Aleksander den store

Slekt og barndom

Aleksander ble født den sjette dagen av den antikke greske måneden Hekatombaion, noe som antagelig tilsvarer 20. juli 356 f.Kr., skjønt den helt nøyaktige dato er ikke kjent. Han ble født i Pella, hovedstad i kongeriket Makedonia. Han var sønn av Makedonias konge, Filip II, og Filips fjerde hustru, Olympias, datter av kong Neoptolemos, konge av Epirus. Selv om Filip hadde sju eller kanskje åtte hustruer var Olympias hans førstehustru for en del tid, antagelig som et resultat av å ha født Aleksander.
Det er flere legender som omgir Aleksander fødsel og barndom. I henhold til den antikke greske biograf Plutark, da Olympias kvelden før fullbyrdelse av ekteskapet med Filip, drømte hun at hennes skjød ble truffet av lynstråle, og en flamme spredte seg «vidt og bredt» før den svant hen. En del tid etter bryllupet skal Filip ha sett seg selv i en drøm hvor han sikret sin hustrus skjød med et segl gravert med avbildningen av en løve. Plutark har selv gitt flere tolkninger til disse drømmene: at Olympias var gravid før bryllupet, indikert av forseglingen av hennes skjød; eller at Aleksanders egentlige far var Zevs. Kommentatorer i antikken var delt i spørsmålet om den ærgjerrig Olympias selv fremmet fortellingen om Aleksanders guddommelige opphav, og enten at hun fortalt Aleksander om det, eller at hun avviste forslaget som ugudelig.
På den dagen da Aleksander ble født forberedte Filip beleiringen av byen Potidaia på halvøya Khalkidiki. Den samme dagen mottok Filip nyheten at hans general Parmenion hadde beseiret en kombinert hær fra Illyria og Paionia, og at hans hester hadde fått seier ved de olympiske leker. Det var også sagt at på denne dagen brant Artemistempelet i Efesos, et av verdens syv underverker, ned. Det fikk Hegesias av Magnesia til å si at tempelet brant ned ettersom Artemis ikke var til stede, gudinnen fulgte isteden Aleksanders fødsel. Slike legender kan ha blitt fremmet da Aleksander var konge, og muligens på hans egen tilskyndelse for å vise at han var mer enn et menneske og utsett til storhet allerede fra fødselen av.
I sine første år ble Aleksander oppfostret av en amme, Lanike, søster av Aleksanders framtidige hærfører, Kleitos Svarte. Senere i barndommen fikk Aleksander undervisning av den strenge Leonidas, en slektning av hans mor, og av Lysimakos fra Akarnania. Aleksander var oppfostret som adelig makedonsk ungdom; han lærte å lese, spille lyre, ride, jakte og slåss.
Da Aleksander var ti år gammel fortelles det at det kom en handelsmann fra Thessalia til Filip med en hest som han tilbød å selge for tretten talenter. Hesten nektet å bli ridd, og Filip ville avvise den, men Aleksander hadde oppdaget at hesten hadde en frykt for sin egen skygge og ba om å få temme den, noe han også greide. Plutark hevdet at Filip ble begeistret for at sønnen viste mot og ambisjon, kysset tårefylt sin sønn og erklærte: «Min gutt, du må finne et kongedømme stort nok for dine ambisjoner. Makedonia er for lite for deg!» Og kjøpte hesten til Aleksander. Aleksander døpte hesten Bukefalos, noe som betyr «Oksehode». Bukefalos ble hans foretrukne hest og fraktet ham som så langt av sted som til India. Da hesten til sist døde av alderdom, tretti år gammel, ifølge Plutark, døpte Aleksander en by opp etter den, Bukefalia.

Ungdomstid og utdannelse

Da Aleksander var 13 år begynte Filip å søke etter en lærer for ham. Han vurderte akademikere som Isokrates og Speusippos, sistnevnte tilbød å fratre for å ta posisjonen. Til sist valgte han filosofen Aristoteles og skaffet Nyfmenes tempel ved Mieza i nærheten av Naousa som klasserom. Som motytelse for undervisningen gikk Filip med på å gjenoppbygge Aristoteles' hjemby Stageira, som Filip hadde rasert og befolke den på nytt ved å kjøpe fri tidligere borgere og la de som hadde gått i landflyktighet komme tilbake.
Mieza var som en kostskole for Aleksander og barna til adelen i Makedonia, blant annet Ptolemaios, Hefaistion og Kassandros. Mange av disse studentene ble hans venner og framtidige generaler, og er jevnlig omtalt som «følgesvennene» eller kompanjongene. Aristoteles underviste Aleksander og hans kamerater i medisin, filosofi, moral, religion, logikk og i kunstartene. Under Aristoteles' undervisning ble Aleksander begeistret for fortellingene til Homer, og i særdeleshet for Iliaden. Aristoteles ga ham en kommentert utgave som Aleksander siden hadde med seg på sine militære kampanjer.

Regent og arving av Makedonia

Da Aleksander var 16 år ble hans utdannelse under Aristoteles avsluttet. Filip førte krig i øst mot bystaten Byzantion og etterlot Aleksander med ansvaret som regent og som tronarving. Mens Filip var fraværende gjorde den trakiske eller illyrske stammen maediene opprør mot Makedonia. Aleksander svarte raskt med å fordrive fra Makedonia. Han flyttet grekere til området, og grunnla en by han oppkalte etter seg selv, Alexandropolis.
Da Filip kom tilbake sendte han Aleksander av sted med en mindre styrke for å slå ned opprør i sørlige Trakia. I krigføring mot den greske byen Perinthos ble det sagt at Aleksander reddet livet til sin far. I mellomtiden begynte byen Amfissa å arbeide på landområder som var hellig for guddommen Apollon i nærheten av Delfi, en helligbrøde som ga Filip muligheten til ytterligere å blande seg inn i greske affærer. Mens han fortsatt var opptatt av krigføringen i Trakia, beordret han Aleksander om å samle en hær for å drive krig i Hellas. Opptatt av at andre greske bystater ville blande seg inn, lot Aleksander det se ut som om han forberedte seg på å angripe Illyria. I disse urolige tidene grep illyrerne muligheten til å invadere Makedonia, men ble øyeblikkelig slått tilbake av Aleksander.
I 338 f.Kr. ankom Filip med sin hær, og samlet marsjerte de sørover gjennom Thermopylene som ble erobret etter standhaftig motstand fra passets garnison fra Theben. De dro videre og okkuperte byen Elateia, og sto da bare noen dagsmarsjer fra Athen og Theben. Athenerne, ledet av Demosthenes, stemte for å søke allianse med Theben mot Makedonia. Både Athen og Filip sendte ambassadører til Theben for å vinne bystatens gunst, men Theben valgte til sist Athen. Filip marsjerte mot Amfissa (tilsynelatende handlet han på anmodning fra forbundet Amfiktyoni), tok til fange de leiesoldater som var blitt sendt dit av Demosthenes, og aksepterte byens overgivelse. Filip vendte deretter oppmerksomheten til Elateia, sendte et tilbud om fred til Athen og Theben, som begge avviste det.
Mens Filip marsjert sørover, blokkerte hans motstandere ham i nærheten av Khaironeia i Boiotia. I det påfølgende slaget ved Khaironeia kommanderte Filip den høyre fløyen og lot Aleksander kommandere den venstre, fulgt av en gruppe av Filips mest tiltrodde hærførere. I henhold til antikke kilder kjempet begge sider intenst for en tid. Filip lot bevisst sine soldater trekke seg bakover ved at han beregnet at de uerfarne athenske hoplitter ville følge etter, således bryte sin kamplinje. Aleksander var den første til å bryte Thebens linje, fulgt av Filips hærførere. Etter å ha brutt ned fiendens bindekraft, beordret Filip sine tropper til å presse framover og kunne raskt omringe dem. Med athenerne tapt, ble thebanerne omringet. Etterlatt til seg ble de beseiret.
Etter seieren ved Khaironeia kunne Filip og Aleksander marsjere uten motstand inn i Peloponnes hvor de ble ønsket velkommen i alle byer inntil de nådde fram til Sparta som avviste dem, men likevel ikke ville gå til krig. Ved Korint etablerte Filip en «hellenistisk allianse», modellert etter den gamle anti-persiske allianse i de gresk-persiske krigene, som omfattet de fleste greske bystater, unntatt Sparta. Filip fikk deretter navnet eller tittelen Hegemon (som kan oversettes som fører eller øverste hærfører)  av dette forbundet, som moderne historikere har kalt for Korint-ligaen. Han annonserte deretter sine planer om å angripe den enorme Perserriket, grekernes fremste fiende.

