfing på en stående bølge. Hydrospeeds har hovedsakelig vært populære i Europa.
De siste årene har elvebrett hatt en økende popularitet gjennom både mediaeksponering og fremvekst av kommersielle aktører som driver kurs og utleie.

Utstyr

Utøvere bruker ofte svømmeføtter for å kunne gi ekstra fart og navigere seg i elven, samt flytevest for ekstra oppdrift. Våtdrakt, neoprensko, hansker og hjelm gir også beskyttelse både mot kulde og slag fra steiner. I grunne elver brukes av og til også legg-, kne-, lår- og/eller albuebeskyttere.
God kursing og bedre utstyr har gjort elvebrett til en stadig tryggere aktivitet.

Bruk i redningsoperasjoner

Elvebrett brukes av og til ved redningsoperasjoner i elv, og livredderen må da ofte manøvrere seg nedover elven på en smart måte og bruke svømmeføttene for å styre seg unna farlige partier. Elvebrett kan også være nyttig i situasjoner hvor man må følge etter en forulykket som har blitt tatt av strømmen, hvilket gjør det vanskelig å nå ut fra land med tau eller hendene. Elvebrettet kan også brukes for å hjelpe både livredderen og den forulykkede å holde seg flytende.

Elver

I Norge er det driver kommersielle aktører med elvebrett både på Voss og i Sjoa i Oppland.
I utlandet drives kommersiell aktivitet i blant annet i land som Australia, New Zealand, Canada, USA, Slovenia og Colombia.

Rekorder

Rekorden for høyeste foss som har blitt forsert med elvebrett ble satt av Mike McVey i den 31 meter høye fossen Metlako Falls i Oregon.  Før det var rekorden på 22 meter satt av Mike Horn i en foss i elva Rio Pacuare i Costa Rica.
NM i bandy 1946

Det 29. Norgesmesterskapet i bandy var det første etter andre verdenskrig og det første etter at Norges Landsforbund for Idrett og Arbeidernes Idrettsforbund var slått sammen til Norges Idrettsforbund. Mesterskapet ble derfor spilt som utslagningsturnering. 84 klubber meldte sin interesse, kun 64 fikk anledning til å delta. Drafn ble norgesmester etter å ha slått Grane, Sandvika 3–1 etter omkamp i finalen.
Ravelseidet

Ravelseidet er ei sørvendt bygd i Nordreisa kommune i Troms. Bygda ligger 15 km nordvest for kommunesenteret Storslett og 30 km fra tettstedet Skjervøy.
Ravelseidet hørte til Skjervøy kommune fram til 1972. Lars Hallen som var og er lengst sittende ordfører i Skjervøy kommune var bosatt på Ravelseidet.
Ravelseidet strekker seg fra Langslett til Ravelseidbotn langs fylkesvei 866, og ligger ved nordenden av Rotsundet som går mellom Uløya og fastlandet. Rotsundelv IL har merkede turløyper fra kommunal vei. Løypa går til Bjørnskarhaugen og videre opp til Storberg. Om vinteren trekkes det av og til skispor, men det er uansett fine skiforhold både til Storberg og opp til Sandesfjellet, og videre til Veibrink.
På Ravelseidet er det gjort forskjellige arkeologiske funn. Det har vært bosetning på stedet siden urgammel tid.
Brushytten

Historie

Det var bryggeriet som engasjerte Fløien Folkerestaurants arkitekt, Einar Oscar Schou til å tegne salgsboden. For en stor del bergensere er Brushytten forbundet med den salgsboden som ligger ved foten av Rundemansveien. Den ble snart et populært turmål ikke minst for familier på søndagstur.
Under den andre verdenskrig ble hytten brukt av personer som søkte dekning i den. De første nettene etter 9. april 1940 søkte sytti personer ly her, deriblant to babyer som sov i hver sin pose på salgsdisken.
I 1951 overlot Georg Nilsen av helsemessige grunner Brushytten til datteren Ingrid Margrethe Foss. Hun og ektemannen Fritz drev hytten frem til 1979.
Brushytten ble kjøpt av Skanseguttenes Forening 1. mai 1980, etter initiativ av skansesjef 1969 og 1970, Jan Skulstad.
Den har siden da vært drevet av Skansens Bataljon sammen med Skanseguttenes forening.
Den gamle brushytten var i en dårlig forfatning og en ønsket å bygge en ny. Derfor ble den gamle hytten revet i september 2007.
18. mai 2008 ble en nybygget brushytte innviet. Den nye hytten inneholder oppholdsrom med serveringsdisk, et offentlig toalett og stellerom. Bygget er tegnet av Mette Rakner i arkitektfirmaet Tippetue.
Yadong

