google/wiki40b huggingface dataset:
Sparkstøtting

En sparkstøtting, eller spark, er en slags liten slede som består av en stol som det er påmontert to meier under. Meiene fortsetter bakover til i overkant av det dobbelte av lengden av stolen.
Sparken drives framover av at føreren står på den ene meien, og samtidig sparker bakover i underlaget med den andre foten, derav navnet. Meiene har en viss fleksibilitet, og sparken kan styres ved hjelp av håndtakene som er montert i stolryggens øvre kant. Man kan ha en passasjer på stolsetet.
En spark kan bare kjøres på harde, glatte underlag som is eller på hardpakket snø. Spark brukes på islagte sjøer, både på reise og under isfiske. Til bruk langs vei er det flere forutsetninger som må være til stede: Det ideelle sparkføret er middels glatt, der meienes glid er godt balansert opp mot friksjonen mellom skoen og underlaget som er nødvendig for framdriften. Man kan da lett nå opp i hastigheter på rundt 15-20 km/t, eller enda mer i nedoverbakker.
Sparken er i vanlig bruk i Norge, Sverige og Finland. Sparkbruk forutsetter en visst trafikknivå, slik at løssnø blir hardpakket og danner det ideelle føret. Stor trafikk sliter unna snøen og vanskeliggjør sparkbruk. Strøing med grus, eller salting er på samme måte et hinder for sparkbruk. På den måten har sparken stort sett overlevd i utkantstrøk. 
Spark-VM arrangeres på Geilo og i Hurdal.

Historie

Den første kjente beskrivelsen av sparken er fra byen Piteå i Nord-Sverige i 1872. Byen Piteå har også et eget sparkmuseum som viser forskjellige eldre utgaver av sparken. Etter 1900 ble sparken vanlig i Norge. I Aschehougs konversasjonsleksikon fra 1925 heter det at den er «særlig yndet hos ungdommen». Fram til ca. 1930 ble sparkene produsert av bygdesmeder. Etter 1930 ble produksjonen industrialisert. Tidlige sparker hadde meier av tre med jernbeslag under. Sin fulle fleksibilitet fikk sparken først med stålmeiene.
I trefningen ved Minnesund i april 1940 ble sparkstøttinger brukt for å forflytte norske tropper på Mjøsisen.
Historisk hadde sparken flere materielle forutsetninger. Først at bygdesmeder var vanlige. Dernest måtte det være et visst trafikkvolum av hest (med slede) som hardpakket snøen tilstrekkelig til sparkbruk. Sparkens bredde er etter alt å dømme tilpasset skrittbredden hos hester.
Det finnes flere varianter av sparken, med én eller tre meier, eller med hjul. Ingen har hatt samme suksess som originalen.
Nansen-sparken produsert av Nansen produkter på Vegårshei var ifølge firmaet selv det eneste produkt Fridtjof Nansen gav tillatelse til å bære hans navn. Nansen-sparken produseres nå av Norax AS på Tynset.
Jacques Renard

Liv og virke

Renard var født i Tyskland men gikk i 1920 inn i Fremmedlegionen og ble i 1931 fransk statsborger. Han tjenestegjorde med Fremmedlegionen i Marokko og Algerie og steg i gradene til han i 1938 ble sekondløytnant.
Etter at Tyskland angrep Norge 9. april 1940 ble Renards avdeling sendt nordover med det franske ekspedisjonskorpset. I slaget om Narvik utmerket han seg: «Pelotonchef helt å stole på med usedvanlig koldblodighet og mot. Den 13. mai 1940 under landsetning under kamp ved Bjerkvik førte han sin peloton til angrep under en særlig heftig ild. Nåde sine successive mål uten tap og på et minimum av tid. Var hele dagen et storartet eksempel for sine folk. Tok deretter kommandoen over 13de halvbrigades forbindelsessystem, og opnådde straks ved sin viljekraft og tekniske dyktighet en usedvanlig effektivitet.» På grunnlag av denne innstillingen ble han i norsk statsråd 20. mars 1942 tildelt Krigskorset.
Etter at de allierte styrkene i juni 1940 ble evakuert fra Norge sluttet Renard seg til De frie franske styrker under general Charles de Gaulles ledelse. Han ble der først sjef for de frie franskes 1. signalkompani. I september 1940 ble han sendt til Vest-Afrika der han deltok i slaget om Dakar. Deretter kom han til Gabon. I februar til mars 1941 kjempet han mot italienerne i Eritrea, for senere samme år å tjenestegjøre i Palestina og Syria. Våren 1942 kjempet han i Libya. Under kampene ved Bir Hakeim i mai-juni 1942 ble han skadet i foten og i ansiktet. Foten måtte amputeres og han gikk i februar 1943 ut av stridstjeneste. I 1944 ble han overført til etterretningen. Etter frigjøringen av Korsika ble han etterretningssjef der.
I mars 1945 ble han bataljonssjef og sendt til Tyskland der han tjenestegjorde til 1950.
Renard ble i 1952 oberstløytnant og avsluttet sin karriere i juli 1958.

