google/wiki40b huggingface dataset:
Titus

Hærfører

I 66 gjorde jødene opprør mot Romerriket. Keiser Nero ga Vespasian ansvaret for å knuse opprøret. Titus fulgte med til Judea som nestkommanderende. I 69 ble Vespasian utropt til keiser og overlot til Titus å fullføre beleiringen av Jerusalem, den eneste byen som fortsatt gjorde motstand.

Keiser Vespasians sønn

Etter at Vespasian var blitt keiser fortsatte Titus således å kjempe mot de jødiske opprørere i Iudaea. Krigen kulminerte med at de romerske styrker erobret Jerusalem år 70, brøt ned tempelet, og rev ned resten av byen også. 
På Forum Romanum i Roma ble senere reist Titusbuen på hvis innside man kan se fresker som forestiller romerske soldater bærende krigsbytte fra den jødiske krig.
Styrkene i Palestina bad Titus at han skulle ta dem med seg til Roma (eventuelt planla Titus et kuppforsøk mot sin far) men Titus vendte alene tilbake. I hovedstaden ble han og faren hyllet, og Titus ble kommandant for pretorianergarden. Han fikk poster som folketribun, censor og flere utnevnelser til konsul. Titus ble nå militært Romas sterke mann og som sådan upopulær, noe som det faktum at han i en periode hadde en kjærlighetsaffære med en syrisk kvinne bidro til. Titus forble lojal mot sin far, som han forventet seg å arve keisertittelen av.

Keiser

Den 23. juni i 79, døde Vespasian. Titus tok da over makten raskt og fredelig. Han hadde dårlige relasjoner til sin bror, men var meget populær som keiser, en popularitet som ble vunnet med store offentlige utgifter som bistand til Campania etter Vesuvs utbrudd (som ødela blant annet Pompeii), gjenoppbyggingen av Roma etter den omfattende brannen i 80 og ferdigstillelsen av Colosseum (egentlig det flavianske amfiteater) som hans far hadde begynt å bygge. Innvielsen av av Colosseum ble en stor fest som varte i over 100 dager.
Titus døde ung, bare 41 år gammel, og noen spekulerte på om broren Domitian hadde en finger med i spillet. Etter at hennes mann døde i 84 levde Titus eneste barn, datteren Flavia Julia, som sin onkel Domitians elskerinne.
Straumsbotn (Kvæfjord)

Straumsbotn er en liten fjord i Kvæfjord kommune i Troms. Den er en fortsettelse av Kvæfjorden, og er 3,5 kilometer lang. Fjorden har innløp gjennom sundet Straumen ved grenda med samme navn, og går sørover til gården Solheim i botn av fjorden, hvor Botnelva munner ut.
Det ligger flere gårdsbruk langs østsida av fjorden, Rydningen, Kristligflata, Vonheim, Solheim, Voklarstranda, Lavollen, Storli og Solheim igjen. Mellom disse gårdane går Fv14 langs hele østsida. Bortsett fra i den ytterste delen av fjorden er det nesten ingen bosetninger på vestsida. I den innerste delen er det litt hyttebebyggelse på vestsida.
Feiring

Feiring [fe:`ring] er ei bygd og et sted i Eidsvoll kommune i Akershus med ca. 1000 innbyggere. Navnet Feiring er etymologisk knyttet til ordet «fager». Feiring ligger på vestsiden av Mjøsas sørende. Stedet ble 1. januar 1870 skilt ut fra Hurdal som egen kommune og slått sammen med Eidsvoll kommune 1. januar 1964. Feiring kommune hadde et flatemål på 102,45 km².
Fylkesvei 33 mellom Minnesund og Østre Toten, er bygdas eneste samferdselsåre, og ble bygget i 1890-årene. Før 1. januar 2010 var veien riksvei, men etter at forvaltningsreformen trådte i kraft har den fått status som fylkesvei.
Feiring kirke ble bygd i 1870. Opprinnelig skulle den gamle kirka fra 1693 restaureres, men etter drøfting i kommunestyret ble det vedtatt å bygge ny kirke. Mye av materialet i kirka stammer likevel fra den gamle tømmerkirka.
På 1600-tallet ble det drevet ca. 20 kobbergruver nord og nordvest for kirka, med smeltehytte ved Flesvikelva. Carsten Anker drev i perioden 1806–1818 Feiring jernverk ved Skreikampen. Feiring jernverk er et av de best bevarte jernverksområdene i Norge fra tiden etter den industrielle revolusjonen. Hustuftene har stått nesten helt urørt frem til i dag. Jernverkstuftene og restene etter masovnen er blitt restaurert, og Eidsvoll historielag har satt opp informasjonstavler på verksområdet. De senere årene er det årlig satt opp et historisk teaterstykke på verksområdet. «Jernverkshelga» arrangeres i august.
Behandlings- og rehabiliteringssenteret for hjertesyke, Feiringklinikken, drevet av Landsforeningen for hjerte- og lungesyke, ligger sentralt i Kirkebygda ned mot Mjøsa.
I dag ser man fortsatt milepælen som viser grenseposten ved riksvei 33 mellom Østre Toten og Eidsvoll kommuner (gamle Feiring herred). Grenseposten mellom Feiring og Eidsvoll er dessverre fjernet, slik at besøkende ikke lenger vet når de kjører inn i kjerneområdet av Romerike. Men det er mye som tyder på at den stod rett før svingen som populært blir kalt Migersvingen eller Migern.
I 2006 fikk Feiring sin egen "regjering" som er bygdas talerør til Eidsvoll kommune. Og som står for ting som skjer i bygda både på det kulturelle og politiske plan.
Ringerike by- og bygdeleksikon

