Sabinere

Sabinere (latin: Sabini; gresk: Σαβῖνοι; italiensk: Sabini) var et italisk folk i oldtiden som tilhørte den umbriske gren. De var bosatt i Appenninene, det kuperte innenlandsområdet i Sentral-Italia, men hadde også spredt seg til Latium nord for elven Aniene før Romas grunnleggelse.
Sabinerne ble delt i to befolkninger etter Romas grunnleggelse, i henhold til beskrivelser i romerske legender. Befolkningen nærmest Roma ble en del av den nye byen og forent med den eksisterende befolkningen. I henhold til romerske legenden om byens opprinnelse manglet romerne kvinner, inviterte sabinerne til en fest og røvet kvinnene deres, sabinerinnerovet. Det førte til en krig med sabinerne, men det endte med at sabinerkvinnene anmodet om at de ikke mistet sin sabinske fedre og romerske ektemenn. Det begynte en ny kulturarv av sabinere som snakket latin og var blitt romere. Roma skulle bli en felles sabinsk-romersk by under et felles dualistisk monarki av romerske Romulus og sabinerkongen Titus Tatius, skjønt det varte ikke lenge før sistnevnte ble drept og Romulus, Romas første konge, styrte alene.
Den andre delen av befolkningen forble et folk i fjellene, og kom til sist i krig med Roma for å beholde sin uavhengighet på lik linje med andre italiske folk. Etter å ha blitt erobret ble de assimilert med den romerske republikken, underlagt romerne i 290 f.Kr., og fikk borgerrett i 268 f.Kr.

Språk

Det er få nedtegnelser av det sabinske språk; det er imidlertid en del ordlister gitt av antikke kommentatorer, og en eller to inskripsjoner har blitt forsøksvis identifisert som sabinsk. Det er også personnavn i bruk i latinske inskripsjoner fra sabinske landområder, men disse er gitt i latinsk form. Den britiske filologen Robert Seymour Conway har i sitt tobindsverk Italic Dialects (1897) oppgitt omtrentlig hundre ord som varierer fra å være godt dokumentert som sabinsk til muligens å være sabinsk opprinnelse. I tillegg til disse siterer han stedsnavn som er avledet fra sabinsk, tidvis også forsøkt å rekonstruere den opprinnelig sabinske formen. Basert på tilgjengelige bevis har språk- og referanseressursen Linguist List forsøksvis klassifisert sabinsk som et medlem av umbrisk språkgruppen av italiske språk innenfor den indoeuropeiske språkfamilie.

Historisk geografi

Latinsktalende kalte sabinernes opprinnelige område for Sabinium, innviklet i de moderne regionene Lazio, Umbria, og Abruzzo. Til denne dag har det oldtidens stammenavn i den italienske formen Sabina. Innenfor den moderne regionen Lazio (eller Latium) utgjør Sabina en underregion, beliggende nordøst for Roma, rundt byen og kommunen Rieti.

Tekstlige spor

Sabinerne ble først omtalt av Dionysios fra Halikarnassos for å ha erobret ved overraskelse byen Lista som ble ansett som moderbyen til aboriginerne, i henhold til romersk mytologi den eldste befolkningen i Italia. Antikkens historikere diskuterte stadig den særskilte opprinnelsen til sabinerne. Zenodotos av Troizen, som skrev en historie om Umbria, hevdet at sabinerne opprinnelig var umbrere som endret deres navn etter å ha blitt fordrevet av pelasgere fra deres by i fjellene, Reate (dagens Rieti), liggende over Latium. Porcius Cato argumenterte for at sabinerne var en befolkning som var oppkalt etter Sabus, sønn av Sancus (en guddom i området er tidvis referert til som Jupiter Fidius).
I en annen redegjørelse omtalt hos Dionysios skal en gruppe lakedaimonere flyktet fra det området i Hellas som Sparta kontrollerte ettersom de mente at Lykurgs lover var for strenge. I Italia grunnla de den spartanske byen Foronia (i nærheten av de pontiniske sletter), oppkalt etter gudinnen av samme navn og en del av dem bosatte seg blant sabinerne. I henhold til denne fortellingen skal sabinerne ha blitt betraktet som fiendtlige (aggressive eller krigerske) og nøysomme (forsiktige og sparsommelige), og som de hadde fått fra spartanerne.
I Plutarks biografi over Numa Pompilius, Romas andre konge og som kom fra sabinsk bakgrunn, sier han: «Sabinere, som erklærte seg selv som en koloni av lakedaimonere».
En del av disse regionale identitetene i Italia var vedvarende. Det sabinske området nordøst for Roma ble ansett som preget av streng, mer opphavelig oppførsel av de som bodde der, en dyd som hadde gått tapt i den korrupte storbyen Roma. Cato den eldre assosiert de sabinske dyder med nettopp den lokale tradisjon tilskrevet sabinerne, ved at de kanskje var avledet fra spartanerne, kjent for sin strenge nøysomhet. Poeten Horats, som skrev på Augustus’ tid, verdsatte sin sabinske gård som han benyttet som et bilde på landelig renhet.

De sabinske tradisjoner

Tradisjonen hevder at befolkningen i det tidlige romerske kongerike var resultatet av en union med sabinere og andre. En del av slektene (gens) i den romerske republikken var stolte av deres sabinske kulturarv, blant annet Claudia gens, og benyttet Sabinus som et cognomen (tredjenavn) eller agnomen (tilnavn).
En del særskilte sabinske guddommer og religiøse kulter var kjent i Roma: Semo Sancus og Quirinus, sistnevntes navn kan være avledet fra det sabinske ordet quiris, «spyd». Minst et område i byen, Quirinalet, hvor templene til de sistnevnte gudene var lokalisert, hadde en gang vært et sabinsk senter. De spesielle påstandene til Varro og Cicero om at varsler, fuglers flukt, tolkning av drømmer og dyrkelsen av Minerva og Mars hadde sitt opphav hos sabinerne, er tvilsomme. Disse gudene og skikkene var generelt italiske og latinske, foruten også etruskiske. Påstanden har kanskje opphav i at Romas andre legendariske konge, Numa Pompilius, var betraktet som sabiner, og han er kreditert som den som grunnla den romerske religion ved at mange av Romas viktigste religiøse og politiske institusjoner er tilskrevet ham.