Tiltredelse

Sommeren 336 f.Kr. i Aigai, mens Filip var til stede i bryllupet til sin datter Kleopatra til Olympias' bror Aleksander av Epirus, ble han myrdet av kapteinen for sin livvakt, Pausanias. Da Pausanias forsøkte å flykte snublet han og falt, og ble drept av sine forfølgere, inkludert to av Aleksanders kompanier, Perdikkas og Leonnatos. Det har siden vært mange spekulasjoner om at Pausanias faktisk var leid til myrde Filip. Mistanken har vært rettet mot de som hadde et åpenbart motiv: Aleksander, Olympias, og selv den nykronede persiske keiser, Dareios III av Persia.
Tjue år gammel ble Aleksander utropt som konge av adelen og hæren.

Stadfestelse av makten

Aleksander begynte sin styre ved å eliminere mulige rivaler til tronen. Han fikk en fetter, den tidligere kong Amyntas IV henrettet. Han fikk også to makedonske prinser fra regionen Lynkestis drept, men sparte den tredje, Aleksander. Olympias fikk Kleopatra Eurydike og hennes datter Europa, som hun hadde født for Filip, brent levende. Da Aleksander fikk høre om udåden ble han tilsynelatende rasende. Selv beordret han Attalos drept, som kommanderte en framskutt hær i Anatolia. Attalos hadde da brevvekslet med Demosthenes over muligheten å hoppe av til Athen, og Aleksander vurderte ham antagelig for farlig til at han kunne leve.  Aleksander sparte også sin halvbror Arrhidaios, som etter alle redegjørelser var mentalt tilbakestående.
Nyheten om Filips død førte til stor uro og mange stater gjorde opprør, blant dem Theben, Athen, Thessalia, og trakiske stammer nord for Makedonia. Da Aleksander fikk høre om opprørene svarte han raskt. Selv om han ble rådet å benytte diplomati, samlet han rundt 3 000 makedonske kavalerister og red raskt sørover gjennom Thessalia. Han fant den thessalianske hæren okkuperte passet mellom fjellene Olympos og Ossa. Aleksander beordret sine menn å ri over Ossa og da hæren fra Thessalia våknet dagen etter oppdaget de makedonerne bak seg. De overga seg og tilbød sitt kavaleri til Aleksanders styrke. Han fortsatte deretter sørover mot Peloponnes.
Aleksander stoppet opp ved Thermopylene hvor han ble anerkjent som leder for forbundet Amfiktyoni før han fortsatte videre sørover mot Korint. Athen søkte om fred og Aleksander benådet opprørerne. Det berømte møtet mellom Aleksander og den kyniske filosofen Diogenes fra Sinope skal ha skjedd mens Aleksander var i Korint. Da Aleksander spurte filosofen om hva han kunne gjøre for ham, skal Diogenes foraktelig bedt kongen om å stille seg til siden slik at han ikke blokkerte for solen. Svaret skal ha frydet Aleksander som etter sigende skal ha sagt: «Sannelig, om jeg ikke var Aleksander, ville jeg gjerne ha vært Diogenes.» Anekdoten, enten den er sann eller ikke, har blitt tolket forskjellige opp gjennom århundrene. Den tyske filosofen Peter Sloterdijk i Kritik der zynischen Vernunft («Kritikk av den kyniske fornuft»; 1983) uttalte at «Den kloke mann (...) snur ryggen til det subjektive prinsippet om makt, ambisjon og trangen etter anerkjennelse. Han er den første som uhemmet nok til si sannheten til fyrsten.»
I Korint tok Aleksander tittelen som hegemon, og som Filip ble han utpekt som øverste hærfører av den kommende krigen mot Perserriket. Han fikk også høre at trakerne hadde gjort opprør.

Krigføring på Balkan

Før Aleksander krysset over til Asia ville han trygge sine nordlige grenser. Våren 335 f.Kr. avanserte han for å undertrykke flere opprør. Fra Amfipolis reiste han østover og inn området til «de uavhengige trakere», og ved det sted i Balkanfjellene, som romerne kom til å kalle Haemus Mons, angrep og beseiret makedonerne trakiske styrker. Makedonerne marsjerte deretter inn landet til triballerne og beseiret deres hær ved elven Lyginos (en sideelv til Donau) i dagens Bulgaria. Deretter marsjerte Aleksander i tre dager langs Donau, krysset elven og overrasket getere, en annen trakisk stamme, på motsatt side av elven. Han tvang deres hær til å trekke seg tilbake etter det første sammenstøt med det makedonske kavaleriet.
Aleksander fikk bud om at Kleitos, konge av Illyria, og kong Glaukias av taulantiene var i åpent opprør mot hans autoritet. Han marsjerte derfor vestover og inn Illyria og beseiret dem begge etter hverandre. Han tvang begge herskerne å flykte med sin soldater, og med disse seirene sikret han den nordlige grensen.
Samtidig som han drev krig i nord gjorde Theben og Athen opprør igjen. Straks måtte Aleksander reise sørover. Mens de andre greske byene nølte, besluttet Theben å opprettholde motstanden mot Makedonia. Aleksander raserte byen og fordelte dens områder blant de andre byene i Boiotia. Slutten på Theben fikk Athen til å bøye seg og etterlot hele Hellas for tiden i fred. Deretter mente Aleksander at han endelig kunne begynne sin store militære kampanje i Asia. Han etterlot Antipatros for å fungere som regent i sitt sted.

