Tor Jonsson

Bakgrunn

Jonsson vokste opp i stor fattigdom med en syk mor som var nærmest hjelpeløs. Familien ble i 1924 tvunget fra husmannsplassen sin, etter at sønnen til den som hadde kontrakt på bruket, kom hjem fra USA og gjorde krav på plassen. Jonssons far tok saken til retten, men manglet rettsgyldige papirer på bruket. Tor Jonssons far døde tidlig, og Jonsson måtte derfor jobbe som gårds- og gartnerarbeider. Han hadde et vanskelig sinn, og var allerede i barneårene litt av en einstøing.

Voksenliv

Jonsson ble sterkt preget av oppveksten, og det ser en også i diktene hans, som ofte har store, tunge skygger over seg. Senere har det kommet frem at Jonsson selvmedisinerte seg med alkohol og medisinske preparater – i hovedsak for å komme vekk fra den trangsynte mentaliteten i Gudbrandsdalen på hans tid. Den radikale, bygdeintellektuelle, og engasjerte Jonsson søkte nærhet og kjærlighet, men var samtidig ikke enkel å lære å kjenne. Samtidig var han godt likt, og hadde mange gode kamerater. Han kjente seg bundet av hensynet til moren, som var mye syk, den ene søsteren, som også hadde vansker, og han søkte etter en kvinne som nok var lettere å finne i tankene enn i verden.
Olav Dalgard refuserte to ganger diktsamlinger av Jonsson, men roste og oppmuntret ham til å fortsette. «Vetl-Aukrusten», som Jonsson ble kalt hjemme i Lom, fikk i 1943 antatt Mogning i mørkret, som ble smuglet inn til Dalgard på Grini. Dalgard mente Jonsson stod frem som en ny Rudolf Nilsen - denne gang «en husmannsætling» fra fjellbygdene - som vantrivdes i den verden han kalte «frostlendet», der «Eg ropa. Men ingen svara». Da Dalgard så ham siste gang, var det i Forfatterforeningen, der Jonsson satt i fanget til den unge Astrid Hjertenæs Andersen.

Politikk

Olav Vesaas omtaler Jonsson som en skarp observatør av fenomen i samtiden, som han kritiserte med skarpe ord. Han var skeptisk til dyrkingen av det «helnorske». Han var også skeptisk til tiltagende kommersialisme. Jonsson hadde pasifistiske holdninger og et sosialistisk grunnsyn, og han meldte seg ut av Arbeiderpartiet i protest mot NATO-vedtaket i 1949.

Siste år

I 1945 ble han journalist i Dølenes Blad. I 1946 var han redaktør for Hallingdølen gjennom et halvt år. Fra han var åtte år og mesteparten av sitt liv bodde Tor Jonsson sammen med sin mor og ugifte søster på ett rom og kjøkken med sovealkove i et lite hus kalt Stusslegstugu. Først etter sin mors død i 1950 flyttet han til Oslo. Der ble han hodestups forelsket i journalisten Ruth Alvesen, men forholdet endte ulykkelig. 
I Oslo var Jonsson ofte innom hotellet Bondeheimen. Han traff venner der, og kjente òg Kristine Ullmo, som drev hotellet. Hun var sambygding av ham. Jonsson var dessuten blitt venn med dikterparet Tarjei og Halldis Moren Vesaas, så da hotellet var fullt og Jonsson gjerne ville overnatte en dag i januar 1951, var det kanskje ikke så rart at Tarjei Vesaas ble spurt om Jonsson kunne få den ledige senga på dobbeltrommet hans. Vesaas sa ja til det, men da han om kvelden kom tilbake etter en avtale, var Jonsson borte. En kort melding lå igjen etter ham. Den endte med «farvel». Vesaas undret seg over dette. Neste dag ble undringen til uro, og han møtte folk som sa at Jonsson hadde hatt en tung tid og snakket om å ende livet sitt. Dermed reiste Vesaas ut til stedet der Jonsson bodde. Det hørtes ut som han lå der og sov, men han åpnet ikke døra. Ved hjelp av naboer fikk Vesaas brutt seg inn til Jonsson. De fikk ham straks på sykehus, men legene ga lite håp, og noen dager etter var Tor Jonsson død.
«Det er ikkje noko anna menneske som har skuld i at det gjekk slik med meg. Siste helsing Tor.» Det skrev han til sin nabo og fetter Andreas Brunes. Trolig hadde Jonsson brukte julehelgen til å gjennomgå alt han hadde skrevet, og brent mye. Tarjei Vesaas skrev til Inge Krokann like etter at «det låg eit tjukt lag med nybrend papiroske i peisen. Det er nok gått med mangt som ikkje burde...»