Brødrene Marx

Brødrene Marx, på engelsk kalt Marx Brothers, var en komikergruppe som opptrådte i vaudevilleforestillinger, teaterstykker, filmer og på TV i USA fra 1920- til 1950-tallet. Brødrene i gruppa var Chico (Leonard, 1887–1961), Harpo (Adolph Arthur, 1888–1964), Groucho (Julius Henry, 1890–1977), Gummo (Milton, 1892–1977) og Zeppo (Herbert, 1901–1979). En sjette bror, Manfred, ble født i 1885 men døde som barn. Brødrene Marx er særlig kjent fra en rekke filmkomedier fra 1930-tallet som i dag regnes som klassiske i amerikansk populærkultur.

De første årene

Brødrene Marx, alle født i New York City, var sønner av jødiske immigranter. Moren, Miene Schönberg, kom fra Tyskland, mens faren, Simon «Sam» Marx, kom fra Alsace i Frankrike. Han het opprinnelig Marrix, men endret etternavnet til Marx for å få det til å høres mer tysk ut i håp om at det vil bedre mulighetene til å få seg jobb. Da Miene, eller Minnie som hun etter hvert kalte seg, i en alder av 18 år møtte «Sam», eller «Frenchie» som han også ble kalt, jobbet han i en dansehall. Brødrene var talentfulle musikere allerede i ung alder. Spesielt Harpo som kunne spille bortimot alle instrumenter, inkludert harpe som han ofte spilte på film. Chico var en utmerket pianist, og Groucho spilte gitar.
De fikk sin første begynnelse på scenen i vaudeville hvor deres onkel Al Shean allerede jobbet som halvparten av duoen «Gallagher and Shean». Groucho debuterte i 1905 som sanger. I 1907 sang han sammen med Gummo og Mabel O’Donnell i «The Three Nightingales». Året etter ble Harpo det fjerde medlemmet. I 1910 ble den syngende gruppen utvidet til også å inkludere moren og deres tante Hannah, og gruppen ble omdøpt til «The Six Mascots».
En kveld de hadde en forestilling på Opera House i Nacogdoches i Texas, ble de avbrutt av rop om et muldyr som hadde løpt av sted. Publikum løp ut for å se hva som skjedde og da de etter hvert kom tilbake kunne Groucho, irritert over avbrytelse, kunngjøre at «Nacogdoches is full of roaches!» (på norsk, uten allitterasjon, «Nacogdoches er full av kakerlakker»), og «The jackass is the flower of Tex-ass» (på norsk, også med tap av ordspill, «eselet er Texas-rumpens blomst»). Istedenfor å bli forulempet, brølte salen av latter, og det var da familien fikk en anelse om at de også hadde et komisk talent.
Langsomt ble forestillingen utviklet fra sang med noen enkelte komiske trekk til en rendyrket komisk forestilling satt i scene i et klasserom med Groucho som læreren og hvor elevene var Harpo, Gummo og fra 1912 også Chico. Den siste versjonen av klasseromsforestillingen med navnet «Home Again» (Hjemme igjen), var skrevet av Al Shean. På denne tiden forlot Gummo gruppen for å delta i første verdenskrig under mottoet «Alt er bedre enn å være skuespiller!» Zeppo erstattet ham i det siste varietéåret, overgangen til Broadway, og de påfølgende filminnspillingene for Paramount.

Scenepersonligheter

På denne tiden hadde brødrene, nå De fire brødrene Marx, begynt å innlemme sine unike komiske trekk inn i sine forestillinger og utvikle sine individuelle skikkelser. Groucho begynte å benytte sin umiskjennelige malte mustasje og den fremoverbøyde gangen; Harpo begynte å gå med en rød parykk, en liten sykkelfløyte og aldri snakke; Chico begynte å snakke med en falsk italiensk aksent, noe han hadde utviklet i sitt nabolag for å stå opp mot en tøff gategjeng; og Zeppo utviklet den ungdommelige, elegante og romantiske skikkelsen og var i kontrast til de andre, den eneste normale.
Det er blitt påstått at scenepersonlighetene til Groucho, Chico og Harpo var basert på deres virkelige liv, men utenfor scenen kunne Harpo snakke og Zeppo var faktisk ansett for å være den morsomste av brødrene, til tross for hans mer begrensete roller. Scenenavnene ble utdelt av den lokale stand up-komikeren Art Fisher under et slag poker da de turnerte, delvis basert på brødrenes personligheter.
En populær tegneserie i samtiden, Monk-stripene tegnet av Gus Mager, hadde blant annet en figur som het ‘Groucho the Monk’, og Julius Marx fikk dette navnet på grunn av sin mørke framtoning («grouchy» betyr «gretten» på engelsk) og for det faktum at han bar med seg pengene i en såkalt «grouch-bag». Arthur fikk navnet Harpo siden han spilte harpe, og Leonard fikk navnet Chico (uttales «Chick-o») på grunn av hans hang til damer («chicks» betyr «jenter» på engelsk). I sin selvbiografi «Harpo Speaks» (1985) forklarer Harpo at Milton ble Gummo fordi han forholdt seg til teateret som en «detektiv på gummisko». Herbert fikk kallenavnet Zeppo for sin atletiske dyktighet og for å kunne blåse opp kinnene som apekatten «Zippo the Chimpanezee». Skjønt, i en dokumentar fra 1993, «The Unknown Marx Brothers», kommer Groucho med en kommentar om at Zeppo fikk navnet etter den første zeppelinerne, mens Chicos datter Maxine insisterer på at Zeppo fikk kallenavnet etter de såkalte «Zeke and Zeb»-vitsene som var populære i den amerikanske Midtvesten på den tiden da brødrene levde i Chicago.
Øyensynlig varierte kallenavnenes opprinnelse etter hvem av brødrene man spurte.
Under Chicos administrasjon og med Grouchos kreative rettledning, ble brødrenes vaudeville-forestilling suksessfull nok til at de kunne bli stjerner på Broadway med sin første musikalske revy, «I’ll Say She Is» (1924–1925), fulgt av to andre musikalske komedier, «The Cocoanuts» (1925–1926) og «Animal Crackers» (1928–1929). Skuespillforfatteren George S. Kaufman jobbet med de to siste forestillingene og hjalp brødrene med å spisse sine skikkelser.