Yadong (kinesisk: 亚东县; pinyin: Yàdōng Xiàn, Wade-Giles: Ya-tung; tibetansk: གྲོ་མོ་རྫོང༌།, Wylie: gro-mo rdzong) er et fylke i prefekturet Xigazê i den autonome region Tibet i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 11 262 innbyggere i 1999.
Yatung ligger midt i Himalaya, og har et areal på 4306 km².
Det grenser mot Bhutan i øst og den tidligere selvstendige staten Sikkim i vest, og har veiforbindelse til Sikkim (og dermed India) over Nathu La-passet. Byen Pali (4300 moh) betraktes som verdens høyest beliggende by.
Fylkets viktigste trekkplastre er klostrene Dungkhar og Gajiu og de varme kilder i Kangbu.

Klima

Norddelen av fylket, som har en middelhøyde på 4300 moh, har en middeltemperatur i januar på -9 °C og om sommeren på 8 °C. På årsbasis gir det en gjennomsnittstemperatur på 0 °C. Gjennomsnittsnedbør per år er 410 mm.
Dørdelen av fylket, som er på 2000 til 3400 moh, har varmere gjennomsnittstemperaturer.
Kyle XY

Episoder

Se: Liste over Kyle XY episoder
Martin Buber

Bakgrunn og virke

Buber ble født i Wien, men tilbragte en del av oppveksten hos bestefaren Salomon Buber i Lemberg (nå Lviv, Ukraina). I hjemmet hans snakket man jiddisch. På skolen lærte Buber polsk, fransk og hebraisk. 
I 1892 reiste Buber tilbake til Lemberg. En religiøs krise fikk ham til å bryte med jødisk praksis, og han begynte å lese Kant og Nietzsche. Fra 1896 studerte han filosofi, kunsthistorie og germanistikk i Wien, og i 1898 ble han medlem av sionistbevegelsen. Bl.a. deltok han på kongresser og i forskjellige organisasjonsarbeide, og diskuterte sionismens politiske og kulturelle målsetninger med Theodor Herzl. I 1899, mens han studerte i Zürich, møtte han sin fremtidige kone Paula Winkler fra München, en ikke-jødisk sionistisk forfatter som konverterte til jødedommen da hun ble gift med Buber. I 1902 ble Buber redaktør for ukeavisen Die Welt, sionistbevegelsens sentrale organ. Etter Theodor Herzls død i 1904 la imidlertid Buber gradvis vekk det meste av organisatorisk arbeid innen sionismen, og konsentrerte seg om å studere og skrive. Senere samme året utkom hans doktoravhandling, Beiträge zur Geschichte des Individuationsproblems om Jakob Böhme og Nikolaus av Cusa.
1906 utgav Buber Die Geschichten des Rabbi Nachman – en samling fortellinger av Rabbiner Nachmann fra Breslau, en kjent hasiddisk rabbiner. I 1908 utgav han dessuten Die Legende des Baalschem.
Mellom 1910 og 1914 studerte Buber myter og publiserte mytiske tekster. I 1916 flyttet han fra Berlin til Heppenheim. Under første verdenskrig hjalp han til å etablere den jødiske nasjonalkomité for å hjelpe østeuropeiske jøder. I samme tidsrom ble han redaktør for månedsavisen Der Jude. I 1921 innledet han et nært samarbeide med Franz Rosenzweig, og sammen grunnla de det som ble kjent som Freies jüdisches Lehrhaus, en institusjon for jødisk voksenopplæring i Frankfurt.
I 1923 skrev Buber sitt mesterverk Ich und Du, og i 1925 begynte han sammen med Rosenzweig å oversette den hebraiske bibelen til tysk.
I 1930 ble Buber honorær professor ved Goethe-universitetet i Frankfurt am Main. Han trakk seg fra stillingen i protest i 1933 som en respons på Hitlers maktovertakelse, og arbeidet deretter med jødisk utdannelse under stadig vanskeligere forhold. I 1938 emigrerte han og hans kone fra Tyskland og slo seg ned i Jerusalem, hvor han ble professor ved det hebraiske universitetet og underviste i antropologi og sosiologi. Han deltok i diskusjonen om jødenes problem i Palestina og araberspørsmålet, utfra bibelske, filosofiske og hasidiske verker. Han ble medlem av den moderate Ichud-gruppen, som arbeidet for en tonasjonal stat for arabere og jøder i Palestina. I 1946 publiserte han boken Stier i Utopia. Bubers uttalte kritikk av israelsk politikk bragte ham tidvis i konflikt med landets ledere, spesielt David Ben-Gurion, Israels første statsminister.
Etter annen verdenskrig begynte han igjen å undervise i Europa og USA. I 1951 fikk han Goethe-prisen ved universitetet i Hamburg, og i 1953 de tyske bokhandleres fredspris.
Hans kone Paula døde i 1958. 13. juni 1965 døde Buber i Jerusalem.
Setonii Osho

