Arbeidernes Idrettsforbund

Arbeidernes Idrettsforbund (AIF) var et idrettsforbund som eksisterte mellom 1924 og 1946, da de gikk inn i Norges Idrettsforbund. 
Formålet for AIF var å utvikle masseidretten, og de strevde bevisst for å utvikle en form for idrett som sto i motsetning til den borgerlige konkurransementaliteten og elitedyrkingen. AIF-lagene ville dessuten utvikle hele mennesket, og arrangerte således studiesirkler om arbeiderbevegelsen og sosialismen, og klubbkvelder med foredrag, opplesning og underholdning. En annen svært viktig side av virksomheten til AIF var at de bevisst satset på å organisere de mange arbeidsløse ungdommene, gi dem noe konstruktivt å holde på med, og hjelpe dem å holde motet oppe. Logoen til AIF var en rød stjerne med bokstavene AIF i hvitt.

Idrett og klassekamp

Den moderne idretten gjorde sitt inntog i Norge på annen halvdel av 1800-tallet, og i 1861 ble den første landsforeningen for idrett, Centralforeningen for Udbredelse af Legemsøvelser og Vaapenbrug, opprettet. Både Centralforeningen og dens etterfølgere var imidlertid i stor grad styrt av samfunnseliten, og ble derfor i økende grad sett på som en del av det bestående samfunnets strukturer av den fremvoksende og stadig mer radikaliserte arbeiderbevegelsen som vokste frem i Norge. I andre land eksisterte allerede egne arbeideridrettsforbund, ved utbruddet av 1. verdenskrig var for eksempel over 350.000 mennesker organisert i arbeideridrettsbevegelsen i Tyskland.
I 1918 satte Arbeiderpartiets ungdomsforbund ned et eget idrettsutvalg som to år senere resulterte i Idrettslaget Spartacus, et forbund som i formålsparagrafen slo fast at det skulle virke for kommunismens utbredelse blant idrettsfolk. Da Den kommunistiske internasjonale, der Arbeiderpartiet var medlem, tok initiativ til Den røde sportsinternasjonale (RSI) i 1921, ble arbeidet intensivert. Parallelt med dette, foregikk en utvikling der også den borgerlige idrettsbevegelsen ble politisert. I 1919 hadde Norges Landsforbund for Idrett blitt stiftet og underlagt Forsvarsdepartementet, noe som gjorde at idretten lett ble assosiert med militarismen, samtidig som den også ble brukt til å rekruttere streikebrytere og medlemmer til den høyreaktivistiske organisasjonen Samfundshjelpen.

Norges idrettsforbund

AIF vokste jevnt i annen halvdel av 1930-tallet, og hadde ved utbruddet av 2. verdenskrig rundt 100.000 medlemmer, mot 200.000 i Landsforbundet. Kriseforliket og dannelsen av Johan Nygaardsvolds regjering i 1935 hadde også sin påvirkning på AIF, som ble stadig mer avpolitisert. Dermed forsvant også mye av grunnlaget for splittelsen i idrettsbevegelsen, og mot slutten av tiåret ble det satt i gang samtaler mellom forbundene med sikte på sammenslåing. Norges Idrettsforbund ble stiftet den 13. september 1940, men på grunn av okkupasjonen ble iverksettelsen av vedtaket utsatt. 24. september ble AIFs hovedkontor stengt av okkupasjonsmakten og Rolf Hofmo, som hadde tatt over som formann året før, ble sendt i fangenskap. Dette og den påfølgende idrettsstreiken, som varte ut krigen, gjorde at arbeidet ikke begynte før i 1946.
Mellom 1924 og 1939 arrangerte AIF Arbeidermesterskapet i fotball. Kvinnefotballklubbene Athene Moss og Trondheims-Ørn har begge sitt opphav i AIF, det samme har Fotballklubben Sparta Sarpsborg, som vant cupen i 1952 og som er en av komponentene i Eliteserieklubben Sarpsborg 08. Alf Martinsen, som spilte på Bronselaget i 1936, hadde også 21 landskamper for AIF-landslaget før han gikk over til Lillestrøm Sportsklubb, som var organisert i Landsforbundet. AIFs fokus på masseidrett bidro likevel til at eliteutøvere bare i marginal grad sluttet seg til forbundet.