Anatolia

Aleksanders hær krysset Hellespont i 334 f.Kr. med rundt regnet 48 100 soldater, 6 100 kavalerister, og en flåte på 120 skip som hadde et mannskap på rundt 38 000 menn. De var rekruttert fra Makedonia og en rekke greske byer, leiesoldater og soldater fra Trakia, Paionia, og Illyria som var underkastet ham. Arrianos, som benyttet Ptolemaios som kilde, skrev at Aleksander krysset sundet med mer enn 5 000 hester og 30 000 menn til fots; Diodorus Siculus benytter omtrent samme antall, men noe ulik, 5 100 hester og 32 000 menn til fots. Diodorus refererer også til en framskutt hær allerede i Anatolia, som Polyainos i hans verk Om strategier sier at antallet er 10 000 menn, hvilket er et meget rundt antall. Aleksander viste sin hensikt å erobre hele Perserriket ved å plante et spyd ned i asiatisk jord og slå frast at han aksepterte Asia som en gave fra gudene. Det viste også hans iver etter å vinne seier i krig, i motsetningen til hans far som foretrakk diplomati der det var mulig.
Etter en innledende seier mot persiske styrker i slaget ved Granikos, kunne han den 24. Daisios, i henhold til den gamle makedonske kalender, hvilket vil si 8. april 334 f.Kr., akseptere overgivelsen til den persiske provinshovedstaden og skattekammeret i Sardis. Han fortsatte deretter langs kysten av Jonia, bevilget selvstyre og demokrati til byene. Miletos, holdt av persiske styrker, krevde en omfangsrik beleiring med den persiske flåten nær ved. Lengre sør, ved Halikarnassos i Karia, utførte Aleksander sin første beleiring i stor skala og tvang til sist sin motstandere, leiesoldaten Memnon fra Rhodos og Orontobates, den persiske satrapen av Karia, til å rømme sjøveien. Aleksander overlot regjeringen av Karia til et medlem av huset Hekatomnos, Ada, som formelt adopterte Aleksander.
Fra Halikarnassos fortsatte Aleksander inn i fjellene i Lykia og Pamfylias sletter, og sikret seg kontroll over alle kystbyene for å nekte den persiske flåten baser. Fra Pamfylia og videre var det ingen betydelige havner, og Aleksander fortsatte i innlandet. Ved Termessos ved fjellet Solymos stormet han ikke byen, og ved den gamle frygiske hovedstaden Gordion hevdet legenden om ham, i henhold til hans propagandist Arrianos, at han løste den uløselige «gordisk knute», noe som kunne bare bli gjort, ble det sagt, av den framtidige «konge av Asia». I henhold til en variant av legenden hevdet Aleksander at det ikke hadde noe å si hvordan knuten ble løst, og hogde den over med sverdet sitt.

Egypt

Da Aleksander ødela Tyr, overga de fleste av byens veier til Egypt. En senere tradisjon har nedtegnet hans innmarsj i Jerusalem. I henhold til den jødiske historikeren Josefus  ble Aleksander vist profetien i Daniels bok, formodelig kapittel 8 som beskriver en mektig gresk konge som ville erobre det persiske rike. Han sparte Jerusalem og marsjerte videre sørover og inn i Egypt. Imidlertid møtte han motstand ved Gaza. Festningen var tungt befestet og bygd på en høyde, noe som krevde en beleiring. Da «hans ingeniører pekte ut for ham at på grunn av høyden ville det være umulig... det ansporet Aleksander enda mer til å forsøke.» Etter tre mislykkede angrep ble festningen erobret, men ikke før Aleksander selv fikk et alvorlig sår i skulderen. Som i Tyr ble alle voksne menn henrettet mens kvinner og barn ble solgt til slaveri.
Aleksander fortsatte videre inn i Egypt i andre halvdel av 332 f.Kr. hvor han ble tatt imot som en frigjører. Han ble uttalt som en sønn av guden Amun ved orakelet i Siwaoasen vest i Den libyske ørkenen. Deretter ble Aleksander ofte referert til Zevs-Ammon som hans sanne far, og etter hans død ble mynter preget med hans avbildning bukkehorn som et symbol på hans fruktbarhet. I løpet av hans tid i Egypt grunnla han en by som han oppkalte etter seg selv, Alexandria, og den kom til å bli den blomstrende hovedstaden i det ptolemeiske kongedømme etter hans død.

Rikets fall og Østen

Aleksander jaget deretter Dareios, først til Media, og deretter til Partia. Den persiske kongen kontrollerte ikke lenger sin egen skjebne, og ble tatt til fange av Bessos, hans slektning og satrap i Baktria. Da Aleksander nærmet seg fikk Bessos sine menn til å stikke ned Dareios, ga ham dødelig sår og etterlot ham på en håndkjerre. Bessos erklærte seg selv som Dareios' etterfølger under navnet Artaxerxes V før han trakk seg tilbake til Sentral-Asia for derfra å føre geriljakrig mot Aleksander. Da Aleksander fant Dareios' døende eller død tok han perserkongens signetring og ga ham en verdig begravelse ved siden av hans slektninger. Aleksander hevdet at den døende Dareios hadde navngitt ham selv som etterfølger, og enten denne påstanden er ren propaganda eller ikke, regnes akamenide-dynastiet som avsluttet med Dareios' død.
Aleksander betraktet Bessos som simpel tronraner og satte ut for å nedkjempe ham. Denne militære kampanjen, opprinnelig ment kun å eliminere Bessos, ble en storstilt tur gjennom hele Sentral-Asia. Underveis opprettet han en rekke nye byer, alle kalt for Alexandria, blant disse var Alexandria Arakhosia, nå hetende Kandahar, i Afghanistan, og Alexandria Eskhata («Den ytterste» Alexandria) i dagens Tadsjikistan. Krigføringen tok Aleksander gjennom Media, Partia, Aria (vestlige Afghanistan), Drangiana, Arakhosia (sørlige og sentrale Afghanistan), Baktria (nordlige og sentrale Afghanistan), og Skytia.
Spitamenes, som holdt den udefinerte posisjonen som satrap i Sogdiana, forrådte i 329 f.Kr. Bessos til Ptolemaios, som tilhørte blant Aleksanders trofaste følgesvenner. Bessos ble raskt henrettet. Imidlertid, ved et senere tidspunkt da Aleksander var i Jaxartes for å ta seg av et fiendtlig streiftokt fra en nomadestamme, gikk Spitamenes til opprør i Sogdiana. Aleksander beseiret personlig skytere i slaget ved Jaxartes og umiddelbart satte i gang en militær kampanje mot Spitamenes, og beseiret ham i slaget ved Gabai. Etter nederlaget ble Spitamenes drept av sine egne menn som deretter forsøkte å inngå en fredsavtale med Aleksander.

Problemer og sammensvergelser

I løpet av denne tiden begynte Aleksander å ta til seg en del persiske elementer ved sitt hoff, både klær og kulturelle skikker, blant annet skikken med proskynesis, enten en symbolsk kyssing av hånden, eller hvor man kneler og legger armene foran seg i total underkastelse slik persere viste for deres sosialt overordnete. For europeere som grekerne var en slik ydmykende underkastelse ikke akseptabelt, og mente det innebar at Aleksander selv oppkastet seg til guddom ved å kreve det. Det kostet ham sympatien til mange av hans landsmenn, og til sist oppga Aleksander denne skikken.
En sammensvergelse for å myrde Aleksander ble avslørt, og en av hans offiserer, Filotas, ble henrettet da han ikke hadde alarmert Aleksander. Ved å henrette sønnen ble det nødvendig å drepe faren, og således ble Parmenion, som hadde ansvaret for å vokte skattekammeret ved Ekbatana, drept på Aleksanders kommando, for å forhindre forsøk på hevn. Mest beryktet er at Aleksander selv personlig drepte Kleitos Svarte, mannen som hadde reddet hans liv ved Granikos. Det skjedde under et fyllekalas i Marakanda (dagens Samarkand i Usbekistan) hvor Kleitos hadde anklaget Aleksander for flere dårlige bedømmelser, og særlig hadde han glemt den makedonske væremåten til fordel for en korrupt orientalsk livsstil. Aleksanders antikke biografer håndterte raseriutbruddet ulikt: Curtius framhevet Aleksanders økende svakhet for utsvevelser og fyll hvor asiatisk luksus og servilitet fikk ham til å drepe sin landsmann. Arrianos glattet over hendelsen og synes å overføre vel så mye av skylden på Kleitos selv.
Senere under krigføringen i Sentral-Asia ble en ny sammensvergelse mot Aleksanders liv avslørt, denne gangen anstiftet av hans egen kongelige pasje. Hans egen offisielle historiker og kronikør, Kallisthenes fra Olynthos, nevø og elev av Aristoteles, ble innblandet i sammensvergelsen, kastet i fengsel hvor han senere døde. Imidlertid er det mer sannsynlig at Kallisthenes allerede hadde mistet Aleksanders velvilje ved at historikeren var blant dem som kritisert kongen for å introdusere den servile skikken med proskynesis.

