Messina-konferansen

Messina-konferansen ble avholdt fra 1. til 3. juni 1955 i Messina og delvis Taormina på Sicilia. Deltakere var de utenrikspolitiske lederne for medlemslandene i Det europeiske kull- og stålfellesskap (EKSF). Konferansen åpnet for å utvide det økonomiske samarbeidet som da var begrenset til kull- og stålsektoren, til i prinsippet alle sektorer i samfunnet. Det dreide seg om et «Fellesmarked» (engelsk: «Common market»).       
Initiativet til konferansen kom fra Benelux-landene. Etter det mislykkede forsøket på etableringen av Det europeiske forsvarsfellesskap, var konferansen starten på en revitalisering av arbeidet for et tettere europeisk fellesskap. Konferansen igangsatte således arbeidet som førte til opprettelsen av Roma-traktaten og Fellesmarkedet (EEC), og etableringen av Det europeiske atomenergifellesskap (EURATOM).       
Roma-traktatens «fellesmarked», som Messina-konferansen hadde åpnet for, ble i Enhetsakten fra 1986 omdøpt til Det indre marked.

Foranledningen

Den direkte foranledningen til møtet var at presidenten for Den høye myndighet Jean Monnet hadde bedt om avløsning, og en ny derfor måtte oppnevnes. Dette var første gang EKSFs utenriksministre skulle møtes etter det mislykkede forsøket på å etablere Det europeiske forsvarsfellesskap i 1954.
Regjeringene i Benelux-landene hadde nylig avtalt en tollunion seg i mellom. Det var disse landene som med et memorandum 18. mai 1955, tok initiativet til en revitalisering av arbeidet med europeisk integrasjon.

Deltakere

Konferansens leder var Luxembourgs regjeringssjef og utenriksminister Joseph Bech. I tillegg møtte utenriksministrene Gaetano Martino (Italia), Johan Willem Beyen (Nederland), Antoine Pinay (Frankrike),(Luxembourg), Paul-Henri Spaak (Belgia) samt statssekretær i Tysklands utenriksdepartement Walter Hallstein. Tyskland fikk egen utenriksminister først 6. juni 1955. I tillegg til ny president i Den høye myndighet sto også et arbeidsprogram for videre utvikling av den europeiske integrasjon. Storbritannia var invitert, men kom ikke.

Konferansens arbeid

Selv om Jean Monnet ombestemte seg og likevel ønsket å være president av Den høye myndighet, vedtok konferansen å foreslå René Mayer som ny president, med belgieren Albert Coppé og tyskeren Franz Etzel som visepresidenter. Av de øvrige sakene var det et memorandum datert 18. mai 1955 fra Beneluxlandene, som fikk størst oppmerksomhet.

Beyen-planen om et felles marked

Johan Willem Beyen hadde vært belgisk utenriksminister etter oppbygningen etter andre verdenskrig. Han gikk inn for et politisk samarbeid i Europa, men anså at samarbeidet på det økonomiske plan måtte komme først. Han utarbeidet en plan for dette, den såkalte Beyen-planen.  
Da etableringen om Det europeiske forsvarsfellesskap mislyktes i 1954, gikk arbeidet for et politisk europeisk samarbeid inn i et dødvanne. Beyens plan for et økonomisk samarbeid ble derfor igjen aktuell.  Planens sentrale punkt var oppfatningen av at et fullt økonomisk samarbeid, og ikke bare innen for kull- og stålsektoren, var nødvendig. Løsningen var derfor et felles marked for alle sektorer i likhet med det samarbeid mellom Belgia, Nederland og Luxembourg, som ble dannet med Benelux-avtalen i 1944. Messina-konferansen ga Beyen mulighet til igjen å presentere sin plan. Han forklarte, at politisk enhet ikke var mulig å oppnå uten felles marked med et visst felles ansvar for den økonomiske og sosiale politikken, samt en overnasjonal myndighet.

Resolusjonen

Det ble under konferansen ikke truffet noen beslutning om videre integrasjon eller et felles marked, og særlig franske Antoine Pinay hadde betenkeligheter med å akseptere dette. Det ble derfor bestemt at man ikke skulle foreslå regler for et slikt marked, bare be om undersøkelser om hva som ville være mulig. 
Konferansen vedtok likevel en resolusjon, om at tiden var inne for å ta nye skritt for «å bygge Europa» (construction européenne). Ordlyden ble valgt fremfor «europeisk integrasjon» (intégration européenne), som motstanderne mot europeiske institusjoner ikke ønsket. Byggingen av Europa skulle skje først og fremst innenfor det økonomiske området. Konkret skulle det utvikles felles institusjoner, gjennomføres en gradvis sammensmelting av nasjonalhusholdningene, det skulle innføres et felles marked, og endelig skulle landenes sosialpolitikk harmoniseres. Dette mente deltakerne var helt nødvendig, dersom Europa skulle beholde sin posisjon i verden, gjenvinne sin innflytelse og prestisje og stadig forbedre befolkningens levestandard.
De seks landene ga uttrykk for at samarbeidet skulle konsentrere seg om samferdselssektoren (veier, jernbane, kanaler og luftfart), energisektoren (effektivisere og redusere prisen på kraft) samt utvikling av atomkraften til fredelige formål. Det europeiske felles marked, som skulle være fritt for toll og kvantitative restriksjoner, skulle oppnås gjennom flere steg.

Paul-Henri Spaak ledet arbeidet videre

En «politisk personlighet» skulle lede det videre arbeidet i et regjeringsutvalg, og valget falt på Paul-Henri Spaak. Spaaks arbeid førte gjennom Romatraktaten til opprettelsen av Fellesmarkedet (EEC), og dessuten til inngåelse av traktaten om EURATOM.
Det fellesmarked som («common market») ble en del av Roma-traktaten, ble ved enhetsakten fra 1986 omdøpt til Det indre marked. Det indre marked trådte i kraft 1. januar 1993.

Storbritannias og Skandinavias holdning

Storbritannia ønsket ikke å delta i konferansen. I Norge vakte resolusjonen under Messina-konferansen ingen oppsikt. For Norge og de øvrige skandinaviske landene, var det naturlig å følge Storbritannias politikk, ikke den til landene på det europeiske kontinent.