google/wiki40b huggingface dataset:
Rune Øygard

Karriere

Øygard er opprinnelig fra Skjåk. Han har vært generalsekretær i Norges Bygdeungdomslag. Han har også vært medeier i en bokhandel i Vågå og tok i 1985 initiativ til etableringen av Vågåradioen, senere kalt Ottadalsradioen, som ble drevet av bygdeungdomslaget i bygda og som han var redaktør for frem til han ble aktiv i politikk på heltid. Politisk var han fram til begynnelsen 1990-tallet engasjert i Venstre og Bygdelista i Skjåk og Våga. Deretter ble han engasjert i Arbeiderpartiet, og i 1995 ble han valgt til ordfører i Vågå og gjenvalgt i fire etterfølgende kommunevalg til og med 2011.
Øygard har markert seg som en sterk markedsfører for kommunen, og i hans tid har den mottatt flere priser. I 2006 kåret barne- og likestillingsminister Karita Bekkemellem (Ap) Vågå til «årets barne- og ungdomskommune». I 2007 ble kommunen tildelt 20 arbeidsplasser som følge av NAV-reformen.
I tillegg til ordførervervet for Arbeiderpartiet i Vågå, var Øygard styreleder for AS Vågå Næringsselskap, styremedlem ved Høgskolen i Lillehammer, styremedlem i Landssamanslutninga av nynorskkommunar og nestleder for Regionrådet for Nord-Gudbrandsdal. Han har vært en ivrig forkjemper for økt nynorskbruk og for den karakteristiske Vågå-dialekten, og har bl.a. gått ut med krav om at alle innvandrere i Norge må lære seg nynorsk, fordi «det føles ubehagelig å knote for at innvandrerne skal forstå hva jeg sier».
Ved kommunestyrevalget 2007 oppnådde Arbeiderpartiet ca. 70 % av stemmene i Vågå, og dermed ble Øygard gjenvalgt med stort flertall. Han ble av Kommunal Rapports lesere kåret til «Årets kommuneprofil» i 2009. Han har i flere år vært en av Arbeiderpartiets mest profilerte ordførere, og fikk oppmerksomhet i nasjonale mediekanaler under stortingsvalget i 2009 da statsminister Jens Stoltenberg i en artikkel i Aftenposten hvor sentrale politikere ble bedt om å beskrive sine «største forbilder» beskrev ham som et av sine to forbilder, ved siden av Nelson Mandela.
I boken Ikke si det til noen: Historien om et barn, ei bygd og en ordfører fra 2013 setter imidlertid Jon Gangdal spørsmålstegn ved fortellingen om Vågå som en stor suksess i Øygards ordførertid, og mener kommunen var preget av fraflytting og en negativ økonomisk utvikling og at Øygard var en ordfører som bygde luftslott. Han skriver at «regjeringen brukte Vågå som et utstillingsvindu og kanskje Øygard til og med som en nyttig idiot for å få det til å se ut som norsk distriktspolitikk har vært vellykket». Ifølge Gangdal var Øygard flink til å bruke media til å «få det til å se ut som bygda var mye mer suksessfull enn den var», særlig med hjelp fra vennen og PR-konsulenten Elizabeth Hartmann.

Annet

Rune Øygard er bror til Rolv Kristen Øygard, som siden 2007 har vært ordfører for Senterpartiet i Skjåk.
Oset vannbehandlingsanlegg

Oset vannbehandlingsanlegg er Oslos største vannrenseanlegg som renser drikkevannet fra Maridalsvannet. Anlegget administreres av Vann- og avløpsetaten (VAV) i Oslo kommune, og har kapasitet til å forsyne hele byen med drikkevann. Likevel dekker det normalt 85% av byens behov, noe som tilsvarer 95 millioner kubikkmeter i året eller 3 000 liter i sekundet.