Makedonia i Aleksanders fravær

Da Aleksander satte i gang angrepet på Perserriket etterlot hans sin hærfører Antipatros med ansvaret for Makedonia. Han var en erfaren militær og politisk leder, og en del av Filips «gamle garde». Aleksanders rasering av bystaten Theben sikret at resten av Hellas forholdt seg rolig i hans fravær. En militær kampanje ble utløst av den spartanske kong Agis III i 331 f.Kr. og som Antipatros beseiret og drepte i slaget ved Megalopolis. Antipatros overlot om Sparta skulle straffes til Korint-ligaen, som deretter videresendte spørsmålet til Aleksander, som besluttet å tilgi byen. Det var også betydelig friksjon mellom Antipatros og Aleksanders mor Olympias. Begge henvendte seg til Aleksander for klage på den andre.
I det store og hele hadde Hellas en periode med fred og framgang mens Aleksander drev krig i Asia. Aleksander sendte tilbake enorme økonomiske midler fra sine erobringer, og som stimulerte økonomien og økte handelen over hele hans nye rike. Imidlertid hadde Aleksander hele tiden krav på nye soldater og migrasjon av makedonere over hele hans rike, noe som utvannet arbeidskraften i Makedonia, og i stor grad svekket landet i årene etter Aleksander, og til sist førte til at det ble underlagt Romerriket.

Plyndring inn i det indisk subkontinent

Etter at Spitamenes var død, og Aleksander hadde giftet seg med den baktriske prinsessen Roxana for å befeste forholdene til sine nye satraper, vendte han oppmerksomheten mot det indiske subkontinent. Han inviterte høvdingene til satrapet Gandhara i nord for hva som i dag er Pakistan til å komme til seg og underkaste seg hans overhøyhet. Omphis (også omtalt som Taxiles), hans indiske navn var Ambhi Kumar, aksepterte innbydelsen. Han var hersker av Taxila, et rike som strakte seg fra elven Indus og til elven Hydaspes (Jhelum). Høvdingene til en del klaner i fjellene nektet å bøye seg. Ambhi skyndte seg for avlaste Aleksander for hans bekymring og kom med rike gaver, og plasserte seg selv og alle sine militære styrker til hans rådighet. Aleksander ikke bare ga Ambhi hans tittel tilbake og gaver, men også en garderobe av «persiske drakter, ornamenter av gull og sølv, 30 hester og 1000 talenter i gull». Ambhi støttet Hefaistion og Perdikkas i å bygge en bro over Induselven, støtte troppene med forsyninger, og tok imot Aleksander selv og hele hans hær i sin hovedstad i Taxila hvor han viste den største gjestemildhet.
Vinteren 327-326 f.Kr. ledet Aleksander personlig en militær kampanje mot ulike stammefolk i fjellene i hva som i dag er Afghanistan og Pakistan. I et heftig sammenstøt ble han såret i skulderen av en pil, og gikk deretter mot festninger i Massaga, Ora og Aornos. Festningen ved Massaga ble erobret etter dager med kamp, og hvor Aleksander ble såret i ankelen. I henhold til Curtius: «Ikke bare drepte Aleksander hele befolkningen i Massaga, men reduserte også alle bygningene til grus.» En lignende massakre fulgte ved Ora. I kjølvannet av Massaga og Ora flyktet mange av de innfødte til Aornos. Aleksander fulgte etter og beleiret og erobret den strategiske festningen etter fire blodige dager.
Etter Aornos krysset Aleksander Induselven og kjempet og vant det store slaget ved Hydaspeselven i 326 f.Kr. ved Jhelum-elven i dagens Pakistan. Ambhi ham med en styrke på 5000 menn, og deltok slaget. Aleksander seiret over en indisk hær ledet av en kong Poros, men innebar store tap. Seieren fikk historisk betydning ved at det åpnet opp for gresk innflytelse i området i århundrer. Ved å forsøke å erobre verden utenfor Perserriket, ved å annektere asiatiske områder østover, ved å marsjere inn i utkanten av den kjente verden, det ble forklart ved at Aleksander fant eføy i fjellene nord for Khyberpasset. Det var en plante som var assosiert med den greske guddommen Dionysos, noe som oppmuntret Aleksander til følge i fotsporene til den greske guden. Ettersom det ikke eksisterte noe tidligere legender som knyttet Dionysos til India, ble nye legender ble lagt til de tidligere som forklarte at guden hadde brakt (gresk) sivilisasjon til det indiske subkontinentet i fjern fortid. Aleksanders erobringer ble således rettferdiggjort ved at de gjeninnførte gresk styre over inderne.
Etter seieren ble Ambhi sendt av Aleksander for å fange Poros, som nær drepte sin gamle fiende, men Aleksander gikk i mellom og forsonte de gamle rivalene. Aleksander inngikk en allianse med den beseirete Poros som ble hans satrap i området. Ambhi, som bidro ivrig til å utstyr en flåte på elven Hydaspes, fikk styre alt land mellom denne elven og Indus. Aleksander grunnla to byer på motsatt side av elven Hydaspes, en ble hetende Bukefalia til minne om hans trofaste hest som døde på denne tiden. Den andre var Nikaea («Seier»), antatt å ha vært lokalisert ved dagens by Mong i Punjab.

Siste år i Persia

Da Aleksander oppdaget at mange av hans satraper og militære guvernører ikke hadde oppført seg slik han hadde forventet i sitt fravær, begynte han å henrette de han kom over på vei mot Susa. Som en gest av takknemlighet for sine soldater betalte han deres gjeld, og annonserte at han ville sende aldrende og uføre veteraner tilbake til Makedonia, ledet av Krateros. Hans soldater misforsto hans hensikt og gjorde mytteri i byen Opis i Babylonia (ikke langt fra dagens by Bagdad). De nektet å bli sendt av sted og kritiserte samtidig hans tilpasning til persiske klær og skikker, og at persiske soldater og offiserer var kommet inn i de makedonske enhetene.
Etter tre dager hvor mennene nektet å gi seg, ga Aleksander perserne kommandoposter i hæren og ga makedonske militære titler på persiske enheter. Deretter ofret han til velkjente greske guder og mennene ba om tilgivelse som Aleksander aksepterte. Det ble holdt en stor fest for flere tusen av hans menn hvor han og de spiste sammen. I et forsøk på smelte sammen en varig harmoni mellom de makedonske og persiske undersåttene arrangerte Aleksander et massebryllup for sine senioroffiserer hvor de ble giftet med persiske adelskvinner ved Susa. Det synes som om at det var få av disse ekteskapene som varte mer enn et år. I mellomtiden, etter at han hadde kommet tilbake til Persia, fikk Aleksander vite at vokterne ved graven til Kyros den store i Pasargadae hadde skjendet den. Han fikk dem øyeblikkelig henrettet. Aleksander beundret Kyros, fra en tidlig alder hadde han lest Xenofons Kyropedia (gresk: Κύρου παιδεία, Kúrou paideía, «Kyros' utdannelse»), et tidlig fyrstespeil som beskrev Kyros' heltemot i krig og hans styre som konge og lovgiver. I løpet av hans besøk til Pasargadae beordret Aleksander sin arkitekt Aristobulos om restaurere og dekorere det indre av graven til Kyros.
Etterpå reiste Aleksander til Ekbatana for overta hovedmengden av det persiske skattekammeret. Der døde hans nærmeste venn og muligens sengekamerat, Hefaistion, av sykdom eller muligens forgiftning. Aleksander ble forferdet av Hefaistions død, og han beordret forberedelser for en kostbar gravbål i Babylon foruten også en bestemmelse for offentlig sørging. Tilbake i Babylon begynte han å planlegge en ny rekke av militære kampanjer, begynnende med en invasjon av Arabia, men han fikk ikke en sjanse til å virkeliggjøre dem da han døde kort tid etter.

