Vrifuru

Beskrivelse

Bartreet blir i Nord-Amerika 40 til 50 meter høyt og kan få en stammediameter (diamter ved brysthøyde - dbh) på opptil 2 meter. I Norge blir treet som regel ikke mer enn 25 m høyt, og har lang og smal trekrone som har svak kjegleform. Nålene sitter to og to i festet, og lukter litt sitron. Bladene er inntil 5–10 cm lange og greinene sitter lengre nedover stammen enn på vanlig furu. En annen forskjell er at vrifuru har glattere og mer grå bark, som løsner i små flak. Kystvrifuru er en underart med lysere nåler og skjevere kongler enn vanlig vrifuru.
Konglene er 3 – 7 cm, eggformete, peker utover og modner iløpet av 16 – 20 måneder. I sitt opprinnelsesområde åpner vanligvis ikke konglene seg før etter en skogbrann, men i Alaska åpner noen seg naturlig. Frøene er brune og små (5 mm) med en lang bred vinge (10–14 mm) og ca. 2.9 mg tunge.
Vrifurua sprer seg i Amerika ved å gjemme frø i lukkede konglekapsler under skogbrann, for så å dominere det utbrente landskapet etter brannen som pionerart.

Utplantet utbredelse og bestand

Vrifuru ble innført til Europa i 1855 og ble først tatt i bruk i Norge på slutten av 1800-tallet til skogbruksformål. Grunnen til at man har valgt vrifuru framfor vanlig furu er at den ikke blir angrepet av snøskyttesoppen og har større volumproduksjon. Det har i den senere tid vist seg at den er utsatt for angrep av grein og knopptørkesoppen. Underarten subsp. contorta har først og fremst blitt benyttet i kystnære strøk, ofte til planting av lebelter, mens subsp. latifolia er plantet i fjellnære innlandsstrøk i Trøndelag og på Østlandet, men også helt nord til Finnmark. I perioden 1960 til 1990 ble det årlig plantet 2 – 3000 dekar med vrifuru. Det samlede utplantede arealet av vrifuru i Norge er på cirka 60 – 80 000 dekar. I Norden er vrifuru svært mye brukt i Sverige, hvor det er tilplantet cirka 6 millioner dekar (først og fremst i store plantefelt i Nord-Sverige, nord for 60. breddegrad), mens Island, Danmark og Finland har langt mindre arealer. Totalt i Norden er det utplantet cirka 6.5 millioner dekar.

Fremmed art: Spredning og økologisk effekt

Vrifuru er tilpasset brann og treet slipper normalt ikke frøet før konglen utsettes for høye temperaturer. Skogbranner vil derfor utløse mange års frøproduksjon og gi en tett ny bestand. I Norden har det vist seg at vrifuru formerer seg selv uten skogbrann, noe som kan gi spredning ut fra plantefelt. Selv om mesteparten av frøene treffer bakken noen få meter fra mortreet, vil frøvingen gjøre at noe av spredningen vil skje med vinden, noe som øker potensialet for langdistansespredning. Gnagere (mus, rotter og ekorn) kan også ta med seg frø og dermed spre frøene over lengre distanser, noe som kan forårsake nyetableringer.
Vrifuru vokser raskere og er mer skyggetålende enn vanlig furu. Den er også istand til å etablere seg under skyggen av voksen furu-, gran-, og bjørkeskog, samt forstyrrede overflater som vegkanter. Den setter også kongler tidlig (<10 år), kan produsere opptil 17 000 frø og har relativt hyppige frøsettinger. Arealbruken rundt plantefelt vil påvirke sannsynligheten for etablering. I Norge har den spredt seg en del spesielt på Østlandet. Mens i Sverige viser undersøkelser at graden av selvforyngelse er høy, og varierer mellom 42 - 86 % i vrifurubestander eldre enn 30 år. I enkelttilfeller i Sverige er det dokumentert selvforyngelse så høyt som 820 moh. på Grönfjellet i Härjedalen.
Vrifuru har en kraftig vekst sammenlignet med gran og furu, og vil relativt raskt stenge ut sollyset ned til undervegetasjonen. Dette vil kunne utkonkurrere andre stedegne arter. Effekten vil også avhenge av type treslagsskifte. I bestander av vrifuru skjer også nedbrytningen saktere enn i bjørkeskog, noe som vil få følger både for jordsmonn og vegetasjonen i bunnsjiktet.