Irène Joliot-Curie

Bakgrunn

Hun var datter av Marie og Pierre Curie. Hennes Curies utdannelse begynte ved seks års alder, og ved ti års ålder var det åpenbart at hun var blivit særskilt intressert i matematikk, og var begavet på dette område. 
Idet man mente at det ikke var noen skole i Paris som passet til barn med Joliot-Curie evner, ble det anordnet en spesiell skole av moren og hennes forskervenner der Joliot-Curie studerte i to år. Den var slik innrettet av barna kunne få en undervisning med særlig tyngdepunkt i vitenskap. Foruten moren hadde Joliot-Curie også fysikerne Paul Langevin og Jean Perrin som lærere. 
Joliot-Curie studerte så ved Collège Sévigné i Paris der hun avla eksamen i 1914.
Hun studerte ved Sorbonne, men hennes utdannelse ble avbrutt av første verdenskrig, da hun arbeidet som sykepleierske med radiografi.

Forsker

Etter krigen tok hun i 1925 doktorgrad med en tese om alfastråling i polonium. Polonium er et grunnstoff som var blitt oppdaget i 1898 av Joliot-Curies foreldre. Disputasen ble også gitt oppmerksomhet i USA da avisen The New York Times rapporterte om den.
I 1926 giftet hun seg med Frédéric Joliot og de to samarbeidet med ham i forskningen. Mena hun var gravid med sitt første barn i 1927 ble hun tuberkulosesyk, og sykdommen var ikke helt botet før andre verdenskrigs avslutning. 
I 1932 var paret Joliot-Curie nær ved å oppdage nøytronen etter et eksperiment. Paret noterte uvanlige resultater men innså ikke betydningen av disse, og i stedet ble det James Chadwick som oppdaget nøytronene. Ved et senere eksperiment var paret også nære på å oppdage positronet; men de kom frem tul en feilaktig slutning etter at eksperimentet hadde gitt et uventet resultat, og det ble Carl D. Anderson som senere oppdaget positronet. 
Parets forskning innen naturlig og kunstig radioaktivitet, transmutasjon av elementer og nukleærfysikk førte til at de i 1935 ble tildelt Nobelprisen i kjemi. Konkret var det for oppdagelsen av kunstig radioaktivitet.  
I 1936 ble Joliot-Curie understatssekretær for vitenskapelig forskning i Frankrikes statsråd, til tross for at kvinner i Frankrike ikke hadde stemmerett på den tiden. Joliot-Curie sa opp sin post i statsrådet etter tre måneder og arrangerte det slik at Jean Perrin ettertrådte henne. Året etter hennes statsrådspost ble Joliot-Curie professor ved Universitetet i Paris. 
Mot slutten av 1930-tallet led Joliot-Curie mer av tuberkulose og tilbragte uker og måneder i Alpene for å komme i form. Selv om hennes helse forverret seg innledet Joliot-Curie forskning om uran og etter ett mange eksperimenter publiserte hun forskningsresultater som tydet på at hun hadde oppdaget en ny radioisotop som ligner lantan. Den tyske forskeren Otto Hahn syntes at Joliot-Curie hadde feil med sin forskning og kom også til å meddele dette til Joliot-Curies mann der han forringet hennes forskning. Til tross for synspunktene fra Hahn utførte Joliot-Curie eksperimentet på nytt og fordi hun fikk samme resultat så gjenpubliserte hun dette. Det Joliot-Curie ikke innså var at hun var tettved ål oppdage kjernespaltning, og i stedet ble det Otto Hahn som etter å ha utført samme eksperimenter som Joliot-Curie som ble tildelt Nobelprisen i kjemi i 1944 for oppdagelsen av kjernespaltning. 
I 1943 ble hennes mann opptatt som medlem i det franske vitenskapsakademi og ettee dette søkte også Irène Joliot-Curie om medlemskap, men ble avvist. I 1946 ble hun direktør for Radiuminstituttet. 
Likesom sin mor døde hun av leukemi, som med stor sannsynlighet kan tilskrives stråling og de materier hun arbeidet med. Med i alt tre nobelpriser til mor og far, mor alene og datter stiller familien Curie i en klasse for seg både i vitenskapens historie og i nobelprisenes historie.