Død og etterfølgere

Aleksander døde enten den 10. eller 11. juni 323 f.Kr. i palasset til Nebukadnesar II i Babylon, 32 år gammel. Det er to forskjellige versjoner til Aleksanders død og detaljene skiller seg en del fra hverandre. I Plutarks redegjørelse ble Aleksander i rundt fjorten dager før han døde underholdt av Nearkhos, en av hans hærførere og skipskapteiner. Han tilbrakte også natten og den neste dagen med å drikke sammen med Medios fra Larissa. Deretter fikk han en feber som ble stadig verre og til sist kunne han ikke lenger snakke. Hans fotsoldater ble nervøse av hans fravær og for hans helse, og til sist fikk de lov til marsjere forbi ham mens han taust vinket til dem. I den andre framstillingen fortalte Diodorus at Aleksander ble rammet av en smerte etter å ha drukket en stor bolle med ublandet vin til ære for Herakles. Deretter fulgte 11 dager hvor han var svak, han utviklet ikke feber og døde etter en del lidelser. Arrianos nevnte også dette som et alternativ, men Plutark avviste bestemt denne påstanden.
Gitt den makedonske adelens tilhørighet til å myrde sine herskere, omtales uærlig spill i tallrike redegjørelser av hans død. Diodorus Siculus, Plutark, Arrianos, og Junianus Justinus nevner alle teorien at Aleksander ble forgiftet. Justinus hevdet at Aleksander var et offer for en sammensvergelse med gift, Plutark avviste det som en fabrikasjon, mens både Diodorus og Arrianos noterer at de nevner det kun for at fortellingen skal være fullstendig. De ulike fortellingene er uansett rimelig i overensstemmelse med å peke på Antipatros, nylig fjernet som visekonge av Makedonia, og på kant med Olympias, som leder av den påståtte sammensvergelsen. Kanskje forsto Antipatros ved at han ble tilkalt til Babylon at det var et varsku for en kommende henrettelse, og etter å ha sett skjebnen til Parmenion og Filotas, skal Antipatros etter sigende ha sørget for at Aleksander ble forgiftet ved hjelp av sin sønn Iollas, som var Aleksanders vinskjenker. Det var til og med et forslag at selv Aristoteles skal ha deltatt.
Det sterkeste argumentet mot teorien om forgiftning er det faktum at det gikk tolv dager fra han ble syk til han døde; slike langvarige forgiftninger var antagelig ikke tilgjengelig. I en undersøkelse av Aleksanders død, produsert av BBC i 2003, foreslo Leo Schep fra New Zealand National Poisons Center planten hvit julerose (Veratrum album), som var kjent i antikken, og kan ha vært benyttet for å forgifte Aleksander. I en artikkel i tidsskriftet Clinical Toxicology forslo nevnte Leo Schep i 2014 at Aleksanders vin kan ha vært forsynt med hvit nyesrot (Veratrum album), en plante i giftliljefamilien. Det vil ha frambrakt symptomer på forgiftninger som ville ha vært overens med hendelsene som beskrevet i de senere aleksanderromanene. Denne planten kan gi en forgiftning som har en forlenget sykdomsforløp og er således et mulig virkemiddel. Ytterligere en forklaring på forgiftning ble fremmet i 2010 som var sammenfallende med forgiftning ved vann fra elven Styx (dagens elv Mavroneri i Hellas) ved at den inneholder calicheamicin, en farlig kjemisk sammensetning frambrakt av bakterier.
Det har også vært flere naturlige årsaker (sykdommer), inkludert malaria og tyfoidfeber. En artikkel fra 1998 i New England Journal of Medicine tilskrev hans død til tyfoidfeber komplisert av perforering av tarm og påfølgende lammelse. En annen, nyere analyse har foreslått en smittende spondylitt eller meningitt (hjernehinnebetennelse). Andre mulige sykdommer som passer til symptomene er blant annet akutt pankreatitt og vestnilfeber. Den angst eller kval som Aleksander opplevde etter Hefaestions død kan også ha bidratt til hans svekkede helse.

Etter døden

Aleksanders lik ble lagt i en gyllen sarkofag som ble fylt med honning (antatt å være bevarende) som igjen ble lagt en gullkiste. I henhold til Claudius Aelianus hadde en synsk spådd Aleksander at det land hvor han ville bli lagt til hvile «ville være lykkelig og uendret for alltid». Kanskje mer sannsynlig ville etterfølgerne ha sett en prosesjon av liket som et symbol på legitimitet ettersom å begrave den tidligere kongen var en kongelig forrett.
Mens Aleksanders gravkortesje langsomt var på vei til Makedonia, kom Ptolemaios og tok den med makt og fraktet den til Memfis i Egypt. Ptolemaios' etterfølger i Egypt, Ptolemaios II Filadelfos, overførte sarkofagen til Alexandria hvor den ble værende fram til minst senantikken. Ptolemaios IX Lathyros, en av Ptolemaios' siste etterfølgere, erstattet Aleksanders sarkofag med en kiste gjort av glass slik at han kun smelte om gullsarkofagen til mynter. Den nylige oppdagelsen av en enormt gravkammer i nordlige Hellas ved Amfipolis, en konstruksjon fra Aleksanders tid, har fremmet spekulasjoner om den opprinnelige hensikten var et gravkammer for Aleksander. Det ville være i overensstemmelse med det påtenkte målet for Aleksanders gravkortesje.
Pompeius, Julius Cæsar og Augustus besøkte alle Aleksanders grav i Alexandria. Der ble det sagt at Augustus ved en tilfeldighet kom til å brekke av nesen. Det ble hevdet at keiser Caligula stjal Aleksanders brystplate fra graven. En gang rundt år 200 stengte keiser Septimius Severus graven fra offentligheten. Hans sønn og etterfølger, Caracalla, var en stor beundrer og besøkte graven mens han var keiser. Etter den tid er detaljene om gravens skjebne tåkete.
Den såkalte Aleksandersarkogfagen, oppdaget i nærheten av Sidon i Libanon, og nå er oppbevart i Istanbuls arkeologiske museum, har ikke fått sitt navn ettersom det er antatt at den en gang kan ha inneholdt Aleksanders levninger, men på grunn av de relieffer som dekorerer kistens sidevegger. Disse viser Aleksander og hans følgesvenner som slåss med persere og er på jakt. Det ble først antatt at den kunne ha vært sarkofagen for Abdalonymos, en gartner som Aleksander opphøyde til konge av Sidon i 332 f.Kr. og som døde året etter i 331 f.Kr.

