Lynghei

Lyngheilandskapet er et skogløst kulturlandskap hvor røsslyng utgjør en vesentlig del av vegetasjonen. En mer presis betegnelse som også brukes, bl.a. av Miljødepartementets nettsted Miljøstatus, er kystlynghei. Lyngheilandskapet har gjennom flere tusen år preget vestkystene av Europa, bl.a. i Norge, Danmark, England, Skottland, Irland og Portugal. Lyngheilandskapet er et kulturlandskap som før var utbredt langs kyster fra Lofoten i nord til Portugal i sør. Felles for lyngheiene er røsslyngen som dominerende art, mens forekomsten av andre arter varierer. Arealene med lyngheilandskap har på 1900-tallet stadig blitt redusert. Omlegging i landbruket og turisme med hyttebygging har gjort at det bare finnes små flekker igjen.

Et menneskeskapt landskap

Lyngheilandskapet i Norge er en biotop som primært finnes på Vestlandet og nordover langs kysten. Den består av gressbeite mellom knauser, med større og mindre områder der lyngen vokser. Fjellgrunnen er stort sett gneis og granitter, som avgir lite mineraler til jorden. Jordsmonnet er tynt. Vegetasjonen er preget av det, med hardføre vekster som bruker lite næring og tåler både perioder med regn og langvarig tørke.
Store områder langs kysten kunne kalles lyngheilandskap. Lyngheilandskapets historie på Vestlandet er knyttet til gårdsbosetning, og det ble skapt for om lag 2000 år siden. 
Pollenanalyse av prøver kan fortelle vegetasjonshistorien for et område, og gir dermed innblikk i gårdsbosetningens historie.  
Lyngheilandskapet var et menneskeskapt landskap; skogen ble brent ned for å skaffe beitemark, og deretter var husdyr som beitet i utmarka året rundt var den avgjørende faktor. Pollenanalyse kombinert med C14-dateringer viser at lyngheiene i hovedsak ble skapt Typisk for lyngheiene i dag er at de gror til med skog i takt med at beitepresset er redusert til et absolutt minimum. Der det på 1970-tallet fremdeles var åpen lyngmark er det nå stor skog. 
Lyngheilandskapet har stort sett et ganske begrenset biologisk mangfold, men det utgjør et karakteristisk landskap med store estetiske kvaliteter, og har noen karakteristiske arter blant annet av sommerfugler.

Forskning

I 1970-årene ble det gjennomført et stort tverfaglig forskningsprosjekt om lyngheiene i Nordhordland, hovedsakelig i kommunene Lindås og Austrheim, ved Universitetet i Bergen. Prosjektet var finansiert av NAVF, med navnet Lindåsprosjektet. Prosjektet hadde utgangspunkt i forskningsmiljøet omkring Botanisk institutt og prosjektleder var Peter Emil Kaland med vegetasjonshistorie og pollenanalyse som spesialfelt. Lindåsprosjektet har publisert en rapportserie og Lyngheisenteret i Lindås kommune er et resultat av prosjektet.

Beiting

Den gamle norske sauerasen, utgangarsauen, var egnet til denne driftsformen. Den eldste driftsformen er beskrevet fra enkelte øyer i Sunnhordland fram til tidlig på 1900-tallet. Denne driftsformen gikk ut på at sauene beitet ute året rundt. 
Nye saueraser ble innført på 1800-tallet, og selv om disse dyrene om vinteren bare ble sluppet ut på dagtid var stadig beitepresset mot lyngmarka stort nok til at landskapet ble holdt vedlike. Geitehold var det også litt av tidligere, og geitene holdt også eineren nede. 
Også storfe, kuer, beitet i lyngmarka om sommeren. Men kuene holdt seg i større grad nær melkeplassen, og bidro med beiting og gjødsling til at en del av lyngmarka hadde stort innslag av grasmark. 
Helårsbeiting er avhengig av at husdyra ikke må grave seg gjennom tykke snølag for å komme ned til beitemarka. På denne måten er snøen med på å avgrense lyngheilandskapet mot fjordområdene innenfor.
Beiting er avgjørende for vedlikehold av lyngheilandskapet. Uten betydelig beiting eller jevnlig lyngbrenning, eller en tilpasset kombinasjon av beite og brenning, vil lyngheiene over tid forvandles til et landskap dekket av skog. Det er en utvikling som startet i 1960-årene og har utviklet seg stadig raskere.