Utbygging

Bystyret vedtok 20. mars 2002 å bygge ut Oset vannbehandlingsanlegg for å tilfredsstille drikkevannsforskriften. Utbyggingen startet i november 2003, og var planlagt ferdigstilt våren 2008. Anlegget er dimensjonert til å forsyne inntil 90 % av byens befolkning med fullrenset drikkevann. Det er Europas største vannrenseanlegg i fjell.
Det nye vannrenseanlegget består hovedsakelig av to store fjellhaller som er 160 meter lange og har en bredde på 27 meter.
Rocken Bom

Rocken Bom er et musikkalbum med Olav Stedje, utgitt i 1984.
Grunnkretser i Skaun kommune

Grunnkretser i Skaun kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Skaun kommune, Trøndelag, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Elektrosvak vekselvirkning

Elektrosvak vekselvirkning er en fysikalsk teori som forener elektromagnetismen med den svake kjernekraften i en beskrivelse. Selv om disse to kreftene synes svært forskjellige ved de lave energiene som finners i hverdagen, så modellerer teorien dem som to ulike aspekter av samme kraft. Over den kombinerte energien rundt 100 GeV, går de sammen til en eneste elektrosvak kraft. I et tilstrekkelig varmt miljø (ca. 1 015 K), forenes begge disse kreftene til en kombinert elektrosvak kraft.
Den elektrosvake vekselvirkningen ble første gang beskrevet matematisk av Sheldon Glashow, Steven Weinberg og Abdus Salam på 1960-tallet, en innsats de fikk Nobelprisen i fysikk for i 1979. Det forekommer også at teorien for elektrosvak vekselvirkning benevnes «GWS-teorien» etter disse tre fysikerne. I dag er den elektrosvake vekselvirkningen en viktig del av partikkelfysikkens standardmodell
Cheetoh

Opprinnelse

Cheetoh er per definisjon en hybridkatt, i det denne katterasen har blodslinjer fra en ekte villkatt (leopardkatt).
Målet med den nye rasen var å skape en katterase med et vilt utseende, som er snill, intelligent og betydelig større enn andre katteraser med rosett- eller tabbymønstret kort, glatt pels. Det var Carol Drymon (Wind Haven Exotics) som i 2001 tok initiativ til å skape rasen, og det første kullet ble født hos henne i 2003.

Beskrivelse

Cheetoh ligner både bengalkatt og ocicat, men den er større. Dette er en langstrakt, langlemmet, muskuløs og smidig katt med et smygende gangelag, som minner mye om villkattenes. Hannkatter blir typisk omkring 6,5-10 kg tunge, mens hunnkattene sjelden blir mer enn 6,5-7 kg tunge. Pelsen er tett, kort og glatt og finnes i seks fargevarianter.
Denne katterasen hevdes i større grad å trives med vann, herunder at den ofte liker å bade. Det hevdes også at den skal være dressurvennlig i større grad enn katter flest.
Friidrett under Sommer-OL 1912 – 100 meter menn

Forsøksheat

Alle heatene ble avholdt lørdag den 6. juli 1912.

Semifinaler

All semifinaler ble avholdt lørdag den 6. juli 1912.
Stangselleri

Stangselleri (Apium graveolens var. dulce, dansk: bladselleri) er en varietet av selleri som mangler knoll og har oppsvulmede saftige bladstilker. Den er en grønnsak som dyrkes mest i tempererte og subtropiske strøk.
Kazan-khanatet

Kazan-khanatet var en Tatar-stat som lå i de tidligere Volga-bulgarske områdene fra 1438 til 1552. Hovedstaden i riket var Qazan (Kazan). Kazan-khanatet dekket det som i dag er Tatarstan, Mari El, Tsjuvasjia, Mordovia og deler av Udmurtia og Basjkortostan.

