Riksdagsbygningen i Berlin

Tomtevalg og byggetid - det tyske keiserrike

Etter den tyske riksgrunnleggelsen i 1871 møttes den nye Riksdagen opprinnelig i flere andre mindre bygninger på Leipziger Straße i Berlin, men disse ble ansett som for små. Allerede i 19. april 1871 bestemte Riksdagen å oppføre en riksdagsbygning, og i 1872 ble det utlyst en arkitektkonkurranse med 103 deltagere. I juni 1872 ble forslaget fra arkitekten Ludwig Bohnstedt fra Gotha valgt. Arbeidet ble imidlertid forsinket på grunn av problemer med å finne en egnet grunn. Riksdagen ønsket seg en grunn som tilhørte grev Atanazy Raczyński øst for Kongeplassen, men grev Raczyński vegret seg for å selge, siden hans eget palé, oppført 1844-47, allerede stod på eiendommen.
Riksdagen besluttet derfor å fortsette arbeidet med å finne en egnet grunn, og først i 1881 kom man til en løsning da man kom til enighet med grev Raczyńskis sønn og arving om kjøp av eiendommen øst for Kongeplassen. Det ble utlyst en ny arkitektkonkurranse i 1882, og av 190 innsendte bidrag man valgte et forslag fra Paul Wallot fra Frankfurt. Grunnstenen ble lagt ned av keiser Vilhelm I i 1884. Bygningen fikk en stor kuppel av stål og glass, et teknisk mesterverk i sin tid. Etter ti års byggetid kunne den tas i bruk i 1894.

Den andre verdenskrigen og etterkrigstiden

Under annen verdenskrig ble bygningen ytterligere skadet. Som symbol på parlamentarisk demokrati hadde heller ikke Stalins totalitære regime mye til overs for bygningen, og den var et sentralt mål for Den røde armé, som i et kjent, manipulert propagandafoto heiser sovjetflagget over bygningen mens ruinene av bygningene omkring brenner.
Under den kalde krigen lå bygningen i Vest-Berlin, men bare noen få meter fra grensen til Øst-Berlin. Under Berlinblokaden, da Stalin forsøkte å sulte ut Vest-Berlin, samlet et enormt antall vestberlinere seg foran bygningen, og byens borgermester Ernst Reuter holdt en berømt tale som endte med ordene Ihr Völker der Welt, schaut auf diese Stadt! («verdens folk, se på denne byen!»).
Bygningen var strukturelt intakt, men likevel en ruin. Vest-Tysklands parlament møttes dessuten i Bonn og trengte derfor ikke bygningen. Det ble likevel vedtatt at den skulle restaureres i 1956. I forbindelse med restaureringsarbeidene 1961–1964 ble den ødelagte kuppelen fjernet. I årene frem til 1990 ble bygningen bare brukt til representative møter en gang iblant og til en permanent utstilling kalt Fragen an die deutsche Geschichte (spørsmål ved den tyske historie).

Den tyske gjenforeningen - Forbundsdagen flytter inn

3. oktober 1990 ble den offisielle gjenforeningsseremonien holdt i Riksdagen, med blant andre Helmut Kohl, Richard von Weizsäcker, Lothar de Maizière til stede. Dagen etter møttes det tyske parlamentet Forbundsdagen i bygningen.
Den 20. juni 1991 besluttet Forbundsdagen etter omfattende debatt å flytte regjeringen og parlamentet fra Bonn og tilbake til Berlin.
Den britiske arkitekten Norman Foster fikk 1992 i oppdrag å restaurere bygningen. Hans opprinnelige forslag var temmelig forskjellig fra det som senere ble realisert, og inkluderte ikke den berømte kuppelen.
Før restaureringen ble hele bygningen omsvøpt av Christo og Jeanne-Claude i 1995.
Restaureringen var svært omfattende, og alt bortsett fra ytterveggene ble fjernet, inkludert alle endringer gjort på 1960-tallet. Restaureringen regnes som en stor suksess. Den store glasskuppelen ble oppført som en referanse til den opprinnelige kuppelen fra 1894. Bygningen er en av de mest besøkte turistattraksjoner i Berlin og gir et imponerende utsyn over byen ikke minst om natten. Fra taket kan man også se ned på de folkevalgte.
Forbundsdagens sete ble offisielt flyttet fra Bonn til Berlin i april 1999.