Mongolske språk

«Den altaiske språkfamilie»

Områdene i og omkring det mongolske platå har i mange tusen år vært multietnisk. Flere etniske grupper har sameksistert i dette området og har påvirket hverandre språklig. Dette blir hevdet av kinesiske historikere siden før vår tidsregning, og er blitt bekreftet av arkeologi og genetiske studier.
I grove trekk kan vi si at området har vært bebodd av tyrkere i vest, av mongoler i midten og av tungusere i øst. Disse folkene har gitt opphav til tre store språkgrupper: Tyrkiske språk, mongolske språk og tungusiske språk. I tillegg har dette området vært bebodd av talende av jenisejiske språk og uralske språk.
Mongolske språk ble tidligere gruppert sammen med tyrkisk og tungusisk, som en del av den større altaiske språkfamilien. Denne hypotetiske språkfamilien var oppkalt etter Altajfjellene i det vestlige Mongolia. I videre forstand omfattet altaisk også koreansk og japoniske språk. Idèen om en altaisk språkgruppe som omfattet tyrkisk, mongolsk og tungusisk, ble første gang publisert i 1730 av Philip Johan von Strahlenberg (1676–1747), en svensk offiser som var en omreisende i det russiske imperium. Teorien ble videreutviklet av den østerrikske språkforskeren Anton Boller (1811–1869), som inkluderte japansk i familien. I 1920-årene forsvarte den finsksvenske språkforskeren Gustaf John Ramstedt (1873–1950) og den russiske språkforskeren Jevgenij Polivanov (1891–1931) inkluderingen av koreansk i den altaiske familien. De påviste språklig samkvem mellom Goguryeodynastiet i Korea (고구려, 37 f.Kr. – 668 e.Kr.) og de to kongedømmene Khitan og Rouran, som ble betraktet som protomongolske. I 1844 la den finske språkforskeren Matthias Castrén (1813–1852) frem en teori om ural-altaiske språk. Den russiske historiske lingvisten Sergej Starostin (1953–2005) uttalte i 2003 at dette er «en ide som nå er fullstendig forkastet».
Den altaiske hypotesen forutsatte at tyrkisk, mongolsk, tungusisk, koreansk og japansk var utgått fra et protoaltaisk moderspråk. Men denne hypotesen har vært omstridt, og idag blir den forkastet av de fleste språkforskere. I stedet for å snakke om en språkfamilie betrakter mange språkforskere altaiske språk som en språkbunt: Ulike språk har dannet fellestrekk og likheter gjennom innbyrdes interaksjon eller språkkontakt. Denne hypotesen ble fremsatt av den engelske orientalisten Gerard Clauson (1891–1974) i 1956, og av den tyske turkologen Gerhard Doerfer (1920–2003) i 1963.
Selv om hypotesen om den altaiske språkfamilie stort sett er forkastet, er den viktig å nevne. Det er nemlig ikke mulig å forstå de mongolske språk uten å se dem i sammenheng med de språk de har hatt samkvem med. I den grad det er mulig å påvise tyrkiske og tungusiske låneord som stammer fra mongolsk og vica versa, vil vi også øke forståelsen av hvordan de mongolske språk har utviklet seg.

Den mongolske språkfamilien

Mongolske språk kan inndeles i seks undergrupper: Nordøstlig mongolsk (dagur), nordmongolsk (burjatisk og khamnigansk), sentralmongolsk, sørøstmongolsk (monguorisk, wutunsk, bonanisk, kangjiansk og dongxiangsk), sørlig sentralmongolsk (østyugurisk) og sørvestmongolsk (mogholisk). Sentralmongolsk er igjen inndelt i østmongolske språk (khalkisk og ordisk), vestmongolske språk (kalmykisk og oriatisk), chakarisk og sørmongolske språk (khorchinsk, kharchinsk, baarinsk og shilingolsk).
Det finnes flere alternative inndelinger, og grensene mellom undergruppene er flytende. Mongolsk omtales eksempelvis noen ganger som «khalka-burjatisk» – en mellomting mellom nordmongolsk og sentralmongolsk. Sørvestlige språk kategoriseres også sammen med khalkisk som underavdelinger av mongolsk. Heller ikke de sørmongolske språkene er klart avgrenset. Klassifiseringen nedenfor ble benyttet av den finske språkforskeren Volker Rybatzki i 2003.

Paramongolsk

I en særstilling står de paramongolske språkene tabgachisk og khitansk. Disse språkene er for forskjellige fra historisk kjente mongolske språk til at de kan ha sin opprinnelse i protomongolsk; imidlertid blir det antatt at paramongolske språk og protomongolsk er utgått fra et felles urspråk. Paramongolsk inneholder en rekke tyrkiske låneord, som også ble brukt av det kinesiske Tang-dynastiet (618–907). Fra denne tiden dukket også egne skriftspråk opp i Liao-dynastiet (927–1125), i form av khitansk stor skrift og khitansk liten skrift. Den lille skriften var en stavelsesskrift. Etter Liao-dynastiets fall, ble den brukt av de tungusisktalende jursjenerne til å skrive jursjensk helt til jursenerne i 1191 fikk sin egen skrift under Jindynastiet (1115–1234). Den store skriften var logografisk liksom kinesisk skrift. Denne skriften ble også brukt av stammen tuoba til å skrive tabgachisk. Den la igjen grunnlaget for det tungusiske mandsjualfabetet. Mot slutten av den paramongolske periode ble også det gammeluighurske alfabetet tatt i bruk av mongolene.

Protomongolsk

Alle historisk kjente mongolske språk er utgått fra protomongolsk. Dette språket er ikke dokumentert, men er et hypotetisk urspråk som er rekonstruert av språkforskere.

Kilder

Vår kunnskap om mongolske språk har flere kilder. Den første er de direkte kilder – skrevne tekster på disse språkene. Disse gir oss en direkte kunnskap om disse språkene, deres egenart, deres fellestrekk og deres innbyrdes variasjon, og deres utvikling gjennom historien. Den andre kilden er språkvitenskapen; denne har på en indirekte måte rekonstruert et hypotetisk urspråk. Dette urspråket kalles protomongolsk. Det er ikke dokumentert i historisk kjente tekster, men kan likevel rekonstrueres, og danner moderspråket til hele den mongolske språkfamilie.
En annen kilde til forståelse er kinesiske historiske tekster. De forteller oss om ulike khanater og etniske grupper som har eksistert nord for Kina: Xiongnu, Xianbei, Rouran, Liao, Tuoba med flere. Flere av disse av disse folkeslagene beskrives i kinesiske tekster som protomongolske.