Ringerike by- og bygdeleksikon er et leksikon som dekker Ringerike og Hole kommuner. Leksikonet viser det viktigste fra distriktets historie, men mangler en omfattende gårdsbeskrivelse og er dessuten mangelfullt på veier og gater.
Wilhelm Hanstein (sjakkspiller)

Liv

Hanstein var sønn av den evangeliske teologen Gottfried August Ludwig Hanstein.
Ludwig Bledow var Hansteins sjakklærer, og etter Bledows død i 1846 overtok Hanstein det redaksjonelle ansvaret for sjakktidsskriftet Berliner Schachzeitung.
Hansteins spesialområde var åpningsteori. Han var medforfatter til Tassilo von Heydebrand und der Lasas Handbuch des Schachspiels. I 1842 vant han en match mot Carl Jaenisch og i 1847 en mot sin fetter, Carl Mayet.
Hanstein var jurist, og i 1848 ble han oppnevnt til Regierungsrat i Magdeburg. Der døde han to år seinere.
Hansteingambit, eller Hansteinvarianten, en variant av kongespringergambit er oppkalt etter ham. Stillingen oppstår etter 1. е2-е4 е7-е5 2. f2-f4 e5xf4 3. Sg1-f3 g7-g5 4. Lf1-c4 Lf8-g7, da hvit i stedet for å spille h2-h4 (Philidors gambit), angriper bonden med 5. g2-g3.
Tamzyn Thomas

Idrettskarriere

Thomas deltok ved Ungdoms-VM i friidrett 2013, men ble slått ut i semifinalen på 100 meter med tiden 11,82. 
Ved Juniorafrikamesterskapet i friidrett 2015 vant hun 100 meter, med tiden 11,69, foran hhv. Aniekeme Alphonsus og Ese Brume, begge fra Nigeria.
Tanagrastatuetter

Tanagrastatuetter er en type formstøpte greske terrakottafigurer som ble produsert fra slutten av 300-tallet f.Kr., hovedsakelig i byen Boiotia i Tanagra, nord for den østlige delen av Korintbukta. De ble overtrukket med en flytende hvit glasur før de ble brent og stundom også malt etterpå i naturalistiske fargenyanser med vannfarger, eksempelvis som med den berømte «Dame en Bleu» («Frue i blått») i Louvre i Paris (se illustrasjon). Forskerne har undret seg hvorfor et landlig sted som Tanagra har skapt slik fine og terrakottafigurer i en «urban» stil.
Tanagrastatuettene avbildet faktiske kvinner, og stundom også gutter og menn, i hverdagsklær med familiære tilknytninger som hatter, kranser eller vifter. Noen karakterstykker kan representere faste figurer fra Menanders «Nye teater» og andre dramatikere. Andre figurer fortsetter en tidligere tradisjon med formstøpte terrakottafigurer som ble brukt som kultbilder eller votivgaver. De var generelt produsert i størrelsen 10 eller 20 cm høye.
Coraplaster eller skulpturer av modeller som frambrakte støpeformen avslører figuren som kropp under folder av himation som ble slengt rundt skuldrene som en kappe eller dekke til hodet, og lignende.