Junior

Ved junior-EM 2005 i Kaunas deltok han på det britiske laget som vant gull på 4 x 400 meter, med tiden 3.06,67. De andre på laget var Richard Buck, Richard Strachan og Martyn Rooney.
John Barleycorn

John Barleycorn er en engelsk folkevise. Karakteren John Barleycorn i sangen er en personifisering av den viktige kronavling bygg og alkoholholdig drikke som blir laget av øl og whisky. I sangen blir John Barleycorn berørt av flere sykdommer, dødsfall og skammelig behandling under de forskjellige fasene av bygg-dyrking, som innhøsting og malting.

Innhold

Barleycorn, personifiseringen av bygg, møter mye lidelser før han til slutt dør en ubehagelig død. Følgene av døden hans er at en kan lage brød. Derfor dør Barleycorn for at andre skal få leve. Til slutt blir kroppen hans spist som brødet. En populær hymne, «We Plough the Fields and Scatter», blir ofte sunget på høsttakkefester til samme melodi.

Versjoner og varianter

Det finnes mange versjoner av sangen. En versjon av sangen finnes i Bannatyne Manuscript fra 1568, og engelske skillingviseversjoner fra 1600-tallet er vanlige. Den skotske nasjonaldikteren Robert Burns ga ut sin versjon i 1782, og det finnes flere moderne versjoner.

Nyere innspillinger

Det er spilt inn mange versjoner av sangen, mest kjent av Traffic, som har kalt opp albumet deres John Barleycorn Must Die etter sangen. Sangen er også spilt av Fire + Ice, Gae Bolg, Bert Jansch, The John Renbourn Group, Pentangle, Finest Kind, Martin Carthy, Roy Bailey, Martyn Bates i samarbeid med Max Eastley, the Watersons, Steeleye Span, Jethro Tull, Fairport Convention, The Minstrels of Mayhem, Oysterband, Frank Black, Chris Wood, Woody Lissauer, Quadriga Consort, Maddy Prior, Heather Alexander, Tim van Eyken og mange andre artister. Sangen er også en sentral del av The Imagined Village-prosjektet til Simon Emmerson. Martin og Eliza Carthy spilte sangen i lag med Paul Weller på albumet The Imagined Village.

Tolkninger og bruk i andre kulturuttrykk

Forskeren Kathleen Herbert har trukket linjer mellom Beowa (en mytisk figur fra angelsaksisk heidendom som dukker opp tidlig i angelsaksiske kongelige slekttavler. Navnet betyr «bygg») og figuren John Barleycorn. Herbert sier at Beowa og Barleycorn er en og samme, og merker seg at folkevisen skildrer lidinga, døden og oppstoda til Barleycorn, men feirer også «den legende effekten av å drikke blodet hans»
Jack London ga tittelen John Barleycorn til selvbiografien sin fra 1913, som forteller om kampen hans mot alkoholisme.
Alan Oversby