Utmerkelser

Renard var høyt dekorert. Han var medlem av Frigjøringsordenen, storoffiser av Æreslegionen og kommandør av den marokkanske Alaouite-ordenen. Renard mottok Médaille militaire, Croix de guerre 1939–1945, Croix de guerre des Théâtres d'opérations extérieures, samt en rekke andre medaljer.
Trustkontrollen

Trustkontrollen var et norsk statlig kontrollorgan som skulle hindre monopolvirksomheter og karteller i å utnytte stillingen sin til å kreve for høye priser.
Organet var underlagt Justisdepartementet, og eksisterte fra 1926 til 1940.

Bakgrunn

De første eksempler på priskontroll i moderne tid i Norge kom under første verdenskrig, der det tidlig ble satt maksimalpris på melk og smør. Utover i krigen var matvaremangelen i landet alvorlig, og prisdirektoratet la ned forbud mot å øke matprisene uten godkjennelse.
En trustkommisjon ble satt opp i 1916 for å utarbeide et lovforslag om antitrustvirksomhet, og fra 1920 fikk Norge en midlertidig lov om trust- og kartellkontroll. Den permanente Trustloven tok til å gjelde i 1926, med Wilhelm Thagaard som trustkontrolldirektør.

Ansvarsområder

Trustkontrollen fikk ansvar for å for å overvåke markedet med tanke på tendenser til monopolvirksomhet, og fikk et spesielt ansvar for å følge opp utenlandske truster som forsøkte å kjøpe opp norske selskaper. Trustkontrollen fungerte også som klageinstans for personer og bedrifter som ble nektet å handle med andre bedrifter, og Trustkontrollen kunne da pålegge levering om handelsnekten ble ansett å være urimelig.

Kjente saker

Blant de kjente sakene Trustkontrollen var involvert i var British American Tobaccos (BAT) forsøk på å etablere seg i Norge på slutten av 1920-tallet. Den eksisterende tobakkindustrien nektet å handle med tobakksforretninger som også førte BAT-produkter, men Trustkontrollen kom til slutt til at det ikke var grunnlag for å forby leveringsnekten. Kort tid etterpå solgte British American Tobacco fabrikkene sine til norske interesser.
En annen sak der Trustkontrollen spilte en viktig rolle var Lilleborgsaken, der Unilever var på vei til å skaffe seg kontroll over norsk fettindustri. Regjeringen Mowinckel gav konsesjon til Unilevers overtagelse av 50 % av Lilleborg, mens Trustkontrollen engasjerte seg mot avtalen. Mowinckel fikk stortingsflertallet mot seg og gikk av, men etterfølgeren Peder Kolstads regjering opprettholdt konsesjonen.
Verdenscupen i hurtigløp på skøyter 2012/13 – Lagtempo menn

Den 9. offisielle Verdenscupen i hurtigløp på skøyter – Lagtempo menn (engelsk: Essent ISU WorldCup 2012/2013 – Team Pursuit Men) ble arrangert vintersesongen 2012/13.
Hoppebukta

Hoppebukta en en havbukt beliggende nord i Murchisonfjorden på Nordaustlandet på Svalbard.
Mittetparken

Mittetparken er en park i sentrum av tettstedet Spjelkavik utenfor Ålesund i Møre og Romsdal fylke. Den er oppkalt etter fiskeredskaps-gründer H.P. Mittet.
Marvin Mandel

