Lucilio Vanini

Bakgrunn

Lucilio Vanini stammet fra en gammel napolitansk slekt, og begynte sine studeier ved universitetet i Napoli i 1599. Han studerte teologi, filosofi (spesielt Aristoteles) og rettsvitenskap i Roma og Padova. De viktigste påvirkningskildene var naturfilosofene Pietro Pomponazzi, Bernardino Telesio, Gerolamo Cardano og Andrea Cesalpino.

Prest, ateistisk/panteistisk forfatter

Etter å ha blitt presteviet i Padova for karmelittene levde Vanini et omflakkende liv som underviser og forkynner av radikale ideer. Han var i Frankrike, i Sveits og i Nederlandene; de radikale tanker han forkynte skapte problemer for ham. 
Han måtte flykte til England i 1612 sammen med sin genovesiske ledsager Bonaventure Genocchi. De gav seg tilkjenne for den anglikanske erkebiskop uten å gå i detaljer om sine oppfatninger, og bodde i hans residens i Lambeth i London, og i juli 1612 avsverget de katolisismen og gikk over til anglikanismen. Men i 1613 fikk Vanini sine tvil, og appellerte til paven om å bli tatt imot igjen i den katolske fold, men som sekularprest istedenfor ordensmann. Dette ble innvilget av paven personlig. Tidlig i 1614 besøkte Vanini universitetene i Cambridge og Oxford og betrodde til noen bekjentskaper at han snart skulle flykte fra England. Erkebiskopen fikk vite om det hele, og på hans ordre ble de to arrestert, og satt fengslet i London for 49 dager. De klarte så å flykte og komme seg ut av landet.
Tilbake i Italia forsøkte han å undervise i Genova men ble igjen fordrevet til Frankrike, der han forsøkte å bilegge mistankene mot ham ved å utgi en mot ateismen: Amphitheatrum Aeternae Providentiae Divino-Magicum (1615,, «det evige forsyns amfiteater»). Skjønt hans fremstilling av Gud der er noe pateistisk, tjente boken til hans umiddelbare formål. Skjønt han ikke gav uttrykk for hele sitt syn i denne første boken, gjorde han det i sin annen: De Admirandis Naturae Reginae Deaeque Mortalium Arcanis (Paris, 1616, «om de fantastiske hemmelighetene til de dødeliges dronning og gudinne, naturen»). Selv om to doktorer ved Sorbonneuniversitetet først tillot verket, ble det senere reeksaminert av universitetet og fordømt, og offentlig brent.
Vanini forlot så Paris, hvor han ble huskapellan for Marechal de Bassompierre, og begynte å undervise i Toulouse. I november 1618 ble han arrestert. Den drivende kraft i prosessen mot ham var Guillaume Catel, sådgiver til parlementet i Toulouse. Etter en langtrukken rettssak på seks måneder for kjetteri og blasfemi ble Vanini dømt til å få tungen skåret ut, til å bli kvalt og til at hans døde legeme skulle brennes. Dommen ble eksekvert den 9. februar 1619.

Filosofi, betydning

Vanini fullførte overgangen fra renessansens averroistiske aristotelisme til en panteistisk naturfilosofi inspirert av Cardano og Telesio. Han framstiller Gud som et uendelig, evig og tidløst vesen som skapte verden ut av seg selv og som virker ved å være i alt og alle. Guds kraft virker i naturen, ja for Vanini er naturen Gud selv. Verden er evig, den enhetlige mengden materie er konstant, bare formene endrer seg. 
Som tenker regnes Vanini i dag underlegen Giordano Bruno, og huskes mest for den brutale måten han ble henrettet på. På begynnelsen av 1800-tallet var stjerna hans høyere: Georg Wilhelm Friedrich Hegel viet ham et sju siders avsnitt i en forelesningsserie om filosofihistorie (1833/36) og Arthur Schopenhauer lovpriste italienerens antiteistiske posisjon.