Oppdagelse

Tanagrastatuetter hadde ikke vært videre kjent før slutten av 1860-tallet da en gresk bonde i Vratsi i Boiotia begynte å avdekke graver som strakte seg over mange århundrer. Hovedfunnene, hovedsakelig fra 300-tallet og 200-tallet f.Kr., ble sikret i 1874. Innenfor og utenfor disse gravene fra den hellenistiske perioden, 200-tallet til 100-tallet f.Kr., befant det seg mange små terrakottafigurer. Et stort antall ble funnet ved utgravninger på steder i Tanagra identifiserte byen som kilden til figurene som også ble eksportert til fjerne steder. I tillegg ble disse figurene også gjort ved andre steder langs Middelhavet, blant annet Alexandria, Tarentum i Magna Graecia, Centuripe i Sicilia og Myrina i Mysia.
Figurene appellerte til 1800-tallets middelklasses sans for realisme og tanagrastatuettene inngikk i europeernes visuelle repertoar. Den franske maleren og skulptøren Jean-Léon Gérôme skapte en skulptur i flere farger som gjenspeilte tanagrastatuettenes ånd, og en fransk kritiker beskrev motebevisste kvinner portrettert i disse statuettene som «den antikke verdens pariserinner». Oscar Wilde i sitt skuespill An Ideal Husband (En ideell ektemann, 1895) introduserer figuren Mabel Chiltern (blant ytterligere beskrivelser) som «hun er faktisk som en tanagrastatuett, og ville bli ganske irritert om hun ble sagt så». Under presset fra samlernes store etterspørsler begynte det å dukke opp falske statuetter.
Alberto Acosta

Landslaget

Alberto Acosta spilte 19 landskamper for Argentinas herrelandslag. Han ble tatt ut i Argentinas tropp til Copa América 1993, Copa América 1995.
Vest Recklinghausen

Vest Recklinghausen var et katolsk territorium og et middelaldersk Gogericht i det tysk-romerske rike. Området befinner seg i dag i den tyske delstaten Nordrhein-Westfalen. Elvene Emscher og Lippe dannet i sør grensen til grevskapet Mark og Stift Essen og i nord til fyrstbispedømmet Münster. I øst sikret et festningsanlegg grensene mot Dortmund og i vest grenset det mot hertugdømmet Kleve.
Det meste av Vest Recklinghausen er idag en del av bykommunen Recklinghausen, mens de øvrige delene tilhører Gelsenkirchen, Oberhausen og Bottrop.
William Gould

Fremmedlegionær

Gold vervet seg i 1937 til den franske Fremmedlegionen. Han tjenestegjorde i 13e demi-brigade de Légion étrangère (13e DBLE) og var i 1940 stasjonert i Marokko.

Kampene om Narvik

Etter Tysklands angrep på Norge i april 1940 ble avdelingen sendt nordover med det franske ekspedisjonskorpset og landsatt ved Bjerkvik. Korporal Gould utmerket seg i slaget om Narvik ved å bringe sin sårede løytnant i sikkerhet til tross for tysk mitraljøseild. For dette ble han i norsk statsråd 20. mars 1942 tildelt Krigskorset.
Etter at de allierte styrkene ble trukket tilbake fra Norge, fylket Gould seg for De frie franske styrkers sak.

Senere krigstjeneste

Han tjenestegjorde senere i 1940 i Senegal, Kamerun og Gabon, og kjempet fra desember samme år mot italienerne i Eritrea. Deretter deltok han i kampen for å vinne Syria for De frie franske styrkene. Han deltok i krigen i Nord-Afrika og utmerket seg i 1942 i slagene ved Bir Hakeim og El Alamein. I 1943 ble han forfremmet til sersjant, så til sjefsersjant, og gikk befalskurs. I april 1944 deltok han i landgangen i Italia og utmerket seg igjen i strid. Gould deltok i august 1944 i landgangen i Provence og deltok i framrykkingen langs Rhône og i harde kamper i Vosges. Han rykket i september opp til sekondløytnant. I april 1945 deltok han i kamper i Alpene og utmerket seg igjen.