Liv og virke

Marvin Mandel ble uteksaminert fra Baltimore City College og avla så i 1942 juristeksamen ved University of Maryland. Mens han studerte jus giftet han seg med Barbara «Bootsie» Oberfeld. Han hadde sin advokatspraksis i Baltimore. Han var ordgjørende i Marylands delegathus fra 1963 til 1969. 
Guvernør Spiro Agnew avgikk i 1969 for å tiltre som USAs visepresident. Maryland General Assembly valgte da Mandel til Agnews etterfølger idet Maryland ikke hadde noen viseguvernør på den tiden. Agnews avgang førte til en endring i Marylands konstitusjon allerede i 1970. Ett år senere, i 1971, ble viseguvernørembetet gjeninnført.
Mandel skilte seg fra hustruen Barbara under sin embetsperiode som guvernør. Siden paret bodde fra hverandre innen de innledet skilsmesseprosessen, flyttet Mandel ut fra Marylands guvernørresidens. Etter fem måneder flyttet han tilbake til residensen i forbindelse med skilsmissen. 
Mandel giftet seg på nytt mens han fortsatt var i sin embetsperiode som guvernør. Han ble rammet av en korrupsjonsskandale som dels gjaldt de pengene som han hadde benyttet seg av under skilsmisseoppgjøret og det påfølgende bryllupet. Anklagelsene mot ham gjaldt den innflytelsen han som guvernør hadde til å bestemme hvilke dager hestekappløp skulle avholdes. Ifølge tiltalen hadde pengene kommet fra en hestekappløpsbane.
Mandel ble dømt for føderaly postbedrsgeri oh medvirkning i en serie alvorlige forbrytelser (racketeering). Han satt i fengsel i 19 måneder innen president Ronald Reagan omgjorde resten av straffen til betinget. Den fellende dommen ble senere opphevet.
Anzoátegui

Geografi

Anzoategui ligger mot den nordøstlige kysten ut mot Det karibiske hav. Den grenser til delstatene Monagas og Sucre i øst, Bolívar i sør og Guárico i vest. Delstaten er kjent for strendene, som trekker til seg mange besøkende. Kysten er som en 100 km lang sammenhengende strand.

Økonomi

Delstatens økonomi er sterkt preget av landets hovedressurs, olje. Andre viktige næringsgrener er fiskeri og turisme.
Son Heung-min

Landslaget

Han ble tatt ut i Sør-Koreas tropp til VM i fotball 2018 i Russland.
Son var med da Sør-Korea vant gull i Asialekene i 2018.
Vegas Robaina

Vegas Robaina er et cubansk sigarmerke, som er oppkalt etter Don Alejandro Robaina (født 1919), som hevdes å dyrke de beste dekkbladene i Vuelta Abajo-regionen. Det var også han som utviklet de tobakksblansingene som anvendes. Rettighetene til merket tilhører imidlertid det cubanske folk, som dfet heter. Vegas Robaina-sigaren produseres av Habanos SA.
Settekasse

Settekasse er ei kasse som tidligere ble brukt på trykkerier for å oppbevare løse typer til bruk ved håndsats i boktrykk. Kassene var laget i tre og formet som store, flate skuffer inndelt med mange, små rom. I rommene lå støpte metallbokstaver systematisk sortrert slik at setteren kunne finne enkelttegn og sette dem sammen til ord, linjer og hele sider som så kunne trykkes på papir i en trykkpresse. Systemene for å ordne bokstavene i kassene fulgte ulike tradisjoner som varierte mellom land og steder.
I dag brukes gamle settekasser ofte som dekorhyller for små pyntegjenstander og andre ting.

Historikk

Johann Gutenberg utviklet på 1440-tallet en metode for masseproduksjon av bøker ved å trykke boksidene fra trykkplater bygd opp av løse typer. Prinsippene for høytrykksmetoden holdt seg til inn på 1900-tallet.

Håndsats og maskinsats

Steenske Forlag (etablert 1829) var et norsk bokforlag, opprinnelig kalt Det Steenske Bogtrykeri. 
En setter var en typograf som klargjorde tekster til trykking på en høytrykkspresse. Mens håndsetteren var en håndverker som arbeidet med løs blysats fra settekasser og satte enkelttyper en og en i ei vinkelhake for å danne overskrifter og brødtekst, brukte maskinsetteren settemaskiner med tastatur og matrisemagasin som støpte hele, sammenhengende linjer. Med settemaskinene slapp en dessuten den tidkrevende jobben å legge bokstavene tilbake på plass i kassene, og oppfinnelsen revolusjonerte avisproduksjonen fra 1880-tallet. I 1960 ble denne måten å framstille tekst erstattet med filmsats kombinert med trykking i offset. 
I vår tid har datamaskiner og desktop publishing erstattet settemaskinene og heldigitalisert trykkeprosessen.