Historie

Kazan-khanatet ble stiftet av Olug Mokhammad i 1437 eller 1438, med hjelp fra den lokale adelen. Under styret til Mokhammad og senere under sønnen Maxmud ble Storfyrstedømmet Moskva raidet flere ganger, blant annet ble Vasilij II tatt til fange etter et slag ved Suzdal og måtte kjøpes fri fra Kazan-khanen.
I juli 1487 okkuperte Ivan III av Moskva Kazan og satte marionetten Möxämmädämin på tronen. Kazan-khanatet ble deretter et protektorat under Moskva, og russiske handelsfolk fikk handle fritt i khanatet. Dette førte til flere resultatløse opprør fra folk som ønsket union med enten Det ottomanske rike eller Krim-khanatet.
I 1521 brøt Kazan seg fri fra det russiske styret, og gikk sammen med nabostatene til krig mot Moskva. Dette førte til at khan Muhamed Giray kunne ta 150 000 russiske slaver ved én anledning.
I 1552 gikk Kazan-khanatet under. En russisk hær under ledelse av Ivan den grusomme beleiret byen, og etter to måneder falt den. Ivan lot byen brenne ned, og lot befolkningen dø eller bli fordrevet. Samtidige kilder nevner 110 000 drepte tatarer, og at 60 000 – 100 000 tilfangetatte russere ble frigjort. Kazan-khanatet ble deretter innlemmet i Russland samtidig som etniske russere flyttet inn og overtok byen.
Innstilling

Eksamen med innstilling, laudabilis med innstilling. Fra latin laudabilis cum litteris commendatitiis. Tidligere brukt som ekstra heder til kandidater med  beste hovedkarakter ved universitetseksamen av høyere grad. Det ble gjort innberetning til Kongen når en kandidat hadde avlagt eksamen med et slikt resultat, derav «med innstilling» i navnet.
Ved NTH ble kandidaten tildelt innstilling ved en snittkarakter på 1,5 og 1,0 på Det store eksamensarbeidet, vanligvis omtalt som «diplomen».
James LaBrie

Biografi

LaBrie ble født i Penetanguishene, en by i Ontario i Canada. Allerede som treåring begynte han å synge etter det han hørte av musikk på radioen. Selv om han ikke oppfattet i de eksakte ordene, hadde han et godt tak på melodiene. James fikk inspirasjon av sin far og begynte å synge og spille trommer som femåring. Han spilte «trommer» på alt han kom i nærheten av. Da han var seks år, mestret han forskjellige sangteknikker og stilarter. Da han begynte på skolen, skaffet læreren hans ham sangtimer, og det var der James begynte på sin sangtrening.
LaBrie lyttet mye på rock tidlig som tenåring. Som 14-åring spilte han i en masse forskjellige band, hvor han sang og spilte trommer. Han visste godt at trommer var det han var aller best til. Han mestret virkelig det med at synge bedre enn noen andre. Da James ble 18, flyttet han til Toronto, Canada.
Da han var 21, begynte han å få stemmeundervisning med sanglæreren Rosemary Patricia Burns. Etter at han hadde arbeidet med en masse forskjellige kanadiske band, ble han vokalist i bandet Winter Rose, på det tidspunkt hadde de i gang en kontrakt med plateselskapet Atlantic Records. Deretter arbeidet han litt med Pierre Paradis, som var manager for Voi Vod, de ville ha James med på et soloprosjekt med Aquarius Records. Der var en som fortalte ham at et band som kalte seg Dream Theater lette etter en ny frontfigur, en ny vokalist.
1. divisjon futsal for herrer

1. divisjon futsal for herrer er den nest øverste divisjonen i futsal i Norge. Avdelingene er organisert av NFF.
Katalansk