Etterkrigstiden

Gold fikk i september 1945 fransk statsborgerskap. Han ble demobilisert i desember 1945 og var etter dette i reserven, fra 1951 som løytnant og fra 1954 som kaptein. I det sivile arbeidet han som gullsmed.
I tillegg til det norske Krigskorset var Gould offiser av Æreslegionen og medlem av Frigjøringsordenen. Han mottok Croix de guerre med fem anførsler og Médaille coloniale med spennene Erythrée 1941, Libye og Bir-Hakeim 1942.
Han er gravlagt på gravstedet i Saint-Michel i Hérault.
Lockout Point-demningen

Lockout Point-demningen er en demning med vannkraftverk beliggende i Lane County, i sentrale vestlige deler av delstaten Oregon i USA.
Kraftverket har en installert produksjonskapasitet på 120 MW, fordelt på tre turbiner. Operatør er USCE.
Aimeliik

Aimeliik er en delstat i øystaten Palau i det vestlige Stillehav. Hovedstaden er Ulimang. Delstaten hadde i 2015 en befolkning på 334.
Aimeliik ligger på øya Babeldaob, ikke så langt fra flyplassen i Palau.
En nasjonal turistattraksjon er Aimeliik Bai. En bai er et gammelt og tradisjonsrikt råds- og møtested for menn. Over inngangen til denne er det malt en tatovert fruktbarhetsgudinne.
Munkedal

Munkedal er et tettsted i Västra Götalands län i landskapet Bohuslän i Sverige. Det er Munkedal kommunes administrasjonssenter. I 2010 hadde tettstedet 3 718 innbyggere

Munkedal ligger ved Örekilsälven nær utløpet innerst i fjorden Gullmarn, som er Sveriges lengste fjord. 
Munkedal er et stasjonssted og har papirfabrikk (Arctic Paper) samt varehandel og Systembolag. Tettstedet har ellers en del pendling til Uddevalla som ligger to mil lengre sør. Munkedal har to kirker, hovedkirken Foss kyrka og den mindre sentrale Håby kyrka, førstnevnte er en middelalderkirke med antatt norsk kongegrav (Kong Øystein). I øst mot fjorden ligger lystslottet Torreby reist i 1881, med golfbane og hytteområder. Sør for dette finner vi Gårdvik med Munkedals Hamn (havnen) og landbruksområder vest for E6.
Haninge kommune

Natur

I Haninge ligger et omfattende arkipel med flere tusen øyer, holmer, og skjær, i tillegg til halvøya Gålö, et av kommunens 17 naturreservater. I Haninge ligger også Tyresta nasjonalpark med 55 km turstier gjennom urørt villmark. Sør for kommunedelen Jordbro finnes det lille naturreservatet Gullringskärret. På linje i skogsområdet Hanveden ligger Rudans-, Paradisets- og Tornbergets naturreservat.
Slaget ved Søndre Bug

Slaget ved Søndre Bug fant sted i 896 ved elva Søndre Bug i dagens Ukraina, og sto mellom det bulgarske imperiet og magyarerne. Magyarerne ble støtta av bysantinerne og hadde allerede beseira bulgarerne ved to tidligere anledninger. Før slaget ved Søndre Bug fikk imidlertid tsar Simeon I av Bulgaria med seg petsjenegerne på sitt parti, og vant en knusende seier. Dette tvang magyarerne til å forlate de ukrainske steppene for alltid, og dra nordover og grunnlegge Kongeriket Ungarn hundre år seinere. Det tok dem over 50 år å bygge seg opp helt igjen etter nederlaget. Bulgarerne på sin side kunne fortsette sørover hvor de beseira bysantinerne i slaget ved Bulgarophygon.
Spišská Nová Ves

Historie

Byen har vært sted for bosetting siden neolittisk tid. Senest på 1100-tallet fantes på stedet for dagens by, den slovakiske bosettingen Iglov. Tyske bosettere slo seg ned like ved på 1200-tallet og kalte stedet Neudorf. I løpet av andre halvdel av 1200-tallet smeltet de to bydelene sammen. Befolkningsflertallet endret seg fra å være tysk til slovakisk i løpet av 1800-tallet.
Bosettingen utviklet seg i løpet av 1300-tallet til å bli en viktig by med markedsrett. Fra 1380 ble den offisiell gruveby. Byen hadde det største gatemarkedet i Slovakia. Den var medlem av et forbund av 24 byer i Spis. I årene 1412-1772 ble byen pantsatt til Polen og fra 1778 ble den hovedstad for en provins av 16 byer i Spis.