Upper and lower case

I mange trykkerier ble det benyttet egne settekasser (på engelsk kalt cases) for henholdsvis minuskler («små bokstaver») og versaler («store bokstaver»). Fordi settekassene med disse skriftvariantene (letter cases) var plassert over hverandre ved setternes arbeidsbord, oppstod de engelske betegnelsene upper case for versaler og lower case for minuskler.
Yongjing

Yongjing (kinesisk: 永靖县; pinyin: Yǒngjìng Xiàn) er et fylke i Gansu i Folkerepublikken Kina. Det ligger i det autonome prefekturet Linxia Hui.
Befolkningen var på 195 380 innbyggere i 1999.

Kulturminner

Binglingsigrottene (Binglingsi shiku) ble i 1961 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.

Dinosaurer

I den statlige geoparken i Lujiaxia, fylkets administrasjonssete, er det 1.724 fotavtrykk fra dinosaurer, funnet på den norde bredden av innsjøen Taiji Hu (太极湖). Blant artene som er belagt er sauropoda, theropoda, ornithomimus, ornithopoda, pterosauria og coelurosauria.

Samferdsel

Kinas riksvei 213 går gjennom området. Den begynner i Lanzhou i Gansu og fører via Chengdu og Kunming til byen Mohan ved grenseovergangen til Laos.
Khandwa (distrikt)

Demografi

Ved folketellingen i 2011 var det 1 309 443 innbyggere i distriktet, mot 1 078 251 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 19,81 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 15,52 % i 2011 mot 18,08 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 931 i 2011 mot 946 i 2001.
The International

The International var en golfturnering på PGA-touren som ble arrangert hvert år på Castle Pines Golf Club i nærheten av Denver i Colorado. Den var en av to turneringer på touren som ikke spilles som tradisjonelt slagspill eller matchspill (den andre er WGC-Accenture Match Play Championship. Isteden benyttet man et modifisert Stableford-system. I 2007 besluttet PGA å legge ned turneringen.
Guangning

Guangning (kinesisk: 广宁县; pinyin: Guǎngníng Xiàn) er et fylke i den kinesiske provinsen Guangdong. Det ligger i byprefekturet Zhaoqing.
Befolkningen var på 533 050 innbyggere i 1999.

Historie

Guangning ble til under Jiajing-keiseren på Mingdynastiets tid den 30. oktober 1559. Navnet Guangning betyr utstrakt fred. Det var et stort sammenstøt med en røverbande der i 1559, og etter at bandittene var blitt nedkjempet ble området utskilt som eget fylke. Navnet gjenspeilet håpet om at fred skulle råde over hele fylket.
Bekkestua

Bekkestua er et strøk i Bærum kommune og et viktig knutepunkt og handlesenter. 
Historisk sett er Bekkestua en del av Stabekk da dette senteret er bygget ut på tomtene til Øvre Stabekk gård (senere Ringstabekk etter eieren Jens Ring), og består i dag av det som tidligere het Presterud og Øvre Stabekk. Dagens navn skriver seg fra anleggelse av stoppested for Bærumsbanen i 1924, fordi stoppestedet ble lagt like ved der den gamle husmannsplassen Bekken en gang lå. 
Stedet gjennomgikk på midten av 1990-tallet en rekke større utbygginger og fikk et småbypreg. For dette mottok Bærum kommune Bolig- og byplanprisen i 1998.  I dag finnes det blant annet omkring 90 butikker, 10 spisesteder, tre apotek, flere legesentere, postkontor, bank og Vinmonopol. Bekkestua brannstasjon ble åpnet i 1962 og dekker hele østre Bærum. Ved siden av brannstasjonen ligger hovedbiblioteket i Bærum som ble åpnet i februar 1981.Svømmehallen Nadderudhallen er en toppmoderne svømmehall ved Bekkestua
Bekkestua bro som går over Kolsåsbanen er utsmykket med statuer som forestiller Smågardistene (se bildet). Statuene ble skjenket av lokale kjøpmenn/håndverkere/gårdeiere samt kommunen, vegvesenet og den lokale Rotaryforening, og avduket i 1998. 
Klesforretningen Fredriksen i Bærumsveien 210 ble åpnet på nåværende adresse i 1937. Tidligere hadde eierne Sigurd og Astrid Fredriksen drevet butikken på annen adresse på Bekkestua og i Oslo. I 1965 fikk forretningen et påbygg der Sigurd Frigland også drev møbelforretning, men denne ble solgt i 1992. Gården kaltes før Friglandgården, nå helst Fredriksengården.