Historie

Katalansk oppsto på 800-tallet som en variant av vulgærlatin på den østlige sida av Pyreneene. Språket kan sies å ha vært en variant av oksitansk (eller vestromansk) den første tida. De første kjente tekstene som er skrevet på katalansk, stammer fra 1100-tallet, og er fragmenter av den katalanske versjonen av Forum Iudicum og dokumentet Les Homilies d'Organyà.
Som et resultat av den katalanske gjenerobringa av Al-Andalus sørover og vestover, som varte i flere hundre år fram til slutten av 1400-tallet, spredte språket seg til hele dagens Catalonia, Balearene og Valencia. På 1500-tallet, i den valensianske gullalderen, nådde katalansk sitt kulturelle høydepunkt.
Etter Pyreneene-traktaten forbød kong Ludvig XIV av Frankrike bruk av katalansk i alle offisielle dokumenter i det som i dag er Nord-Catalonia. Siden den gang har ikke katalansk hatt offisiell status i den katalansktalende franske regionen. 10. desember 2007 godkjente styret i regionen at katalansk er et av Nord-Catalonias språk, og vil arbeide for at det skal brukes i utdanning og i sosial sammenheng.
På begynnelsen av 1700-tallet, under Filip V, ble katalansk forbudt også i de spanske territoriene. Det var ikke før Renaixença-perioden at språket igjen ble viktig. På begynnelsen av 1900-tallet ble katalansk gjeninnført som undervisnings- og administrasjonsspråk. En viktig pådriver for dette var filologen Pompeu Fabra.
Under Francos diktatur (fra 1939 til 1975) ble bruken av spansk framfor katalansk promotert. Bruken av katalansk i offentlige institusjoner og arrangementer ble forbudt. Det var ikke offisielt forbudt å snakke katalansk i det private liv eller i handel, men all reklame og alle skilter måtte være på spansk, det samme måtte all skriftlig kommunikasjon i næringslivet. Språket fortsatte å bli brukt blant folk i uformelle sammenhenger, og mange barn lærte det av foreldrene sine og snakka det hjemme. Mot slutten av regimet ble enkelte folkloriske og religiøse feiringer på katalansk tolerert. Katalansk var forbudt i massemedia, men ble tillatt fra tidlig på 1950-tallet i teatre. Det ble imidlertid gitt ut publikasjoner på katalansk på ulovlig vis under hele regimet.
Etter Francos død i 1975 og gjeninnføringa av demokratiet økte bruken av katalansk. Det ble gitt subsidier fra staten, og språket begynte igjen å bli brukt i politikken, i utdanning og i media. Mange tv-kanaler, radiokanaler og aviser er i dag katalanskspråklige.
One-drop rule

One-drop rule (engelsk for «en-dråpe-regelen») er betegnelsen på det utbredte synet i USA om at alle som har noen som helst synlig svart afrikansk avstamning regnes som svarte. Uttrykket brukes hovedsakelig om personer som har hvit europeisk og svart afrikansk avstamning. Regelen hadde til hensikt å styrke raseskille (segregering) og undertrykkelse av svarte, og kom til uttrykk gjennom lover som forbød ekteskap mellom svarte og hvite. I første halvdel av 1900-tallet ble det vedtatt en rekke slike lover, de såkalte Jim Crow-lovene. Tennessee vedtok en-dråpe-regelen i 1910, og Louisiana kort etter. Senere vedtok Texas og Arkansas (1911), Mississippi (1917), Nord-Carolina (1923), Virginia (1924), Alabama og Georgia (1927) og Oklahoma (1931) slike lover. Andre delstater hadde i praksis også lover som innebar en slik regel (Florida, Indiana, Kentucky, Maryland, Missouri, Nebraska, Nord-Dakota og Utah).
Før 1930 ble personer av blandet hvit og svart opprinnelse som regel klassifisert som mulatter, noen ganger som svarte og noen ganger som hvite, avhengig av utseende. Myndighetene brød seg som regel ikke om forfedre fra «den fjerde grad» (fra og med tipp-tipp-oldeforeldre).
Når det gjaldt barn av indianere og hvite, ble en slik regel bare håndhevet overfor personer med mer enn en sekstendedel indiansk blod, på grunn av det såkalte «Pocahontas-unntaket»; en rekke fremtredende hvite familier i Virginia gjorde krav på å stamme fra indianerkvinnen Pocahontas i kolonitiden. For å unngå å klassifisere dem som ikke-hvite, erklærte Virginias delstatsforsamling at en person kunne bli ansett som hvit så lenge han eller hun ikke hadde mer enn en sekstendedel indiansk blod.
Walter Plecker fra Virginia og Naomi Drake fra Louisiana mente at personer med svarte aner måtte klassifiseres som svarte. I 1924 skrev Plecker at «to raser som er så grunnleggende forskjellige som de hvite og negrene, når det gjelder moral, åndsevner og kulturelle evner, kan ikke leve i nær kontakt uten at den høyere blir utsatt for skade». Denne tankegangen innebar også at de svarte ble «forbedret» gjennom å få barn med hvite, mens de hvites etterkommere ble «forringet» eller «degradert».
USAs høyesterett underkjente Virginias forbud mot ekteskap mellom svarte og hvite i dommen Loving v. Virginia (1967), da den erklærte Pleckers Virginia Racial Integrity Act fra 1924 grunnlovsstridig.
Til tross for den senere utviklingen har en-dråpe-regelen fortsatt innflytelse i det amerikanske samfunnet, både blant svarte og hvite. Barn av svarte og hvite regnes overveiende som afro-amerikanere og ikke-hvite.
I Latin-Amerika praktiseres ikke en-dråpe-regelen i særlig grad; i f.eks. Brasil har store deler av befolkningen hvertfall delvis svarte aner. Selv om hvitt er øverst på den sosiale rangstigen og svart nederst, er synet på etnisitet langt mer fleksibelt. Det er også gjerne avhengig av velstand. En velstående person kan regne seg selv som hvit og bli akseptert som det, selv om han har synlige afrikanske aner. En fattig person som objektivt sett kanskje er lysere i huden kan samtidig bli regnet som svart.
Irmahønen