Navn

Den opprinnelige slovakiske bosettingen het Iglow (tysk oversettelse Nadelhausen, derfra til norsk «Nålbyen», etter den karakteristiske nåløyeform til den opprinnelige bykjernen). Den tyske nabolandsbyen het Nova Villa (kalt Neudorf i 1268) eller (ungarsk) Igloszasza (i 1279 på tysk Sächsisches Iglow).
Etter sammensmeltingen av det to bosettingene (i 1380 ble Iglow allo nomine Nova Villa nevnt første gang), ble byen på 1400-tallet kalt både Neudorf og Iglow (senere Iglovia). I ungarske dokumenter ble navnet skrevet som Igló på tysk Newendorf, senere Neudorf og deretter Zipser Neudorf. Zips er det tyske ordet for Spis. I slovakiske tekster ble det senest på 1700-tallet brukt en tysk navneforn, Nowa Wes (1786); fra 1920 heter byen Spišská Nová Ves (tysk Zipser Neudorf, norsk Nybyen i Spis).
Tamias Mellez

Tamias Mellez er et musikkalbum med Matias Tellez, utgitt i 2007. Dette er hans første plate som soloartist.
UCI ProTour 2005

UCI ProTour 2005 var den første utgaven av det internasjonale sykkelforbundets UCI ProTour-system.
23. august

Navnedag

Signe, Signy.
Grunnkretser i Namdalseid kommune

Grunnkretser i Namdalseid kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Namdalseid kommune, Trøndelag, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Heterogomphus rugicollis

Utseende

En stor (ca. 40 millimeter), kraftig, brunrød til brunsvart, halvblank hornbille. Hunnene har ikke horn, hannene har gjerne et kort horn på hodet og en uthuling foran på pronotum, men disse kan mangle eller hornet er redusert til en spiss knøl. Pronotum er tett og kraftig, litt rynkete punktert.

Levevis

Til tross for at noen av artene er ganske vanlige er det lite man vet om biologien til disse billene. Larvene til de artene der disse er kjente lever i jorda der de spiser dødt, organisk materiale. De voksne billene er aktive om natta og kommer gjerne til lys. Disse artene er ikke regnet som skadedyr.

Utbredelse

Arten er utbredt fra Mexico i nord til Peru i sør.
Bell X-14

Historie

Bell Aircraft Corporation hadde allerede i 1954 for egen regning utviklet USAs første VTOL jetfly. Denne prototypen ble kalt Bell Model 65 Air Test Vehicle (ATV), og flyet utførte flere sveve-tester, men gjennomførte aldri overgang fra sveving til horisontal flukt. Basert på dette utviklingsarbeidet tegnet USAs flyvåpen USAF kontrakt med Bell om å designe og bygge X-14, og arbeidet med Bell ATV ble dermed droppet. Dataene og erfaringene fra testene med Bell ATV viste seg svært verdifulle i utviklingen av Model 68, som var Bells interne navn på X-14.
X-14 fikk USAF serienummer 56-4022, og gjennomførte sin første vertikale flyvning 17. februar 1957. Den første overgang fra sveving til horisontal flukt ble gjennomført i mai 1958. I 1960 ble flyet overført fra USAF til NASA. Det fikk NASA-nummer N704NA i tillegg til nye og kraftigere General Electric J85 turbojetmotorer i stedet for de gamle Armstrong Siddeley Viper-motorene. Flyet gjennomgikk mange harde landinger og ble omdøpt til X-14A i 1962. I 1965 fløy Neil Armstrong X-14A i en simulert månelanding fra 460 meter (1 500 fot). Det ble oppgradert mange ganger, blant annet fikk det installert digital fly-by-wire styring for å teste avanserte styresystemer.
29. mai 1981 kræsjlandet det og ble ikke reparert igjen. X-14 ble flyttet til Army Aviation Museum ved Fort Rucker, Alabama, før det i 1996 ble overført til Ropkey Armour Museum i nærheten av Indianapolis, Indiana. Protoypen Bell Model 65 ATV står utstilt på Smithsonian National Air and Space Museum i Washington D.C.

Formål

X-14 ble bygd for å utforske konseptet med et to-motors jetdrevet VTOL-fly med vektorstyring av jetstrålene. Det spesielle styresystemet som ble brukt under sveving skulle også testes og forbedres. Håpet var at utvikling av VTOL jagerfly skulle redusere behovet for lange sårbare rullebaner. X-14 hadde stabilitetsproblemer, og var særlig utsatt for vindkast. Det må allikevel betegnes som et vellykket eksperimentfly, særlig med tanke på at det var i tjeneste i over 24 år. Under utvikling av Storbritannias VTOL-fly Hawker Siddeley Harrier, fungerte X-14 som treningsfly for de britiske testpilotene.