Offentlig kommunikasjon

Bekkestua er også et viktig stoppested på Kolsåsbanen og var en kortere periode siste stoppested. Fra 20. august 2007 til 16. februar 2009 var Bekkestua på ny siste stoppested, denne gangen for Lilleaker-trikken. 17. februar fikk trikken Lilleaker som midlertidig endeholdeplass på grunn av oppgraderingsarbeid, men 1. desember 2010 åpnet skinnegangen fram til Jar stasjon og 15. august 2011 ble linja fram til Bekkestua holdeplass åpnet. Veitunnel med navn "Bekkestutunnelen" (Rv. 160) under tettbebyggelsen åpnet 1994. Bekkestua betjenes av busslinjene 131 (Oslo Bussterminal – Bekkestua) , 142 (Bekkestua – Kolsås) , 143 (Bærums Verk – Oslo Bussterminal) , 731 (Sandvika – Bekkestua) , 732 (Ila Fengsel – Sandvika) , 733 (Rykkinn – Snarøya).
Henry Gunther

Bakgrunn

Henry Gunther kom fra en tysk-amerikansk familie. Foreldrene var George Gunther og Lena (født Roth), som begge var barn av tyske innvandrere.  Han vokste opp i Highlandtown, en bydel øst i Baltimore sterkt preget av tyske innvandrere og annengenerasjonsamerikanere, og familien fikk til den katolske menighet Sacred Heart of Jesus som ble pastorert av redemptoristene. 
Henry Gunther var ansatt i National Bank of Baltimore. I 1915 ble han medlem av Knights of Columbus, en katolsk velgørenhetsorden for lekmenn.

Soldat

Han meldte seg ikke som frivillig til krigstjeneste, men ble innkalt den 30. september 1917 og innrullert i  313th Regiment, med tilnavnet Baltimore’s Own, og som var del av 57th Brigade av 79th Infantry Division. Som  sergeant hadde han ansvaret for forsyningene til sin styrkegruppering, som kom frem til fronten i juli 1918 som del av American Expeditionary Forces i Frankrike. 
I et kritisk brev hjem beskrev han miserable tilstander ved fronten, og rådet en venn til å gjøre sitt yttreste for å unngå å bli innkalt. Brevet ble fanget opp av sensuren og holst tilbake; selv ble han degradert til menig i august 1918.
Som alle andre enheter ved fronten der Meuse-Argonne-offensiven pågikk, var også hans enhet, A-Kompaniet, forviklet i kamphandlinger on formiddagen 11. november. Med sin patrulje støtte menig Gunther på tyske soldater nær elven Meuse bare minutter innen våpenstillstanden i Compiègneskogen (inngått kl. 5 om morgenen) skulle tre i kraft (kl. 11). De tyske soldatene hadde da fått beskjed om at våpenstillstand var nært forestående, og de forsøkte å vinke bort Gunther da han angrep disse, mot sin sersjants ordre. Men da han kom for nær og avfyrte et par skudd mot dem, returnerte tyskerne ilden med en kort salve mot ham med dere maskingevær. Gunther døde 10.59, bare ett minutt innen våpenstillstanden. 
Forfatteren James M. Cain, som på den tid var journalist i Baltimore, The Sun, intervjuet Gunthers soldatkamerater, ogskrev at «Gunther hadde slitt en god del med sin degradering, og var blitt voldsomt oppsatt på å gjøre opp for seg i offiserenes og medsoldatenes øyne».
Totalt denne dag 11. november 1918 ble  det såret nærmere 8000, og 2000 døde – langt flere enn det vanlige, i følge militære statistikker.
American Expeditionary Forces' kommanderende general John J. Pershings «Order of The Day» den påfølgende dag nevnte Gunther som den siste amerikaner drept før våpnene tiet.  Hæren gav han posthumt tilbake sersjantsgraden, og hedret ham med en Divisional Citation for Gallantry in Action og med  Distinguished Service Cross.
Gunthers levninger ble bragt tilbake til USA i 1923 etter å ha blitt ekshumert fra en soldatkirkegård i Frankrike, og begravet på Most Holy Redeemer Cemetery i Baltimore.
Jørgen S. Lien