Irmahønen er en fredet neonreklame for supermarkedkjeden Irma plassert på en bygning ved Dronning Louises Bro og Sortedams Sø på Nørrebro i København. 
Reklamen forestiller en høne som legger kulørte egg syv ganger i minuttet. Den ble oppsatt i 1953, og er en av flere neonreklamer på bygninger som tilhørte Irmas grunnlegger Carl Schepler. Irmahønen ble første gang slukket i forbindelse med Earth Hour i 2009.
Kim Larsen synger om Irmahønen i sangen Hjerter Dame fra 1986.
Friidrett under Asialekene 1994

Friidrett under Asialekene 1994. Friidrett var en av flere sporter under de tolvte Asialekene som ble arrangert i Hiroshima i Japan i perioden 2. til 16. oktober 1994. Det var totalt 43 øvelser, 24 for menn og 19 for kvinner. Kina ble beste nasjon med tjueto gullmedaljer foran Japan med fem.
Max Midsun

Max Midsun er et hardrock-band fra Norge, dannet i 2004.
Max Midsun platedebuterte i 2006 med albumet Max the 1st. Musikken er av bandet betegnet som «Queens of the Stone Age, System of a Down, Tool, Entombed og Alice in Chains' uekte sønn». Plata ble gitt ut på Morningstar Records/Tuba Records med distriubusjon gjennom Plastichead.
Max Midsuns andre album, Max Factor, ble utgitt i 2008. Bandet deltar på samleplater utgitt i Kina og USA, og har også to av sine låter med i Funcoms spill The Secret World.
Kongregasjonen for institutter for konsekrert liv og selskaper for apostolisk liv

Kongregasjonen for institutter for konsekrert liv og selskaper for apostolisk liv (ofte forkorkortet til Kongregasjonen for ordenslivet) er en del av Den romerske kurie, det vil si Den katolske kirkes sentrale administrasjon. Den ledes av erkebiskop Franc Rodé. Kongregasjonen har ansvar for alle sider ved ordenslivet.
Den ble grunnlagt av pave Sixtus V den 27. mai 1586, og het da Den hellige kongregasjon for konsultasjoner omkring religiøse (religiøs i betydningen «underlagt en ordensregel»). I 1601 ble den slått sammen med Kongregasjonen for konsultasjoner omkring biskoper og andre prelater. Pius X delte de to igjen i kuriereformen av 1908, slik at tilsyn med biskopene ble flyttet til Kongregasjonen for biskopene.
Kongregasjonen fikk i 1967 navnet Kongregasjonen for religiøse og sekulære institutter av pave Paul VI, og i 1988 ga Johannes Paul II den sitt nåværende navn i dokumentet Pastor Bonus.
Den har ansvar for alle sider ved ordenslivet, med unntak av de ordener som er underlagt Kongregasjonen for Østkirkene. Ansvaret omfatter ordenens styre, disiplin, eiendom, rettigheter og privilegier. Den er også ansvarlig for eremitter og andre som lever under en regel, men ikke er direkte underlag en orden. Arbeidsområdet omfatter også ordensprester, som ikke er underlagt Kongregasjonen for kleresiet.
Grus (slekt)

