Stumpneshorn

Beskrivelse

Stumpneshorn er det fysisk største av de nålevende neshornene. Det kan bli cirka 4 meter langt og omkring 190 cm i skulderhøyde. Hannen blir normalt større enn hunnen. Kroppen er tønneformet og massiv. Ekstra store eksemplarer kan veie opp mot 3,5 tonn, selv om 1,7–2,3 tonn er mer typisk (avhengig av kjønn). Et særtrekk er artens godt definerte skulderpukkel.
Det enorme hodet er sadelformet og har normalt to horn ytterst, som begge kjønn bærer. Det fremste hornet blir større enn det bakre, og hannens horn blir gjerne større enn hunnens. Det største av hornene kan i ekstreme tilfeller blir opp mot 150 cm langt, men det normale er cirka 60 cm. Ørene sitter øverst (langt bak) på hodet og er traktformede og oppreiste, og meget bevegelige. Hørselen er svært godt utviklet. Øyene sitter på siden av hodet og er små. Synet er lite utviklet. Neseborene og den brede munnen går nesten i ett, og arten har godt utviklet luktesans.
Den tønneformede kroppen har tykk, grov hud og ender opp i en halvlang hale, med en hårtufs ytterst, og fire kraftige, men relativt korte ekstremiteter, men neshorn er allikevel forbausende hurtige. Hver fot, som er relativt rund og flat, er utrustet med tre distinkte tær.

Atferd og økologi

Neshornene tilhører den resterende megafaunaen på kloden vår og regnes som en svært viktig drivende faktor i økosystemet. Om de skulle forsvinne er forskerne redd for at det kan utløse kaskadende negative følger for økosystemet.
Stumpneshornet er en planteeter som trives i relativt flatt terreng med kort gress- og buskkledd savanne. Arten evner å beite gresset til 25–60 mm fra bakken, noe som gir positiv effekt ved gressbranner og lignende. Det fører blant annet til redusert heterogenitet i landskapet, og kan ifølge Everatt et al. (2016) føre til trofiske kaskader.
Dyra drikker normalt vann to ganger om dagen, men i tørketiden kan de klare seg uten vann i opp mot fem dager. Habitatet der dyrene trives må imidlertid ha tilgang på drikke- og sølevannsområder, for når anledningen byr seg tar neshorn seg gjerne et gjørmebad, for å beskytte den mer eller mindre hårløse huden mot den sterke solen. Arten beiter på ulike planter i grasfamilien på savannen, men foretrekker de korteste frøplantene.
På grunn av størrelsen har ikke neshorn naturlige fiender, om man ser bort i fra mennesket. De kan leve til de blir omkring 40–50 år gamle. Stumpneshornet er normalt lite aggressivt og uredd mennesker, noe som gjør arten svært utsatt for krypskytteri, på grunn av de svært verdifulle hornene (som ikke egentlig er elfenben, men av mange betraktes som noe lignende og like verdifullt). Hornene utgjør nemlig et viktig potensmiddel i tradisjonell østlig medisin.
Stumpneshorn lever i små flokker på opptil 14 individer, for det meste voksne hunner og kalver, men også i noen grad unge hanner. Voksne hanner er som oftest solitære. Dominante hanner markerer gjerne reviret med ekskrementer og urin. Hannenes territorier overlapper ikke og er omkring 0,75–13,9 km² store og ofte avgrenset av naturlige eller unaturlige grenser, som elver, innsjøer og veier. Ekskrementene leveres i kompakte dynger (hauger), og reviret kan ha 20–30 slike dynger som advarer andre neshorn om territoriet.

Reproduksjon

Hunnene når kjønnsmoden alder omkring 6–7 år gamle, mens hannene ikke blir kjønnsmodne før i 10–12 års alderen. Drektighetstiden varer i cirka 16 måneder og hunnen gir liv til kun ett avkom, som kalles kalv. Ved fødselen veier kalven normalt 40–65 kg. De først to–tre dagene er den litt ustødig til bens. Om den føler seg truet tar den tilflukt foran mora, som er svært beskyttende og vil kjempe med alle midler for kalven. Kalven avvennes fra den er to måneder gammel, med den vil fortsette å die mora til den blir omkring 12 måneder gammel.

Underarter

Arten deles vanligvis inn i to underarter, med hvert sitt avgrensede leveområde. Sørlig stumpnesehorn finnes i det sørlige Afrika, særlig i Sør-Afrika. Nordlig stumpnesehorn har sitt naturlige utbredelsesområde i Riftdalen, i grensetraktene mellom Den sentralafrikanske republikk, Kongo, Sør-Sudan og Uganda.
Hvorvidt denne stammen utgjør en underart eller er en egen art er omstridt. Genetiske undersøkelser antyder at de to gruppene skilte lag for omkring en million år siden, og at de genetiske og morfologiske forskjellene gjør at denne bestanden kan regnes som en egen art. Det er imidlertid ingen enighet om klassifiseringen, og Groves (2010) artsrangering av nordlig stumpnesehorn ble nylig utfordret av Harley et al. (2016), av konserveringshensyn, som også hevder at nordlig og sørlig stumpneshorn kan ha splittet så nylig som for omkring 200 000 år siden.
Så langt man vet var det kun tre voksne individer av nordlig stumpnesehorn igjen i verden ved inngangen til 2018. Én hann og to hunner, som alle var i fangenskap. Nordlig stumpnesehorn er derfor funksjonelt utryddet. Hannen, som gikk under kallenavnet «Sudan», var den siste man kjenner til av nordlig stumpnesehorn, døde mandag 19. mars (2018) ved Ol Pejeta Conservancy i Kenya, etter lengre tids sykdom.

Utbredelse

Stumpneshorn er den mest tallrike av neshornartene. Det var utbredt i to distinkte populasjoner; en i Sentral-Afrika og en i det sørøstlige Afrika, hvorav nesten alle befinner seg i Sør-Afrika, Namibia, Zimbabwe, Kenya og Uganda. Den nordlige populasjonen er i praksis utdødd. Krigshandlinger og krypskyttere hadde tatt ut de siste 30 dyrene. Den sørlige populasjonen teller (2015) imidlertid omkring 19 666–21 085 individer og er en suksesshistorie for moderne konservering av ville dyr, gitt at populasjonen rundt år 1895 var på kun 20–50 individer. Dagens bestand er imidlertid fragmentert og består som mer enn 300 mindre populasjoner. I 2015 talte den største enkeltpopulasjonen 4 952 individer. Omkring 1/3 av totalbestanden (6 140) holder til på privat grunn. Sør-Afrika og Swaziland konserverer cirka 90,7 prosent av totalbestanden, noe som utgjør respektive 18 413 og 76 individer.

Trusler

De største truslene for stumpneshornets framtid kommer fra markedene for horn i Asia og de transnasjonale kriminelle organisasjonenes iver etter å tilfredsstille disse markedene. Siden 2007 har det vært et oppsving i etterspørselen av horn, noe som har før til økt krypskyting noen steder i utbredelsesområdet. I perioden 2003–2005 utgjorde krypskytteri kun 0,2 prosent av den totale populasjonen, men siden har dette økt. I 2015 var krypskytteriet økt til hele 5,3 prosent, noe som trolig har ført til at totalbestanden nå er i tilbakegang etter mange år i framgang.