Sultestreiken i Nord-Irland 1981

Sultestreiken i Nord-Irland 1981 var kulminasjonen på en fem år lang protest gjennomført av irske republikanske fanger under konflikten i Nord-Irland. Konflikten startet som «pleddprotesten» i 1976, da den britiske regjeringen sluttet å gi paramilitære fanger en særskilt status som krigsfanger eller politiske fanger. Protesten eskalerte i 1978 til det som ble kjent som den skitne protesten, hvor fangene nektet å dusje, og veggene i cellene ble dekt med ekskrementer. I 1980 deltok sju fanger i en første sultestreik, som endte etter 53 dager.
Den andre sultestreiken fant sted i 1981, og var et oppgjør mellom fangene og den britiske statsministeren, Margaret Thatcher. En av de sultestreikende, Bobby Sands, ble valgt inn som parlamentsmedlem mens sultestreiken pågikk, noe som tiltrakk seg medias oppmerksomhet verden over. Sultestreiken ble avblåst etter at ti fanger, Sands inkludert, hadde sultet seg selv til døde. 100 000 mennesker fulgte ham i begravelsen. Sultestreiken førte til en radikalisering av nasjonalistisk politikk, og førte til at Sinn Féin igjen ble et reelt partipolitisk alternativ.

Bakgrunn

Det har vært gjennomført sultestreiker fra irske republikaneres side siden 1917, og 12 menn hadde tidligere dødd under tidlige sultestreiker, blant dem Thomas Ashe, Terence MacSwiney, Seán McCaughey, Michael Gaughan og Frank Stagg. Etter innføringen av interneringsleire 1971, ble Long Kesh, senere kjent som HM Prison Maze, driftet som en leir for krigsfanger. Internerte bodde i sovesaler og disiplinerte seg selv med militærlignende kommandostrukturer, hadde militærøvelser med våpenimitasjoner av tre og avholdte forelesninger om geriljakrigføring og revolusjonær politikk. Dømte fanger ble nektet de samme rettighetene som internerte fanger fram til juli 1972, da Special Category Status, det vil si spesiell status som politisk fange, ble innført som følge av en sultestreik gjennomført av  40 IRA-fanger ledet av den republikanske veteranen Billy McKee. Fanger som kom under Special Category Status ble behandlet i stor grad som krigsfanger, og hadde for eksempel rett til ikke å bære fengselsuniform eller gjøre arbeid i fengselet. I 1976, som en del av kriminaliseringen av paramilitære grupper, sluttet britiske myndigheter å gi Special Category Status til paramilitære fanger i nordirske fengsler. Denne endringen rammet ikke de som allerede var fanger, bare de som ble dømt etter 1. mars 1976.  Avslutningen av Special Category Status var en alvorlig trussel mot autoriteten innsatte paramilitære ledere kunne utøve over sine egne, og var dessuten katastrofal med tanke på propagandahensyn.

Konsekvenser

Sultestreiken førte til økt voldsbruk etter flere nokså rolige år. Det var omfattende opptøyer i Nord-Irland, og flere alvorlige sammenstøt i Irland, blant annet opptøyer utenfor den britiske ambassaden i Dublin, der mange håpet eller fryktet at det ville gå som etter Bloody Sunday, da ambassaden ble brent ned. Storbritannias håndtering av sultestreiken ble fordømt av en rekke land.
PIRA opplevde et voldsomt oppsving i rekrutteringen. Samtidig hadde hendelsene den virkning at den republikanske bevegelsen begynte å vurdere andre metoder, etter å ha sett suksessen i valg til det britiske parlamentet, Dáil Éireann og lokalråd i Nord-Irland. Dermed var en ny strategi født, «Armalite og stemmeurne». I 1982 viste Sinn Féin seg som et seriøst politisk parti med betydelig styrke, og således åpnet sultestreiken veien for den politiske prosessen som førte frem til Belfastavtalen og en reell fredsprosess i 1998.