Taksonomi

Antallet arter i slekten Grus har variert mye, men «HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World» plasser kun fem arter der, i henhold til del Hoyo et al. (2014). Noen velger imidlertid fortsatt å plassere flere arter som basale i denne slekten, som da i henhold til Krajewski et al. (2010) blir parafyletisk.
Schloss Nymphenburg

Schloss Nymphenburg er et barokkslott i München. Det regnes som et av de vakreste slott i verden.
Slottet ble opprinnelig oppført i italiensk landhusstil i 1674 av kurfyrst Ferdinand Maria av Bayern som gave til hans hustru Adelheid, etter deres sønn Maximilian II Emanuels fødsel.
Slottet ble i tidens løp stadig utvidet og ombygget. Det var lenge sommerresidens for Wittelsbach-herskerne, og Nymphenburgs slottspark er like berømt som selve slottet.
Idag er slottet i statlig eie og omfatter tre museer: Marstallmuseum, Porzellanmuseum og et naturmuseum.
Anne Jorunn Kydland Lysdahl

Barne- og ungdomsarbeid

I 40 år har Anne Jorunn Kydland på idealistisk grunnlag ledet sang-, litteratur- og teatergrupper for barn og unge (i Oslo og Bærum), inspirert av Ingeborg Refling Hagens kulturpedagogiske prosjekt, Suttung. Formålet har vært å gi barn og unge mennesker mulighet til å fordype seg i og bringe frem viktige sider ved norsk og europeisk kulturarv, både innenfor litteratur og musikk. Hun fikk Oslo Bys Kulturstipend av 1992 for dette arbeidet. 
I 2006 ble hun nominert til Bærum kommunes kulturpris for 2005. Våren 2007 ble hun utnevnt til såkalt «lokalhelt» av TV-budstikka (Asker og Bærum) og mottok en pris øremerket kulturarbeidet.
A Great Day in Harlem

A Great Day in Harlem eller Harlem 1958 er et svarthvitt gruppebilde fra 1958 av 57 jazzmusikere på en gate i Harlem, New York City.
Art Kane, en frilansfotograf som jobbet for magasinet Esquire, tok bildet rundt klokka 10, sommeren 1958. Musikerne hadde samlet seg på 126th Street, mellom Fifth og Madison Avenue i Harlem.
Esquire publiserte bildet i januarutgaven i 1959. Jean Bach, en radioprodusent fra New York, gjenfortalte historien bak bildet i sin dokumentarfilm A Great Day in Harlem i 1994. Filmen ble i 1995 nominert til Oscar for «Beste dokumentar».
Bildet var en viktig brikke i Steven Spielbergs film, Terminalen. I filmen har Tom Hanks rollen som Viktor Navorski, en person som reiser til USA på jakt etter saxofonisten Benny Golsons autograf, slik at han kan fullføre sin fars samling av autografer fra musikerne på bildet.
Helene Weigel

Bakgrunn

Faren var prokurist, moren var leketøyshandler, hennes foreldre var begge jødiske. Etter skuespillerutdannelse i Wien slo hun seg 1919 ned i Frankfurt am Main og 1922 i Berlin. Der studerte hun dramaturgi under Max Reinhardt.