Design

X-14 ble satt sammen av flyskroget og haleseksjonen til et Beech T-34, og vingeseksjonen fra et Beech Bonanza. Flyet var et monoplan bygd i metall og hadde åpen cockpit, men manglet katapultsete. Mangelen på katapultsete medførte at testing av sveve-egenskapene enten ble utført nær bakken, eller i stor høyde. For å styre flyet under sveving hadde det reaksjonsdyser i vingetippene som ble matet av hovedmotorenes kompressor. Styrekraften på alle aksene var lav, noe som ga dårlige sveve-egenskaper.
LofotOperaen

Orkester

Sammensatt prosjektorkester av nordnorske musikere.
Svartkronelerke

Utbredelse

Den forekommer i Bahrain, Burkina Faso, De forente arabiske emirater, Djibouti, Egypt, Eritrea, Etiopia, India, Irak, Iran, Jemen, Kapp Verde, Kuwait, Mali, Mauritania, Niger, Nigeria, Oman, Pakistan, Qatar, Saudi-Arabia, Senegal, Somalia, Sudan, Sør-Sudan og Tsjad.
Kunstfilosofi

Kunstfilosofi er den grenen av estetikken som definerer ulike begrep innen kunst og som undersøker de problemstillingene som oppstår i forbindelse med kunst og kunstopplevelse.

Kunstfilosofi og filosofisk estetikk

Uttrykkene kunstfilosofi og filosofisk estetikk brukes ofte om hverandre, men de betyr ikke nødvendigvis det samme. Ordet «estetikk» er avledet fra gresk aisthanesthai, som betyr «å sanse». Som filosofisk disiplin ble estetikken navngitt gjennom Baumgartens verk Aesthetica i 1750. Baumgarten definerte estetikk som «vitenskapen om den sanselige erkjennelse». 
Tradisjonelt er estetikkens gjenstand sansing, opplevelse og læren om det skjønne, mens kunstfilosofi handler om andre filosofiske problemer knyttet til kunstverk. Spørsmål innen kunstfilosofien kan være kunstens og kunstverkets vesen, blant annet hva som karakteriserer kunstgjenstanden til forskjell fra brukstingen. 
Skillet mellom kunstfilosofi og estetikk er likevel ikke absolutt. I Hegels forelesninger om estetikk (1835-8) blir estetikk betegnet som «den skjønne kunsts filosofi». Og Heidegger hevdet at all kunstfilosofi siden Platon har vært estetisk ettersom det har tatt utgangspunkt i sansning.
Frihetskorset (Estland)

Frihetskorset (estisk: Vabadusrist) er en estisk orden. Den ble innstiftet i 24. februar 1919 til belønning av innsats i Estlands uavhengighetskrig. Tildeling for dette fant sted inntil 1925, da videre tildeling ble innstilt ved lov. Frihetskorset ble i 1996 gjenopptatt som orden og kan tildeles i tilfelle Estlands uavhengighet på nytt må forsvares i krig. Frihetskorset er Estlands høyest rangerte utmerkelse.

Insignier

Ordenstegnet for Frihetskorset består av et latinsk krykkekors. Metall, farger og motiv i midtmedaljongen varierer etter klasse og grad. Ordenstegnene for 1. klasse er hvitemaljert og er i gull for 1. grad, i sølv for de to øvrige grader. Midtmedaljongen er svart og viser en pansret arm med hevet sverd og bokstaven E. For 2. klasse er korset for 1. grad i gull med svart emalje. Korset er i sølv for 2. grad og i oksidert jern for 3. grad. Midtmedaljongen er her rød og bærer samme motiv som for 1. klasse. For 3. klasse er korset i blå emalje i gull eller sølv. Midtmedaljongen er hvit med bokstaven E i svart. Baksiden bærer innskriften «24. II 1919».
Ordensbåndet i fargene svart, hvitt og blått. Dette er fargene i Estlands flagg. For 1. klasse er båndet svart med hvite og blå kanter, for 2. klasse blått med hvite og svarte kanter og for 3. klasse hvitt med svarte og blå kanter.

Tildeling

Fra opprettelsen til tildeling ble innstilt i 1925 ble det utdelt til sammen 3215 Frihetskors. Utmerkelsen ble også tildelt utlendinger. Blant disse var det flest fra Finland (678), men også et betydelig antall fra Storbritannia (129). Ingen nordmenn ble tildelt Frihetskorset. Den siste innehaver av Frihetskorset døde i 2000. Etter gjenopptakelse av ordenen har det ikke funnet sted tildelinger, da slike kun finner sted dersom Estland er i krig.