Operasjon Spanner

I 1987 var Alan Oversby en av de 16 personene i Spanner-saken som endte med fengsling av homofile som hadde begått BDSM aktiviteter.
Alan, som de andre mennene ble anklaget for legemeskadigelse for utøvelse av piercing av en pasient. Han ble også anklaget for utføre handlinger uten lisens, og for sensitivt materiale gjennom posten (fotografier av piercinger).
Dommeren tok ikke frivilligheten til de deltagende med i vurderingen. Han fikk en dom på 15 måneder, som ble utvidet til to år.
719 skvadron

719 skvadron var en av Luftforsvarets avdelinger, opprettet 1. januar 1966.
719 skvadron var resultat av en sammenslåing av to enheter ved Bodø hovedflystasjon, Kommunikasjonsvingen/LKN og Helikopterseksjonen/LKN, i  november 1957. Denne nye enheten fikk navnet Nr. 7193 Støtteving/LKN, før den i januar 1966 fikk status som egen skvadron under navnet 719 skvadron.  
Skvadronen benyttet både UH-1B-helikoptre og Twin Otter-fly. Helikoptrene ble faset ut høsten 1990. 31. desember 2000 ble  719 skvadron nedlagt.
Cheng (Changzhi)

Cheng (kinesisk: 城区; pinyin: Chéng Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Changzhi i provinsen Shanxi i Folkerepublikken Kina.
Det har et areal på 55,6 kvadratkilometer og teller 380 000 innbyggere (2004).
Cyclocephala simulatrix

Utseende

En middelsstor (ca. 15 millimeter), avlang, blank, rødbrun hornbille. Arten har ikke horn på hodet eller groper på pronotum, kjønnene kan skilles på at hannen er smalere enn hunnen og at føttene, og særlig kloleddet, på forbeina er fortykkede. Oversiden er fint og spredt punktert.

Levevis

Larvene er kjent bare for et fåtall av artene i slekten, disse lever i jorda og eter på gressrøtter. De voksne billene besøker gjerne blomster for å ete pollen, og kan være viktige pollinatorer.

Utbredelse

Arten er utbredt fra Costa Rica i nord til Paraguay i sør.
Blanchs café

Blanch's café var en berømt kafé beliggende i en bygning på Hamngatan ved Kungsträdgården i Stockholm.
Operakällarens tidligere sjef, Theodor Blanch (1835–1911), åpnet Blanchs café i juli 1868. Interiøret var elegant og luftig, med krystallkroner, myke tepper og bekvemme stoler.
Levende musikk ble spilt hver ettermiddag, og innen- og utenlandske aviser var lagt ut i spisesalen. Blanch introduserte kelnere i livkjole og hvite duker på alle bord.
Blanch's café ble i 1878 sted for Stockholmspremieren for det elektriske lyset.
I 1879 førte Blanch opp Blancheteatern bak sin kafé. Bygningen ble erstattet av Sverigehuset på 1960-tallet, som en del av Norrmalmsreguleringen.
Kiri Te Kanawa

Liv

Kiri Te Kanawas biologiske mor var irsk, faren maori. Som spedbarn ble hun adoptert av maorien Thomas Te Kanawa hans kone Nell som var av irsk avstamming. 
Kiri Te Kanawa fikk sin første sangundervisning i Auckland. Etter at hun vant en sangkonkurranse i Melbourne kunne hun reise til London. Sin første rolle på operascenen fikk hun som «Andre dame» i Wolfgang Amadeus Mozarts Tryllefløyten i London desember 1968. I 1969 sang hun sin første hovedrolle: Elena i Gioacchino Rossinis La donna del lago. Debuten ved Royal Opera House i Covent Garden fikk hun i  1970 som Xenia i Modest Mussorgskijs opera Boris Godunov. I løpet av de neste årene sang hun ved alle de store operascenene i verden. Debuten ved Metropolitan operaen kom i 1974 da hun på kortest mulige varsel måtte steppe inn for Teresa Stratas som Desdemona i Giuseppe Verdis Otello.
Kiri Te Kanawa sang i St. Pauls katedral under Prins Charles og Prinsesse Dianas bryllup i 1981, men hun nådde ut til et enda bredere publikum da Leonard Bernstein i 1984 valgte henne til rollen Maria i hans eneste studioinnspilling av West Side Story. José Carreras sang rollen som Tony. Det ble laget en severdig dokumentarfilm om innspillingen. 
Kiri Te Kanawa ble i 1982 adlet og utnevnt til dame commander av Order of the British Empire og har rett til å føre tiltaleformen dame foran navnet. I 1989 ble hun tildelt den franske ordenen Ordre des Arts et des Lettres, i 1990 Honorary Companion of the Order of Australia og i 1995 Order of New Zealand. I 2018 ble hun utnevnt til medlem av den britiske Order of the Companions of Honour.
Fjon

