Blohm & Voss BV 222

Konstruksjon og utvikling

Før andre verdenskrig hadde det den tyske Lufthansa gjennomført mange transatlantiske postflyvninger. Mens Lufthansas største interesse var passasjertransport og startet de et program i 1936, som kulminerte med tre BV 222 flybåter konstruert av Dr. Richard Vogt.
Byggingen av den første prototypen, V1, begynte i januar 1938 med bygging av V2 og V3 i løpet av de følgende uker. V1 hadde sin jomfrutur 7. september 1940. Under en prøveturen kunne det ta opp til 92 passasjerer, eller 72 pasienter på bårer over korte avstander med en maksimal hastighet på 385 km/t Dets flygeegenskaper var tilfredsstillende, men noen forbedringer var påkrevet. Videre tester pågikk til desember 1940, da V1 gikk inn Luftwaffes tjeneste, og ble malt som et militærfly militær registrering Stammkennzeichen CC+EQ og plassert i Lufttransportgruppe 222.
Typen var kjent for sitt lange, flate gulv i kabinen og en stor firkantet lastedør bak vingen på styrbord side. Det hadde to støttepongtonger på hver vinge., .Kun 13 fly er antatt å ha blitt  bygget.
Opprinnelig var det utstyrt med seks Bramo 323 Fafnir stjernemotorer, senere endret til 746 kW (i 1 000 kw) Jumo 207C rekke, to-takts dobbelt-stempel diesel-motorer. Bruk av dieselmotorer tillot tanking på sjøen og for bunkring av ubåter. C-13 flyet var det eneste utstyrt med Jumo 205C og senere Jumo 205D motorer.

Kontakten med Japan

Etter invasjonen av Sovjetunionen i juni 1941 ble det lagt planer om å knytte Tyskland og Japan sammen ved hjelp av Luftwaffes fly. BV 222 ble modifisert for svært lang rekkevidde. Kommersielle flygninger til Det fjerne østen med Lufthansa var ikke lenger mulig, og det hadde blitt veldig farlig for både skip og ubåter å ta turen. Feltmarskalk Erhard Melk godkjente en studie som skulle se på muligheten for slike direkte flyvninger og ulike ruter ble vurdert, blant annet en med avgang fra det tysk-okkuperte Russland og Bulgaria, og en annen med BV 222 fly fra Kirkenes i Nord-Norge til Tokyo via Sakhalin-øya, en strekning  på 6 400 km.
BV 222 var et av tre fly som ble ansett som mulig for programmet, sammen med Focke-Wulf Fw 200 og Heinkel Han 177. Han 177 ble utelukket på grunn av at  som ble ansett som upålitelige og i 1943 Junkers Ju 290 ble brukt i andre områder.

Etterkrigstiden

Tre BV 222s ble beslaglagt og senere benyttett av Allierte styrker: C-011, C-012, og C-013. C-012 ble beslaglagt i Sørreisa i Norge etter krigen sammen med V2 fløyet av kaptein Eric "Winkle" Brown fra Norge til RAFs base  på Calshot i 1946. Etter testing på marines teststasjon i Felixstowe ble det overført til en  RAF skvadron som brukte det frem til 1947, da det ble kondemnert.
C-011-og C-013 ble beslaglagt av amerikanske styrker på slutten av andre verdenskrig.
Den 15. august og igjen den 20. august 1945 utførte kommandørkaptein  Richard Schreder fra den amerikanske marinen  testflyvninger sammen med det tyske mannskapet på et av det BV 222 fly som var blitt beslaglagt av USA i to flyvninger på 38 minutter opplevde de  at fire motorer kom i brann. Mange ekstra motorer var tilgjengelig, men de var av dårlig kvalitet på grunn av mangel på kvalitetslegeringer på slutten av krigen, og tok lett fyr lett. Siden flyet var ubrukbart med disse motorene, ble flyet etter sigende tatt ut til åpent vann og senket av en Destroyer.
Andre rapporter viser at USA beslagla flyet og det ble fløyet eller sendt til USA. Convair kjøpte et for evaluering ved Marinestasjonen i Patuxent River, og etter intensive studier førte det til at skroget på deres Modell 117 som i sin tur førte til R3Y Tradewind ble kopiert fra BV 222 .
V2 ble senere senket av britene som fylte henne med BV 222 reservedeler fra basen på Ilsvika å tynge henne ned. V2 ble slept til en posisjon mellom Fagervika og Monk Islands hvor hun er perfekt bevart på havbunnen på grunn av lavt oksygennivå i der kalde vannet. Det er planer om å heve og restaurere  dette flyet for plassering på et flymuseum.