Spretthaler

Utseende

Utseende varierer mye fra korte nesten runde dyr, til mer langstrakte dyr. De korte dyrene er særlig familien Sminthuridae, og kalles gjerne kulespretthaler. De andre omtales gjerne som leddspretthaler. Enkelte grupper har korte eller nesten helt manglende antenner (følehorn), mens andre har lange antenner, like lange som kroppen. I likhet med proturer og tohaler har spretthalene munndeler som er lukket inne i et hulrom i munnhulen, og kan inndeler i to hovedtyper; stikkende / sugende eller bitende.
Bakkroppen (abdomen) er forkortet til seks segmenter med flere særpregede organer: En såkalt ventraltubus («magerør»), som kan vrenges ut, brukes for å holde seg fast, men også til åndedrett og osmoregulering. Med «sprettgaffelen» (fulcra), som sitter på det fjerde bakkroppssegmentet, klarer spretthalene å springe (sprette eller hoppe) opptil 25 cm langt. Gaffelen holdes vanligvis fast av et spesielt «lokk» (retinaculum) på det tredje segmentet. Ved fare løsner lokkets grep, og gaffelens spenning utløser seg som et katapult.

Levevis

De fleste lever i strølaget, i råtnende organisk materiale, eller nede i selve humuslaget. De fleste i de øverste centimeter av jordsmonnet, men enkelte små, blinde arter lever dypere. Men det finnes arter som lever på isbreer, i vann og på vannoverflaten, i strandlinja, på gress og urter og oppe i trærne. Med andre ord så finnes de nær sagt overalt. Enkelte arter er svært hardføre og tåler å tørke ut, for så å «fortsette å leve» når det igjen blir fuktig. Dette gjelder arter som lever på tørre steder, som i sandjord. Andre arter er avhengig av en relativt høy fuktighet, enkelte må ha nær 100% luftfuktighet for å leve.
Majoriteten av artene lever stort sett av sopp og bakterier som er involvert i nedbrytingen av råtnende materiale, og bidrar dermed til dannelsen av humus ved å produsere gjødsel, frigjøre næringen som er bundet i mikroorganismene og bryte ned plantedeler til mindre komponenter ved å tygge dem opp i mindre stykker, selv om noen arter livnærer seg av levende plantedeler og dermed kan opptre som skadedyr om de forekommer i store antall i drivhus o.l. Andre spiser pollen, sporer og mikroalger og noen få er rovdyr som angriper andre spretthaler, nematoder, midder og hjuldyr. 
I norske barskoger er det funnet mellom 50 og 100 000 individer pr m².  Artene som lever her en ofte små, under én millimeter lange. De har ikke evnen til å selv grave så de må bruke naturlige hullrom i jordsmonnet, mellom barnåler, småkvist, humusstrø og sopptråder. Om lag 50 arter finnes i norske barskoger, noen få dominerer og er vanlige, mens mange er langt sjeldnere. Enkelte av de sjeldnere artene kan finnes nær enkeltvis og langt fra hverandre. Trolig er det slik at de kan formere seg ved uten befruktning (partenogenese). Hos enkelte arter forekommer bare hunner, der det er påvist at ubefruktede egg vokser fram til hunn-individer.
I tørr sandjord finnes også en mengde arter, men kanskje ikke like mang som i strøskiktet i barskog. i to never jord fra Rolfstangen, på Fornebu ble det påvist omtrent 800 individer som fordelte seg på 19 arter. De fleste artene i slekten Folsomides tåler uttørking. De stopper opp og går inn i anhydrobiose, det vil si at kroppen tørker ut. Livsprosessen stopper nesten helt opp og dyret kan «sove» i månedsvis, til neste gang det kommer regn. De finnes i varmere strøk på jorden, men noen er registrert fra Norge. Andre arter der tørke kan forekomme har ikke evnen til anhydrobiose, men har morfologiske og fysiologiske egenskaper som nedsetter evapotranspirasjonen. De tåler tørke en stund, men søker dypere i jorden eller til et sted men en viss fuktighet. En annen metode som er påvist er å bygge et beskyttende «reir» av eksrementer og sandkorn. 
Arten Podura aquatica lever på vannoverflaten av små dammer, grøfter og myrdammer.  Om vinteren er det ikke uvanlig på milde dager, å se denne spretthalen krype og hoppe på snøen. Fargen varierer fra brun til mørkeblått og svart, derfor er den også lett å oppdage på hvit snø. 
Hannen avsetter en «pakke» med spermier (en spermatofor) på bakken, eller plasserer den i hunnenes kjønnsåpning. Hunnen tar denne opp i kjønnsåpningen. 
Spretthaler har ametabol utvikling, det vil si at de ikke har «forvandling» (metamorfose), noe puppestadium. Nymfene er like de utvokste (kjønnsmodne) spretthalene (imago), bortsett fra størrelsen. Avkommet må gjennom 5 til 13 hudskift, før det når det voksne stadiet (imago). Også som kjønnsmodne fortsetter de å skifte huden.