Skuespillerinne

Helene Weigel fikk sine første roller ved Volksbühne og Deutsches Theater Berlin, hvor hun etablerte seg som skuespillerinne. I et tiår spilte hun store roller i store dramaer, bl.a. «Meroe» i Heinrich von Kleists Penthesilea, «Marie» i Georg Büchners Woyzeck, «Pauline Piperkarcka» i Gerhart Hauptmanns Die Ratten, «Lucinde» i Molières Le Médecin malgré lui. Hun spilte også verker av Sofokles, Shakespeare, Nestroy, Ibsen, Georg Kaiser og Ernst Toller.
I 1923 ble hun kjent med Bertolt Brecht. Deres felles sønn Stefan ble født 1924. Fem år senere ble de gift, og i 1930 fikk de datteren Barbara.
Kvinneskikkelsene i Brechts verker er påvirket av Helene Weigel, og hun har spilt nesten alle. Ved urfremføringen av stykket Die Mutter i 1932 spilte hun tittelrollen, og det samme gjorde hun ved urfremføringen av Die Gewehre der Frau Carrar fem år senere i Paris. Etter den nasjonalsosialistiske maktovertagelsen levet ekteparet Brecht i eksil. Tross store anstrengelser klarte Weigel ikke å få arbeid som skuespillerinne. I 1938 spilte hun for første og siste gang på en dansk scene sammen med tyske amatørskuespillere som også hadde emigrert. Senere reiste hun til Sverige, Finland og deretter USA. Gjennom de neste femten årene var hun overhodet ikke aktiv som skuespillerinne.
Etter at hun kom tilbake fra USA i 1948 spilte hun tittelrollen i Brechts Die Antigone i Chur i Sveits. Samme år reiste ekteparet til Øst-Berlin, hvor premièren på Mutter Courage und ihre Kinder innledet en ny teateræra. I 1949 ble Weigel sjef for Berliner Ensemble og Brecht kunstnerisk leder. Under deres felles ledelse oppnådde ensemblet verdensberømmelse. I 1954 gjestet det Paris, hvor ensemblet fikk førstepris ved «Nasjonenes teaterfestival» for sine tre oppførelser av Mutter Courage i Théâtre Sarah Bernhardt.
I 1950 hørte Helene Weigel til grunnleggerne av Deutsche Akademie der Künste i Øst-Berlin, i 1954 lot hun seg «innvelge» i Øst-Berlins bystyre for SED og tre ganger mottok hun DDRs nasjonalpris. 
I 1956 døde mannen Bertolt Brecht. Weigel ble i 1960 utnevnt til professor og fikk 1965 Vaterländischer Verdienstorden i sølv. Warszawa-pakt-landenes invasjon av Tsjekkoslovakia i 1968 fikk henne til å fortvile over DDR. Hennes siste opptreden fant sted 6 uker før hennes død den 3. april 1971 i Nanterre ved Paris i sin «paradarolle» som Die Mutter i stykket av samme navn.
Hun ble begravet på Dorotheenstädtischer Friedhof i Berlin ved siden av sin mann.
Rip current

Rip current (ordet kommer fra engelsk) beskriver et rift i sjøen, der sterke lokale vannmasser strømmer utover. En rip current er mellom 5 og 30 meter bred. Den oppstår i intervaller på mellom 100 og 400 meter på badestrender.
På en badestrand med store bølger vil man kunne se rip currents der vannet har minst bølgebrus. Her dannes korridorer som fører vannet vekk fra land igjen.
Rip currents er i mange land den største årsaken til drukning. En rip current har normalt en hastighet på 0,5 meter i sekundet. Den kan imidlertid komme opp i 2,5 meter per sekund.

Hvordan overleve en rip current?

Feilen en del svømmere gjør hvis de kommer inn i en rip current, er å svømme rett mot land. Dette er livsfarlig, da det kun fører den svømmende lenger vekk fra land, og kan utløse panikk og utmattelse.
Er man først i en rip current er det tryggest å svømme parallelt med land til man slipper ut, og når man har kommet seg ut kan man svømme inn mot land igjen.