Jørgen S. Lien, etablert i Bergen av Jørgen Sigurd Lien i 1933, var en norsk produsent av kontormaskiner. Selskapet produserte pengeskap under varemerket "Jøli", kassaapparater under varemerket "Regna" og fra 1955 addisjonsmaskiner under varemerket "Adwel". Mye av produksjonen gikk til eksport, og selskapet hadde en meget solid posisjon på verdensmarkedet.
Selskapet sprang videre fra en virksomhet grunnlagt av Wilhelm Jørgensen og Jørgen S. Lien i 1928 som agentur for kontorutstyr. Selskapet begynte med fabrikasjon av brannsikre skap under annen verdenskrig, og begynte også med regnemaskiner og kasseapparater. På høyden, mot slutten av 1960-årene, hadde firmaet 1300 ansatte. 700 var ansatte ved fabrikken i Bergen, resten ved egne salgskontorer i Norge og utover verden. 
Selskapet ble omdannet til aksjeselskap i 1969. Selskapet hadde som mange andre produsenter problemer med å følge med i overgangen til den elektroniske tidsalder, og gikk konkurs i 1971. Produksjonen av "Jøli" pengeskap ble flyttet til Ål i Hallingdal og videreført der fram til 1997. Lien fortsatte i perioden 1972 til 1975 produksjonen av kassaapparater i Londonderry i Nord-Irland under firmanavnet Regna International Ltd.
Stewart Motor Corporation

Stewart Motor Corporation var en amerikansk kjøretøyprodusent i mellomkrigstiden som hadde egen karosserifabrikk, noe som var uvanlig blant de mindre lastebilprodusenter den gang. Dessuten hadde man flere fortrinn i modellutvelgelse og komponentutvikling som sørget for sterk kundeinteresse ikke bare i de forente statene, men også verden rundt. Men produksjonen forbli liten, rekorden var i året 1930 med kun 2315 biler. Til tross for sitt rykte som en solid og kvalitetsorientert produsent, ble det besluttet å oppløse selskapet i 1942.

Historie

Grunnleggelsen av firmaet skjedde angivelig i 1912 da Raymond Stewart og Thomas Lippard innledet et samarbeid med hverandre. Den nye fabrikken ble åpnet i Buffalo i delstaten New York, og den første modellen som ble tilbudt var en lett lastevogn basert på et kjøretøy fra firmaet Lippard-Stewart (oppløst i 1919) ment for transport av kull. Etter hvert kom det nye lastebiler med større nyttelast, først 1 tonn, deretter 2 tonn og siden 3,5 tonn fra 1918. De første modellene hadde skrått motorpanser i «Renault-stil», men gikk over til konvensjonell radiatorplassering - dvs. radiatoren flyttes fra bak til foran motoren i panseret.
Fabrikken fulgt godt med i utviklingen, og dermed kom den opp med en rekke nyheter, som for eksempel førerhus med sovehytte, semi-diesel og sist halvbulldog hvor motoren dels plasseres over forakselen. Med karosserifremstilling var det mulig å levere komplette vare- og lastebiler som dertil kunne bygges etter kundens forespørsel, man hadde også chassis for buss og brannbil. Etter lang tid med ulike motorer fra forskjellige motorprodusenter standardiserte man seg først på sekssylindermotoren fra 1925, deretter kun motorer fra Waukesha, både bensinmotor og Hesselman dieselmotor.
Fabrikkens største lastebilmodell var på 7-8 tonn, men etter hvert som salget gikk dårlig ble det besluttet i 1939 å dumpe samtidige modeller med mindre lastekapasitet enn 3 tonn. Forhandlernettverket for Steward Motor Trucks, som firmaet også het, var globalt ettersom man hadde eksportert kjøretøyer til 87 land - spesielt Kina. Da firmaet ble oppløst, ble mesteparten av produksjonsutstyret solgt til Kina etter produksjonen avsluttes i 1942. Norge var ett av disse landene som det var eksportert Stewart lastebiler til, for hender på flere importfirmaer deriblant Bertel O. Steen i Oslo. Den siste Stewart i Norge ble levert i året 1938.