Ola Tunander

Utdanning og karriere

Tunander er utdannet fil.kand. i økonomisk historie ved Göteborgs universitet i 1980. Han har vært ansatt ved PRIO siden 1987 og tok doktorgrad ved Instituttet for Tema, Linköpings universitet, i 1989 med avhandlingen Cold Water Politics om amerikansk sjømilitær strategi. Han ble seniorforsker i 1989, leder for PRIOs forskningsprogram i utenriks- og sikkerhetspolitikk i 1995 og forskningsprofessor i 2000. Han har også vært styremedlem ved PRIO og ved Nordic International Studies Association, og medlem av redaksjonsrådene for tidsskriftene Millennium: Journal of International Studies, Journal of Peace Research og Internasjonal Politikk. Han har forelest ved en lang rekke universiteter og forskningsinstitusjoner, bl.a. militære institutter som US Navys Center for Naval Analysis og Naval Postgraduate School, China Association for Military Science, den norske Forsvarets høgskole og den svenske Militærhøgskolen.

Forskning

Hans publikasjoner omfatter ni bøker, fire antologier og over 30 bokkapitler, samt en rekke rapporter og artikler i fagfellevurderte tidsskrifter som Review of International Studies, Geopolitics, Security Dialogue, Intelligence and National Security, Cooperation & Conflict, Journal of Peace Research, Nordic Journal of Soviet and East-European Studies og Internasjonal Politikk.

Dialogprosjekter og publikasjoner om sikkerhet, identitet og regionbygging

Fra begynnelsen av 1990-tallet publiserte Tunander arbeider om militær strategi, «confidence-building», regionbygging og USAs militære strategier. Han ledet en nordisk forskningsgruppe, «Et nytt Europa», fra midten av 1980-tallet, i samarbeid med professor Ole Wæver, grunnleggeren av Københavnskolen om Internasjonale relasjoner og med senere forsvars- og utenriksminister Espen Barth Eide og professor Iver B. Neumann, forskningssjef ved Norsk utenrikspolitisk institutt. Sammen med diplomaten Sverre Jervell utviklet gruppen begrep for samarbeid i Østersjøregionen og den senere Barentsregionen. Professor Robert Bathurst (PRIO og U.S. Naval Postgraduate School) og Tunander tok initiativ til norsk-russiske dialogseminarer tidlig på 1990-tallet. I 1993-94 var han sammen med Olav Schram Stokke redaktør for den første boken om Barentsregionen, The Barents Region, med bidrag av bl.a. utenriksministrerne Johan Jørgen Holst og Andrej Kosyrev og med forord av Thorvald Stoltenberg. Tunander skrev artikler om Nord-Europa og nordisk samarbeid. Han skrev og redigerte to svenske bøker om makt, identitet og territorium, og var medredaktør for Geopolitics in Post-Wall Europe (1997). Flere av disse forskningsprosjektene ble utført på oppdrag for Utenriksdepartementet og Forsvarsdepartementet i Norge. Etter 2000 arrangerte Tunander nordisk-kinesiske dialogkonferanser, som et samarbeid mellom Kinas Utenrikspolitiske institutt og de nordiske utenrikspolitiske instituttene og fredsforskningsinstituttene.

Geopolitikk, «Dual State» og terrorisme

I boken Geopolitics in Post-Wall Europe understreker Tunander at den tradisjonelle venn/fiende-inndelingen har blitt supplert av en kosmos/kaos-inndeling, som gjør at europeiske stater søker sentralitet heller enn territorium, og i noen tilfeller avskjærer mindre utviklede nasjonalistiske områder (f.eks. det tsjekkiske tilfellet i 1993). Han har skrevet artikler om grenselandets geopolitikk og om den geopolitiske forskeren  Rudolf Kjellén for Security Dialogue, Review of International Studies, Cooperation and Conflict og Geopolitics samt for det italienske tidsskriftet Limes. Han argumenterer i tidsskriftartiklene og i rapporter til Europakommisjonen og i bøkene Government of the Shadows (2009) og The Dual State (2012) for at den amerikanske beskyttermakten har delt den enkelte vestlige stat i en «dobbelstat»: et demokratisk hierarki versus et sikkerhetshierarki knyttet til USA. Med henvisning til Schmitt, Morgenthau og Fraenkel, utviklet han teorien om «the dual state» som en stat bestående av en «regular democratic state» eller «public state» (Peter Dale Scott) som opptrer i overensstemmelse med lovverket, og en parallell «deep state» eller «security state» som gjør sikkerhetshensyn gjeldende («securitize») (Wæver) og har mulighet til å sette ned veto mot avgjørelsene til den demokratiske staten Militærkupp og kuppforsøk under den kalde krigen (som i Tyrkia, Hellas, Italia, Frankrike og Spania) ble forstått i lys av «vetomakten» til «den dype staten». Hans begrep, «the deep state», som en benevning på den parallelle sikkerhetsstaten har hatt et betydelig gjennomslag i den amerikanske debatten. Tunander siterer sine samtaler med tidligere forsvarsminister James R. Schlesinger, som snakket om en svensk «dual state»: det nøytrale «Political Sweden» versus «the Military Sweden».