Hærfører

Aleksander fikk epitet «den store» grunnet hans suksess uten sidestykke som general og hærfører. Han tapte aldri et slag, til tross for jevnlig å være underlegen i antall. Det var grunnet hans taktiske bruk av terreng, falanks og kavaleri, dristighet og hans soldaters enestående lojalitet. Den makedonsk falanks, bevæpnet med sarissa, et seks meter langt spyd eller lanse, hadde blitt utviklet og perfeksjonert av Filip II gjennom streng trening, og Aleksander benyttet dens hurtighet og bevegelighet med stor effekt mot langt større, men langt mer uensartete persiske styrker. Aleksander innså også mulighetene i splittelsen blant hans egen sammensatte hær som benyttet ulike språk og forskjellige våpen. Han overkom mangfoldet ved selv personlig å delta direkte i slagkampen slik en makedonsk konge tradisjonelt alltid hadde gjort.
I hans første slag i Asia, ved Granikos, benyttet Aleksander kun en mindre del av sine styrker, kanskje 13 000 infanterister og 5 000 kavalerister, mot en langt større persisk styrke, kanskje opptil 40 000 menn. Aleksander plasserte falanksen i midten, og kavaleriet og bueskytterne på vingene, og således var hans slaglinje av samme lengde som det persiske kavaleriet, omtrent 3 km. I kontrast var det persiske infanteriet stasjonert bak dets kavaleri. Det sikret at Aleksander ikke ble omgått mens falanks, bevæpnet med sine lange lanser, hadde en betydelig fordel over de persiske krumsabler og kastespyd. Makedonernes tap var ubetydelig sammenlignet med de til perserne.
Da Aleksander møtte motstandere som var ukjente med denne kampteknikken, som i Sentral-Asia og India, tilpasset han sine styrker til motstanderens teknikk. I Baktria og Sogdiana benyttet Aleksander med hell kastespyd og bueskytter for å unngå å bli omgått og angrepet fra baksiden samtidig som han hadde sitt kavaleri samlet i midten. I India, konfrontert av Poros' krigselefanter, åpnet makedonerne opp sine rekker for å slippe elefantene fram og deretter benytter sine lanser til å stikke oppover og fjerne elefantførerne.

Personlighet

En del av Aleksanders sterkeste personlighetstrekk ble dannet som reaksjon på sine foreldre. Hans mor hadde store ambisjoner og oppmuntret ham til å tro at det var forutbestemt at han skulle å erobre og underlegge seg Perserriket. Olympias' innflytelse ga ham en følelse av skjebne, og Plutark forteller at hans ambisjon «holdt hans ånd høyreist og alvorlig mens han ble eldre.» Imidlertid var Aleksanders far Filip hans mest umiddelbare innflytelse og den som hadde størst innflytelse på ham som rollemodell. Den unge Aleksander kunne se sin far dra ut i krigen bortimot hver eneste sommer, vant seier etter seier mens han overså sine alvorlige skader. Aleksander forhold til sin far smidde den konkurrerende siden av hans personlighet; han hadde et behov for å overgå sin far, illustrert ved hans hensynsløse og skjødesløse oppførselen i kamp. Mens Aleksander var bekymret for at hans far ikke ville etterlate ham «noe stor eller strålende bedrift å vise fram til verden», nedtonet han også sin fars prestasjoner for sine venner.
Aleksander også et voldsomt bråsinne og et uvørent og impulsivt vesen, som uten tvil bidro til en del av hans beslutninger. Selv om han var sto og ikke reagerte godt på sin fars ordrer, var han åpen for fornuftspreget diskusjon. Han hadde en roligere side — mottakelig, logisk, og beregnende. Han hadde et stort behov for kunnskap, en kjærlighet til filosofi, og var en ivrig leser. Det er ingen tvil at det hadde sin årsak i Aristoteles' undervisning; Aleksander var intelligent og rask å lære. Hans intelligent og rasjonelle side ble rikelig demonstrert av hand dyktighet og suksess som hærfører. Han hadde en betydelig selvbeherskelse i «legemets gleder» i motsetningen til hans mangel på selvkontroll med alkohol.
Aleksander var en lærd og støttet både kunstartene og vitenskapene. Derimot hadde han ingen større interesse for idrett eller de olympiske leker (i motsetning til hans far), og søkte heller de homeriske æresidealer (timê) og storhet (kudos). Alle redegjørelser om ham er samstemte at Aleksander så på seg selv som Homers helt Akilles og som han mente var hans forfader og hans vesen. Arrianos forteller at Aleksander besøkte Troja og donerte sin egen rustning til tempelet der, at han la en krans på Akilles' grav mens Hefaistion la en på den til Patroklos. Kun Curtius har gjenfortalt anekdoten at Aleksander bevisst etterlignet Akilles, som trakk liket av Hektor etter seg rundt Troja, ved selv å dra sin døde fiende Betis etter hælene rundt byen Gaza.
Aleksander hadde stor karisma og en kraft i sin personlighet, karaktertrekk som gjorde ham til en stor leder. Hans unike egenskaper ble ytterligere demonstrert av hans etterkommeres mangel på det samme å forene Makedonia og opprettholde det verdensrike som han etterlot seg. Kun Aleksander hadde den autoriteten som var nødvendig, og som de andre manglet. I løpet av hans siste år, og særlig etter at Hefaistion var død, begynte Aleksander vise tegn på stormannsgalskap og paranoia. Hans usedvanlige prestasjoner, parret med hans egen uutsigelige følelse av skjebne og smiger fra hans følgesvenner, kan kombinert ha ført til denne effekten. Hans selvbedrag og illusjon om storslagenhet er allerede synlig i hans testamente og hans behov for å erobre verden, i sådan grad at han i en rekke kilder er beskrevet for å ha hatt en «endeløs ambisjon», Han synes å ha trodd på seg selv som en guddom, eller i det minste å ha søkt etter å bli guddommeliggjort. Hans mor Olympias insisterte på at han var sønn av Zevs, noe som tilsynelatende ble bekreftet av orakelet til Amun ved Siwa. Det synes som om han begynte å identifisere seg eller fremme seg selv som sønn av Zevs-Ammon. Aleksander begynte også å benytte persiske klær og skikker ved sitt hoff, mest kjent proskynesis, en praksis som var helt urimelig for grekere og som de ikke var villige til å godta. Denne oppførselen fikk ham til å miste sympati hos sine landsmenn, men Aleksander var også en pragmatisk hersker som innså vanskelighetene med å styre kulturelt adskilte folk, mange som levde i riker hvor kongen var guddommelig.

Personlige forhold

Aleksander giftet seg tre ganger: Roxana, datter av den baktriske adelsmannen Oxyartes, på grunn av kjærlighet; og de persiske prinsessene Stateira II og Parysatis II. Førstnevnte en datter av Dareios III og sistnevnte en datter av Artaxerxes III, begge av politiske årsaker. Han fikk tilsynelatende to sønner, Aleksander IV med Roxana, og muligens også Herakles med sin elskerinne Barsine. Han mistet ytterligere et barn da Roxana aborterte i Babylon.
Aleksander hadde et særdeles nært forhold med sin barndomsvenn Hefaistion, en sønn av en makedonsk adelsmann, og som var hærfører og livvakt i hans hær. Aleksander ble fullstendig ødelagt av Hefaistions død, og dødsfallet kan ha bidratt til Aleksanders sviktende helse og mentale tilstand i hans siste måneder.
Aleksanders seksualitet har vært emne for spekulasjon og kontrovers. Ingen antikk kilde sier at Aleksander hadde homofile forhold eller at hans forhold til Hefaistion var av seksuell art, men Claudius Aelianus' omtale av besøket ved Akilles grav i Troja, hvor Hefaistion «... var elsket av Aleksander på samme vis som Patroklos var elsket av Akilles», har sterke undertoner. Hans moderne biograf Robin Lane Fox slår fast at han var ikke ensidig homofil, men hadde seksuelle forhold til menn og kvinner. Med Hefaistion var det «åpenbart et homoerotisk seksuelt element i hans kjærlighet til hans 'Patroklos', men deres kjærlighet var mer enn kun sex.» Et slikt mannlig vennskapsforhold var ikke kontroversielt i antikkens Hellas, men den moderne beskrivelsen for det samme er at han var biseksuell. Bortsett fra sine hustruer hadde Aleksander også samlet seg et kvinnelig harem lik de til de persiske konger, inkludert en hoffevnukk ved navn Bagoas, som han senere gjorde til en skipskaptein som den eneste utlending. Likevel skal Aleksander ha benyttet harmet sjelden, således viste stor selvkontroll i «legemets gleder». Plutark har beskrevet hvordan Aleksander ble fullstendig betatt av Roxana som roste ham for at han ikke tvang seg selv på henne med makt. Peter Green mener at, sett i periodens kontekst, at Aleksander kunne inngå sterke vennskap med kvinner, inkludert Ada av Karia, som formelt adopterte ham, og selv Dareios' mor Sisygambis, som det ble sagt skal dødd av sorg da hun fikk vite om Aleksanders død, eller sultet seg selv døde fem dager etter hans død, og åtte år tidligere hadde Aleksander vært hennes sønns dødsfiende.

