Otto Braun

Bakgrunn

Braun var sønn av en arbeidstaker som hadde begynte som selvstendig skomakermester til ansatt banevakt ved jernbanen. Han ble etter heller kort skolegang typograf av yrke.

Politiker

Braun ble leder av det sosialdemokratiske partiet i Königsberg i Østpreussen. Han vant snart en bemerket stilling innen sitt eget parti, og ble innvalgt i den prøyssiske landdagen, parlamentets underhus, i 1913. 
Under første verdenskrig støttet han den Burgfriedenspolitik som SPDs flertall gikk inn for. Hans eneste barn døde under krigen; hans sønn hadde meldt seg til militærtjenese og døde av difteri i 1915.
Etter novemberrevolusjonen inngikk han som jordbruksminister i den prøyssiske regjering som i november 1918 ble dannet med sosialdemokraten Paul Hirsch som ministerpresident. I 1919 ble han valgt til den grunnlovsgivende forsamlingen som møttes i Weimar. Han beholdt sin post som jordbruksminister til han i mars 1920 etterfulgte Hirsch, etter at dennes stilling var blitt undergravd av Kappkuppet.

Ministerpresident

Brauns regjering fikk sin parlamentariske støtte av samme venstrekoalisjon som siden 1919 hadde oppebåret den avgående prøyssiske regjering, bestående for det meste av av samme personer og med stort sett samme politikk. Etter at oppgaven å gi Preussen en ny, demokratisk forfatning var blitt løst, ble den prøyssiske landsforsamling oppløst. 
Braun var også SPDs presidentkandidat i 1925.
Da valget i februar 1921 gav landdagen en mer borgerlig sammensetning, valgte denne til ministerpresident sentrumspolitikeren Adam Stegerwald. I november samme år kom Braun imidlertid tilbake som ministerpresident i en regjering sammensatt av medlemmer av «den store koalisjon» (Zentrum, liberalere og sosialdemokrater). Til tross for sosialdemokratenes tilbakegang ved de prøyssiske landdagsvalget i 1924 og til tross for en langvarig regjeringskrise i sammenhang dermed, beholdt Braun sin post, med et kort avbrudd for tiden 10. februar–3. april 1925. Deutsche Volkspartei brøt seg imidlertid i 1925 ut av  regjeringskoalisjonen, og også senrre ble regjeringen noe forandet. Brauns regjering utkjempet flere konflikter med riksregjeringen, som delvis var representert av andre politiske anskuelser. I de prøyssiske landdagsvalget i mai 1928 beholdt Braun sin stilling.
I Weimarrepublikkens siste år var Brauns koalisjonsregjering i Preussen en av de sterkeste demokratiske bastionene. I motsetning til rikspolitikken, som var preget av kriser og hyppige regjeringsskifter, lyktes det Braun å skape en relativt stabil regjering i Preussen.

Etter regjeringsårene

Regjeringen ble avsatt ved et kupp i 1932 - Preussenschlag - , ledet av den nasjonale regjeringen under sentrumspolitikeren Franz von Papen. Braun forble imidlertid i opposisjon til den nye nasjonalt utpekte (ikke lokalt valgte) regjeringen i Preussen inntil Hitlers maktovertagelse i 1933.
Han fikk nyss om at Hitler kunne tenke seg han arrestert, og kom seg unna; Brauns hustru Emilie var dødssyk, og han ledsaget henne til Ascona i Italia] den 4. april 1933, på nippet før han skulle blitt arrestert. Han endte opp som emigrant til Sveits, hvor han døde i Locarno 22 år senere.
Etter annen verdenskrig oppfordret Braun fra sitt eksil de allierte til å gjeninnsette den lovlige prøyssiske regjeringen, men de allierte nektet på grunn av sine planer om etnisk rensning av tyskere fra store deler av Preussen.