Lyngslått

Lyng ble også i stor grad brukt som vinterfor for dyr som sto på bås. En slo da smålyng med stuttljå og bar gjerne lyngen hjem i kipe på ryggen. Dette var vanligvis kvinnearbeid. Lyngen er grønn, også vinterstid, og i et kystlandskap der snøen sjelden ble liggende lenge var lyngslått et arbeid som kunne foregå vinter og særlig i vårknipa.

Lyngbrenning

Lyngmark som ikke ble beitet i tilstrekkelig grad eller slått med ljå ofte nok vokste seg etter noen år så stor at den ikke lenger var brukbar som beitemark. Slike områder skulle brennes ned med jevne mellomrom. Etter lyngbrannen ble det grasmark og godt beite i mange år framover.
Etter at geiteholdet begynte å gå ned, ser vi at eineren truer med å ta overhånd. Sauen spiser mye, men skyr einerspirer. Både lyng og einer ble i gamle dager holdt i sjakk ved at man satte fyr på større områder. 
Lyngbrenningen skulle foregå om våren, før de nye gresspirene var kommet opp av jorden, og under forhold slik at ikke jorda tok fyr.

Økologisk tilpasning

Bøndene i lyngheiområdene ved kysten manglet egen skog. Men de var avhengige av tilgang på treprodukter i mange sammenhenger. De trengte bygningstømmer, de trengte emneved til redskaper og utstyr, de trengte båter og bjørkebark til barking av seil og fiskeredskaper. Fisk var det derimot rikelig av, og fisk som ikke kunne selges i byen kunne selges i fjordbygdene, der det ofte også var trevarer til salgs. Kystfolk og fjordfolk drev derfor lenge direkte handel med hverandre – ofte byttehandel – vare mot vare. 
I lyngheiområdene skaffet folk seg brensel ved å ta torv fra myrene. Om våren var det derfor en egen torvonn, der torv ble spadd og båret ut til tørk.

Tidligere skoger

Lyngheiområdene var tidligere dekket av skog. Dette var bøndene i lyngheiområdene klar over fordi de stadig støtte på store røtter i myrene der de tok torv til brenne. Røttene fortalte også om skogbranner.

Skogplanting

Fra tidlig på 1900-tallet ble deler av lyngheiområdene plantet til med skog. Skogplantingen skjedde i stor grad på et idealistisk grunnlag. Hurtigvoksende sitkagran og buskfuru var arter som ofte ble plantet.

Danmarks heder

I Danmark brukes betegnelsen hede om et landskap som botanisk sett er svært likt lyngheiene i Norge. Samme landskapstypen går igjen i nordlige deler av Tyskland, samt andre steder i verden. Hedelandskapet er på utvasket morene, og den opprinnelige skogen er fjernet for å skaffe åker og beitemark. Etter noen tids drift som beitemark, slo regnvannet ned humus og husdyrgjødsel så dypt, at nesten bare sand var igjen i topplaget og bare de mest hardføre planteslagene holdt seg. Videre gårdsdrift lot seg ikke vedlikeholde. Hedene (og de tyske «Heide»-ne) er i dag mest til friluftsbruk.

Lyngheiene gror igjen

Småbøndene på lyngheigårdene har redusert sitt jordbruk, og særlig bruken av utmarka er trappet ned. Dette var en prosess som begynte allerede mot slutten av 1800-tallet. Store arealer ble allerede den gang plantet til med skog. Etter 2. verdenskrig har dette akselert, og spesielt fra 1950-åra og framover mot våre dager. Den naturlige skogen har blitt større og tettere og brer seg ut over nær sagt alle steder der det før var lynghei. Årsaken til gjengroingen er blant annet manglende beitetrykk. Selv om noen kan synes at dette er negativt, så gir det håp for det avskogede Skottland, som har lignende klimaforhold og topografi som på Sørvestlandet.
Lyngheisenteret på Lygra i Hordaland er etablert for å ta vare på mest mulig av det gamle.