Arv

Aleksanders arv strakte seg hinsides hans militære erobringer. Resultatet av hans krigføring kom til øke kontaktene, samhandlingen og handelen mellom øst og vest, og store områder i øst ble i betydelig grad utsatt for gresk sivilisasjon og innflytelse. En del av de byer som han grunnla ble betydelige kulturelle sentre, mange av dem eksisterte inn i moderne tid. Aleksanders kronikører nedtegnet verdifull informasjon om de områdene som han marsjerte i mens grekerne selv fikk en følelse av å tilhøre en verden som ikke var begrenset til Middelhavet.

Grunnleggelsen av byer

I løpet av sine erobringer grunnla Aleksander rundt tjue byer som han ga sitt navn, de fleste av dem øst for elven Tigris. Den første av dem, og den største, var Alexandria i Egypt. Den kom til å bli en av de ledende storbyer ved Middelhavet. Byenes lokalisering reflekterte like mye handelsrutene som deres defensive posisjoner for forsvar. I begynnelsen må de fleste av byene ha vært ugjestmilde, knapt mer den defensive befestede garnisoner. Etter Aleksanders død var det mange grekere som hadde bosatt seg i disse byene som reiste hjem til Hellas igjen. Et århundre etter hans død var det likevel mange av disse byene som fortsatt eksisterte og som blomstret, med framstående offentlige byggverk, en betydelig befolkning av både grekere og lokale innbyggere, og hvor det dannede språk i overklassen, i utdannelsen og i handelen var gresk.

Hellenisering

«Hellenisering» var et begrep som ble gitt av den tyske historikeren Johann Gustav Droysen for å betegne spredingen av gresk språk, kultur og befolkning til det tidligere persiske riket etter Aleksanders erobring. At denne eksporten skjedde er ikke betvilt, og ble dokumentert i store hellenistiske byer som Alexandria, Antiokia og Seleukia (sør for dagens Bagdad). En del av de nye byene ble storbyer; Alexandria fikk snart 100 000 innbyggere og ved 100-tallet f.Kr. kan den ha hatt opp til 300 000. Også Antiokia og Seleukia var storbyer som langt overgikk Athen selv i Perikles' dager. I kontrast kan det sammenlignes med Megalopolis i gamle Hellas, som betyr «storby», grunnlagt i triumf på 360-tallet mot et svekket Sparta, men hadde kun 15 000 innbyggere ved Aleksanders død, inkludert slaver og utlendinger.
Kjernen i den hellenistiske kulturen spredt ved erobring var i all vesentlighet athensk. Den nære sammenslutningen av menn fra hele Hellas i Aleksanders hær som alle snakket egne greske dialekter, førte direkte til språklig sammenslutningen av et fellesgresk, koiné, som var hovedsakelig basert og preget av attisk gresk. Koiné spredte seg over hele den hellenistiske verden, ble et fellesspråket, lingua franca, ikke bare blant grekere, men hos alle i de hellenistiske landene, og ble til sist opphavet til dagens moderne gresk. Byplanlegging, utdannelse, lokale myndigheter, og kunst og litteratur i den hellenistiske perioden var alle basert på klassiske greske idealer, som utviklet seg til nye former som er gruppert som hellenistisk. Aspekter av hellenistisk kultur var fortsatt tydelig i tradisjonene til Det bysantinske riket på selv 1400-tallet.
En del av de mest umiskjennelige effektene av hellenisering kan bli sett i Afghanistan og India i regionene av de senere gresk-baktriske kongedømme (ca 250 f.Kr.-125 f.Kr.) i deler av moderne Afghanistan, Pakistan og Tadsjikistan, og indo-greske kongedømme (ca 180 f.Kr.-10 e.Kr.) i deler av moderne Afghanistan og India. Der førte den nyopprettede Silkeveien til at gresk kultur ble krysset med indisk og særlig buddhistisk kultur. Den resulterte synkretisme kjent som gresk-buddhisme, kom til å prege buddhismens utvikling, og frambrakte en gresk-buddhistisk kunst som bidro til framstillingen av en antroposofisk kunstnerisk representasjon av Buddha. En del av de første og mest innflytelsesrike figurative portretter av Buddha kom på denne tiden, kanskje modellert eller påvirket av gresk statuer av Apollon i gresk-buddhistisk stil. Flere buddhistiske tradisjoner kan ha blitt påvirket av antikkens greske religion; konseptet med Bodhisattva minner om gresk guddommelige helter, og en del av den seremonielle praksisen innenfor Mahayana, som brenning av røkelse, blomstergaver, og plassere mat på altere, er tilsvarende som hos grekerne. En indo-gresk konge, Menandros I, ble antagelig buddhist, og kjent i buddhistisk litteratur som «Milinda». Prosessen med hellenisering fremmet også handelen mellom øst og vest.

Innflytelse på Roma

Aleksander og hans prestasjoner ble beundret av mange romere, særlig romerske generaler som ønsket å assosiere seg selv med hans prestasjoner. Polybios begynte sitt verk Historier med å minne romerne om Aleksanders prestasjoner, og deretter så romerske ledere ham som en rollemodell. Pompeius tok epitet "Magnus" ("den store") og selv Aleksanders hårsveis, en oppreist quieff, eller anastole som grekerne kalte det, det vil si håret strøket bakover fra midten av forhodet. Deretter søkte han å erobre land øst med Aleksanders 260 år gamle kappe som han bar som et tegn på storhet. Julius Cæsar dedikerte en bronsestatue gjort av Lysippos, men fikk erstattet Aleksanders hode med sitt eget. Gaius Octavius (Augustus) besøkte Aleksanders grav i Alexandria og for en tid endret han sitt segl fra en sfinks til Aleksanders profil. Keiser Trajan beundret Aleksander, og det samme gjorde Nero og Caracalla. Macriani, en romersk familie som fikk et familiemedlem, Macrinus, som keiser, om enn kortvarig, hadde avbildninger av Aleksander på seg, enten som smykker eller brodert på klærne.
På den annen side, en del romerske skribenter, særskilt republikanske figurer, benyttet Aleksander som en advarsel om autokratiske, eneveldige tendenser som kan kun bli holdt stangen av republikanske verdier. Aleksander ble benyttet av disse som et eksempel verdiene som ble fremmet av en hersker, slik som amicita (vennskap) og clementia (mildhet), men også iracundia (raseri) og cupiditas gloriæ (overdrevent begjær etter storhet). Også Cicero kunne se problemer i Aleksanders liv og karriere, og i sin avhandling Om staten brakte han videre en anekdote om en fanget pirat som ble ført fram for Aleksander. Hva var det som drev ham til terrorisere havet med sjørøveri, ville Aleksander vite. «Det samme som driver deg til å terrorisere verden,» var det skarpe svaret.