Ubåter og psykologiske operasjoner

Tunanders forskning på parallelle politiske strukturer startet med hans arbeid med ubåtaktiviteter i svenske farvann på 1980-tallet. Disse operasjonene ble oppfattet som sovjetiske, de frosset de svensk-sovjetiske relasjonene, og statsminister Olof Palmes utenrikspolitikk ble underminert. I 1980 så kun 8 % av svenskene på Sovjetunionen som en umiddelbar trussel. Etter at en sovjetisk ubåt, «S-363», grunnstøtte i den svenske skjærgården i 1981 øket dette tallet og etter en dramatisk anti-ubåtoperasjon i 1982 mente 42 % at Sovjet var en umiddelbar trussel. På 1990-tallet fikk Tunander kjennskap til at disse operasjonene var iscenesatt av USA og Storbritannia. I 2000 uttalte tidligere forsvarsminister i USA Caspar Weinberger og tidligere marineminister i Storbritannia Keith Speed på svensk TV at deres ubåter hadde operert «regelmessig» i svenske farvann. Informasjonen ble bekreftet av sjef for Storbritannias militæretterretning John Walker. Formannen for NATOs militærkomite Vigleik Eide og NATO-generalsekretær George Robertson sa at disse operasjonene ikke skjedde i NATO-regi, men under britisk og amerikansk nasjonal kommando. Avsløringene førte til at den svenske regjeringen oppnevnte et utvalg ledet av tidligere ambassadør Rolf Ekéus og med Tunander som en av ekspertene. Tunander skrev flere bøker, bl.a. for Frank Cass marinhistoriske serie, samt en rekke artikler, som understreket betydningen som «deception-operasjoner» for å forandre Sveriges utenrikspolitikk. Tunander argumenterer for at sovjetiske ubåter godt kan ha operert i svenske farvann, men at de mest synlige operasjonene trolig var psykologiske operasjoner i regi av USA.  Tunanders forskning har ført til en større debatt mellom historikere i de nordiske land. "Tunanders konklusjoner har fått støtte av den danske regjerings utvalg om den kalde krigens historie, av den finske kaldkrigshistorien og president Mauno Koivisto, av forfatteren til den norske forsvarshistorien for 80-tallet, og av ambassadør Mathias Mossberg, som var hovedsekretær for det svenske ubåtutvalget 2001. Mossberg skrev boken I mörka vatten: Hur det svenska folket fördes bakom ljuset i ubåtsfrågan. Tunander fikk også støtte fra den franske marinehistorikeren Alexandre Sheldon-Duplaix og den tidligere amerikanske marineattachéen i Moskva Peter Huchthausen. Debatten om dette spørsmålet pågår fortsatt.

Tunander i debatter om terror og krig

Ola Tunander har bidratt til bøker om terrorisme og statsterrorisme, og han mener at man ikke vet hvem som stod bak 9/11-angrepet på USA. Han henviser til at «et hundretalls brannmenn sier at de hørte eksplosjoner» og at det skulle ha vært plassert bomber i de tre World Trade Center-bygningene. I 2011 skrev Tunander syv artikler om bombingen av Libya, og i 2012 skrev han en bok om Libyakrigen. Han viste til at USAs forsvarsminister Robert Gates og hans forsvarssjef admiral Michael Mullen benektet at det fantes bekreftelse på at Mohammar Gaddafi bombet egen befolkning fra fly. Tunander mente NATOs bombing av Gaddafis styrker baserte seg på en løgn.
 I 2012 skrev Tunander en metodologisk artikkel om kildekritikk og historieforskning for tidsskriftet Internasjonal Politikk som et oppgjør med den normative forskningen innen internasjonale relasjoner. I 2018 skrev han en norsk bok, Libyakrigen: Bruken av retorikk og bedrag for å ødelegge en stat, som bl.a. tok utgangspunkt i rapporten fra det britiske underhusets utenrikskomite. Den mente at bombingen av Libya hadde ledet til en katastrofe og at argumentene for bombingen var basert på falsk informasjon.
I en artikkel i Nytt Norsk Tidsskrift diskuterte Tunander Anders Behring Breiviks femtenhundre siders «manifest», hans mulige inspiratorer og nettverk. Artikkelen trakk blant annet frem antijihadisme, Israel, serbisk nasjonalisme, østeuropeisk mafia og et såkalt «israelsk-amerikansk-saudisk-britisk-tyrkisk nettverk for geopolitisk transformasjon, etterretning, våpenhandel og narkotikahandel». Artikkelen skapte dels sterke reaksjoner i diverse debattfora da den kom.