Og så var de tre

De tre gjenværende brødrene flyttet over til Metro-Goldwyn-Mayer, og etter forslag fra produsent Irving Thalberg, besluttet de å endre opplegget for de neste filmene. For sine øvrige filmer ville de mikse romantiske plott med ikke-komiske, musikalske innslag og la klart definerte skurker være skyteskiven for deres ugagn. Det er først og fremst de fem første filmene hvor brødrenes originalitet kommer best til sin rett. I de øvrige filmene tok de færre sjanser.
Den første filmen som brødrene spilte inn med Thalberg var «A Night at the Opera» (1935), en vittig satire om operamusikk og hvor brødrene hjelper to unge, forelskede sangere med å gjøre en produksjon av It Trovatore til kaos av tåpeligheter. Filmen ble en stor suksess, og fulgt opp to år senere med filmen «A Day at the Races» (1937), hvor brødrene lager kaos på en veddeløpsbane. Dessverre, midt under en filminnspilling i 1936 døde Thalberg plutselig, og brødrene sto brått uten en som kunne tale deres sak hos filmselskapet.
Etter et kort eksperiment hos filmselskapet RKO med «Room Service» (1938) gjorde brødrene tre rimelig gode filmer før de forlot MGM, «At the Circus» (1939), «Go West» (1940) og «The Big Store» (1941). For å nedbetale Chicos spillegjeld gjorde de ytterligere to filmer sammen, «A Night in Casablanca» (1946) og «Love Happy» (1949), begge produsert av selskapet United Artists. De jobbet fortsatt sammen i filmen «The Story of Mankind» (1957), men de hadde ingen scener sammen. Filmen ble etterfulgt av en TV-spesial i 1959 kalt «The Incredible Jewel Robbery».
Warner Brothers stod bak klassikeren «Casablanca» og mente de hadde enerett til navnet i slik grad at de truet med å anlegge sak mot brødrene Marx for bruk av tittelen «A Night in Casablanca». Det var snakk om et millionbeløp i erstatning. Groucho sendte dem svar: «Hvis dere anlegger sak mot oss fordi vi har brukt ordet Casablanca, anlegger vi sak mot dere fordi dere kaller dere brothers. Hvem tror dere dere er?  Tror dere virkelig dere er de første brødre på jorden? Hva med brødrene Kain og Abel, Jakob og Esau, Brødrene Karamasov, osv?» – Og saken ble virkelig henlagt. Hvor vidt dette er en sann historie er usikkert, men Groucho Marx skal ha referert til den flere ganger, noe som sier lite om sanhetsgehalten.

De siste årene

Chico og Harpo spilte inn flere filmer, noen også sammen, og hadde dessuten en del opptredener på teaterscenen, mens Groucho begynte en karriere som radio- og TV-underholder som varte fra  1947 til midten av 1960-tallet. Han var vert i det morsomme spørrelek-programmet You Bet Your Life, men han ble også en populær skribent med mange vittige kåserier. Han skrev en selvbiografi i 1959, Groucho and Me, og nok en i 1964, Memoirs of a Mangy Lover.
Talkshowet Tonight! America After Dark, med Jack Lescoulie, hadde i 1957 den eneste offentlige deltagelse hvor alle de fire brødrene deltok. Den 16. januar 1977 ble Brødrene Marx valgt inn i Motion Picture Hall of Fame. I 1999 ble de kåret til tidenes 20. største mannlige filmlegender av Det amerikanske filminstituttet.