Jernbanearkitektur

Jernbanearkitektur er den arkitektur som er brukt på jernbanenes bygninger, og da i særdeleshet på stasjonsbygningene. I Norge har jernbanearkitekturen ofte vært en form for pioner eller budbringer til ny arkitektur, og har dermed fungert som inspirasjon til den øvrige norske arkitekturen.

Historie

Norske stasjonsbygninger kombinerte tidligere kontoret for togekspeditøren, kontoret for betjening av de reisende, venterom med tilbehør og leilighet for stasjonsmesteren. I forlengelse av stasjonsbygningen ble det på de minste stasjonene ofte oppført et godshus, men dette kunne like gjerne være oppført som egen frittstående bygning og regnes derfor ikke med til stasjonsbygningen.
I Norge var stasjonsbygningen på 1800-tallet ofte den første arkitekttegnende bygningen på stedet (bortsett fra stedets eventuelle kirkebygg) og kom noen steder til å være inspirasjonskilder for lokale byggmestere. Både Hovedbanen og Statsbanene engasjerte eller ansatte anerkjente arkitekter gjennom hele byggeperioden fram til 1913, hvoretter NSB opprettet sitt eget arkitektkontor; NSB Arkitektkontor.

Jernbanearkitekturens rolle

Jernbanene var i mange tilfeller først ute med å anvende profesjonelle arkitekter på et sted. Stasjonsbygningene ble derfor ofte til inspirasjon for lokale byggmestre. I jernbanens pionertid og tidvis senere også, var jernbanen et uttrykk for framskrittet og ny teknologi på et sted. Jernbanen var på 1800-tallet også det nye revolusjonerende transportmiddelet som åpnet verden for folk. Jernbanestasjonene var derfor bokstavelig talt porten til omverdenen, og jernbanearkitekturen ble brukt for å understreke dette. Jernbanearkitekturen var derfor mange steder både pompøs og svært påkostet. Ettersom jernbanens betydning ble redusert og fikk konkurranse fra bil og senere flyet, ble også arkitekturen mer dempet og det ble lagt mindre penger ned i den, samtidig som det også i vår tid finnes eksempler på påkostet jernbanearkitektur, særlig ved de store og sentralt beliggende jernbaneterminaler i store byer.

Tre og mur

I Norge vil det være naturlig å dele inn jernbanearkitekturen i trearkitektur og murarkitektur. Forenklet kan man si at murarkitekturen er brukt ved bystasjoner og trearkitekturen ved landstasjoner. Det finnes en rekke unntak fra dette. Trearkitekturen følger et visst utviklingsmønster, mens det for murarktekturens del er et mer rotete utviklingsbilde. De arkitektoniske periodene de norske jernbanestasjonene er bygget i er beskrevet gjennom to vitenskapelige publikasjoner, en for trearkitekturens fram til første verdenskrig ved Hartmann & Mangset og en for murarkitekturen for samme epoke, ved Terje Hauken. Boken Neste stasjon fra 1997 sammenfatter og supplerer avhandlingene.

Sveitserstil

Sveitserstil er den mest utbredte og mangfoldige stilarten som ble brukt på de norske jernbanestasjonene i tre, og ble anvendt fra starten på 1850-tallet og fram til ca. 1910. Stilarten preges av store takutspring, tidvis mye snekkerglede og listverk eller bærende bjelker som ofte ble malt med en kontrastfarge til panelet. Bygningskroppen besto for det meste av laftverk som ble panelt etter noen år, men reisverk kunne også forekomme, særlig mot slutten av epoken. Mot slutten av epoken ble sveitserstilen blandet opp med blant annet jugendstil, med dens blomsterranker og smårutede vinduer. Bergensbanens bygninger mellom Hønefoss og Voss er for det meste bygget i denne blandingsstilarten.

Dagens stasjonsbygninger

I dag er de fleste stasjonene fjernstyrte. Stasjonsbygningene har dermed mistet en av de viktigste oppgavene de ble bygget for (ekspediering av tog). I slike tilfeller er hele bygningen eller deler av den utleid til andre formål.