Fjon er ei grend i Sveio kommune i Hordaland. Den ligger ved Fjonavika, på vestsida av Ålfjorden, hvor Fjonelva, utløpselva fra Vigdarvatnet munner ut. Her ligger Fjon Bruk AS, som er et av Norges største settefiskanlegg. Europavei 39 passerer like vest for Fjon.
Madame de La Fayette

Liv og virke

Døpt Marie-Madeleine Pioche de La Vergne, ble hun født i Paris i rik familie fra lavadelen. Da hun var 16 år ble hun brudepike for dronning Anna av Østerrike og begynte samtidig å skaffe seg en litterær utdannelse fra den lærde Gilles Ménage, som underviste henne i italiensk og latin. Ménage fikk henne til å bli med i de fasjonable salongene til madame de Rambouillet og Madeleine de Scudéry. Hennes far, Marc Pioche de la Vergne, hadde død et år tidligere, og det samme året giftet hennes mor seg med Renaud de Sévigné, onkel av Madame de Sévigné, som kom til å bli en livslang intim venn.
I 1655 ble La Fayette giftet bort til en eldre greve. Hun slo seg ned i Paris der hun gjorde sin egen salong til et sentrum for en krets av den tidens mest framtredende kulturpersoner. I mange år var den franske forfatteren La Rochefoucauld elskeren hennes.
I 1662 debuterte hun med den historiske romanen La princesse de Montpensier. I 1678 skrev hun La princesse de Clèves, som av litteraturkjennere blir betraktet som en av en første moderne romaner. Den utspiller seg i det franske hoff på midten av 1550-tallet på Henrik IIs tid, og er et psykologisk analyserende triangeldrama. Her skildres den store kjærlig mellom den konvensjonelt gifte prinsesse til en annen mann, som også elsker henne. Hun kunne og ville ikke komme hans kjærlighet i møte, fordi det ikke bekom seg ut av troskap til ektemannen. Så ble hun enke - da kunne hun ha giftet seg med den kjære men gjorde det ikke: Hun fryktet at hennes kjærlighet til ham ikke ville være i stand til å bli skuffet av en eventuell senere utroskap. Denne sjelefred ville hun ikke sette på spill.  Den psykologisk dype og fra ende til annen svært spennende roman ble straks en stor suksess,og utløste heftige diskusjoner, fremfor alt om det gjorde en kvinne godt å betro seg til sin mann om en kjærlighetslengten etter en annen. Boken regnes fremdeles som noe av det ypperste i fransk litteratur, selv om en moderne leser ikke så lett vil komme til rette med den jansenistisk kompromissløse slutten.
Hun skrev også om minnene fra sin tid ved det franske hoffet, Mémoires de la Cour de France pour les années 1688 et 1689.
Ved dødsfallet av La Rochefoucauld i 1680 og hennes ektemann i 1683, førte til at La Fayette førte et mindre aktivt sosialt liv i hennes senere år. Tre verker ble utgitt posthumt:La Comtesse de Tende (1718), Histoire d'Henriette d'Angleterre (1720), og Memoires de la Cour de France (1731).
Sandfjorden (Nordkapp)

Sandfjorden er en fjord på Magerøya i Nordkapp kommune i Finnmark. Fjorden ligger innerst i Knivskjellbukta som ligger mellom Knivskjellodden og selve Nordkapplatået. Fjorden har innløp mellom Ørnberget i vest og Avløysa i øst og strekker seg 1,8 kilometer sørover til enden av fjorden.
Sandfjorden er 28 meter på det dypeste, ytterst i fjorden.
Det er ingen bosetninger ved fjorden.
Monza (sommerfugl)

Utseende

Middelsstore (vingespenn ca. 30 millimeter), langvingede, brune smygere.

Levevis

Larvene lever på ulike gress.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Afrika.