Legenden

Legendariske fortellinger omga livet til Aleksander den store, mange av dem oppsto allerede i hans egen levetid, kanskje oppmuntret av Aleksander selv. Hans hoffhistoriker Kallisthenes framstilte havet ved Kilikia som trakk seg tilbake fra ham som i servilt proskynesis. Filosofen Onesikritos som skrev kort tid etter hans død oppfant et stevnemøte mellom Aleksander og Thalestris, den mytiske dronningen av de like mytiske amasoner, en stamme av kvinnelige krigere i henhold til gresk mytologi. Da Onesikritos leste dette opp for sin beskytter Lysimakhos, Aleksanders tidligere general og senere konge, skal han tørt ha kommentert: «Jeg undres på hvor jeg var på den tiden.»
I de første århundrene etter Aleksanders død, antagelig i Aleksandria, ble et antall av de legendariske fortellingene samlet til et manuskript som ble kjent som Aleksanderromanen, senere falskt tilskrevet Kallisthenes og derfor er den anonyme forfatteren kjent som Pseudo-Kallisthenes. Disse tekstene gjennom gikk en rekke utvidelser og endringer gjennom antikken, senantikken, og ble på nytt populære i middelalderen, og ble oversatt til en rekke språk, blant annet på engelsk og fransk, og ble formidlet i jødiske, kristne og islamske versjoner. En bulgarsk versjon fra så sent som 1810 begynte som følgende: «Alexandriada – en fortelling om den store keiser Aleksander av Makedonia, sønn av Filip. Gud besluttet å straffe de konger som hadde likestilt seg selv med Ham... Og valgte praktfulle Makedonia å la det skje.»
Aleksander den stores prestasjoner og arv har blitt avbildet i mange kulturer. Han figurerte både i høy- og lavkulturelle sammenhenger fra hans egen tid og fram til i dag. Aleksanderromansene i særdeleshet har hatt en betydelig innvirkning på framstillingene av Aleksander i senere kulturer, fra persiske til middelalderens Europa og til moderne Hellas.
Aleksander opptrer framtredende i moderne gresk folkeminne, mer enn noen annet figur fra antikken. Hans navn i moderne gresk dagligtale («O Megalexandros») er et kjent navn, og han er den eneste antikke helt som opptrer i Karagiozis (skyggeteater). En velkjent fabel blant greske sjømenn involverer en enslig havfrue som griper tak i skipets baug under en storm og spør kapteinen «Er kong Aleksander i live?» Det korrekte svaret er «Han er i live og vel, og hersker over verden!», noe som vil få havfruen til forsvinne sammen med stormen. Andre svar vil få havfruen til forvandles til en rasende Gorgon som vil dra skipet til havets bunn.
I før-islamske middelpersiske (zoroastriske) litteratur er Aleksander referert til ved hans tilnavn gujastak, noe som betyr «den forbannede», og er anklaget for å ha ødelagt temper og brent zoroastrismens hellige skrifter. I islamske Iran, under innflytelse av Aleksanderromansene (persisk: اسکندرنامه‎‎ Iskandarnamah), et mer positivt portrett av Aleksander framstår. Poeten Firdausis Shahname (persisk: شاهنامه šāhnāme, «Kongenes bok») inkluderer Aleksander i en slekt av lovmessige iranske sjaher, en mytisk figur som utforsker verdens ytterste grenser i søken etter Ungdomskilden. Senere persiske forfattere assosierte Aleksander med filosofi, og framstilte ham ved symposium med figurer som Sokrates, Platon og Aristoteles i en søken etter udødelighet.
Den gammelsyrisk versjonen av Aleksanderromansene framstilte ham som den ideelle kristne verdenserobrer som ba andektig til «den ene sanne Gud». I Egypt ble Aleksander framstil som sønn av Nektanebos II, den siste innfødte farao før den persiske erobringen. Hans seier over Dareios III ble framstilt som Egypts redning, og beviste således (noe paradoksalt) at Egypt fortsatt var styrt av en egypter.
Figuren Dhul-Qarnayn (bokstavelig «den to-hornete») som er omtalt i Koranen er blitt tolket som en representasjon av Aleksander grunnet paralleller til Aleksanderromansene. I denne tradisjonen var en heroisk figur som bygde en stor mur som forsvar mot nasjonene Gog og Magog. Han reiste deretter i den kjente verden på leting etter Livets vann og Udødelighet, og til sist ble han en profet.
På hindu og urdu fikk navnet «Sikandar», avledet fra persisk, en betydning av et ungt, framgangsrikt talent. I middelalderens Europa ble Aleksander et medlem av «de ni verdige», en gruppe helter som hadde iboende alle de ideelle ridderlige kvaliteter.

Historiografi

Bortsett fra noen få inskripsjoner og fragmenter, er tekster skrevet av de som faktisk kjente Aleksander eller samlet informasjon fra menn som tjenestegjorde med Aleksander, alt gått tapt. De samtidige som skrev redegjørelser av hans liv er Aleksanders egen historiker, Kallisthenes, som aldri ble fullført da han ble henrettet for konspirasjon; Aleksanders hærførere Ptolemaios I Soter og Nearkhos; en offiser ved navn Aristobulos; og Onesikritos, en rorsmann på et av Aleksanders skip. I tillegg kommer den samtidige historikeren Kleitarkos, dog ikke deltaker, men oppholdt seg ved hoffet til Ptolemaios. Deres verker har gått tapt, men senere verker basert på disse har overlevd. De eldste av disse Diodorus Siculus (100-tallet f.Kr.), fulgt av Quintus Curtius Rufus (100-tallet e.Kr.), Arrianos (død ca. 146/160 e.Kr.), biografen Plutark (død ca. 120 e.Kr.), og til sist Junianus Justinus, hvis verker er datert så sent som 300-tallet. Av disse er Arrianos betraktet som den mest troverdige, deretter følger Diodorus Siculus.
Formålene til disse historikeren er ulikt. Arrianos nevner uttrykkelig at kildene han stoler på er Ptolemaios og Aristobulos som sine kilder. Curtius, og tilsynelatende også Plutark og Diodorus, følger en rivaliserende tradisjon som blant annet støtter seg på Kleitarkos. Arrianos er den offisielle biografen, edruelig og litterær, og synes å stole fullstendig på Ptolemaios, som antagelig hadde eget behov for en særskilt framstilling. Arrianos tenderer til å unnskylde og bortforklare Aleksanders svakheter, mens Curtius er opptatt av menneskelig svakheter for han synes å bli tiltrukket av drama og patos i stil med retoriske historikere av sin tid. Anekdoten om Aleksanders seksuelle affære med amasonedronningen gjenforteller Curtius med iver mens Arrianos vil ikke ha noe av det ettersom Ptolemaios og Aristobulos ikke nevner det.
En annen tilnærming til Aleksander er spørsmålet om han rett og slett er en romersk oppfinnelse. Det ble fremmet i boken The Roman Alexander (2002) av historikeren Diana Spencer og videreformidlet av Mary Beard. I romersk litteratur er han både fremmet som et forbilde og som en advarsel. Faktisk den første dokumenterte bruken av tittelen «Aleksander den store» i en romersk komedie av Plautus tidlig på andre århundre f.Kr., rundt 150 år etter Aleksanders død. Alle de bevarte redegjørelse av Aleksanders liv ble ikke bare skrevet flere århundrer etter hans død, men de ble alle skrevet under Romerriket på en bakgrunn av romersk imperialisme. Eksempelvis tok grekeren Arrianos en romersk politisk karriere, ble romersk konsul og ble senere guvernør i Kappadokia. Ingen av disse oppfant Aleksander, skriver Mary Beard, men de må nødvendigvis ha sett Aleksander gjennom et romersk filter, justert seg i henhold romersk erobring og keiserlig ekspansjon i deres egen tid. Tidvis trekker Arrianos selv sammenligninger mellom makedonske og romerske systemer.