Friedrich de la Motte Fouqué

Liv

Fouqué, som stammet fra en gammel fransk adelig hugenottfamilie, bar det fulle navnet Friedrich Heinrich Karl Baron de la Motte Fouqué, Baron de Saint-Surin, Seigneur de la Greve.  Han fikk sin utdanning av ulike privatlærere. Bestefaren Heinrich August de la Motte Fouqué (1698–1774) hadde vært offiser under Fredrik II av Preussen, og sønnesønnen fulgte familietradisjonen da han i ung alder trådte inn i den prøyssiske armeen. Han fikk rang som fenrik allerede som syttenåring og deltok i rhinfelttoget i 1794. Deretter tjente han som løytnant i hertug Karl August av Sachsen-Weimar-Eisenachs Kürassierregiment i Aschersleben. I Weimar ble han kjent med Goethe, Schiller og Herder.
Fouqué var gift med Marianne von Schubaert fra 1798 til de ble skilt i 1802, samme år som han gikk ut av armeen. Året etter giftet han seg med godsarvingen Caroline von Rochow og bodde sammen med henne på godset Nennhausen ved Rathenow, der begge var sysselsatt med forfattervirksomhet. I sommermånedene gjorde de Nennhausen til et intellektuelt senter med besøkende litterater som Adelbert von Chamisso, Joseph von Eichendorff, Karl August Varnhagen von Ense, Rahel Levin-Varnhagen von Ense, August Wilhelm Schlegel og E.T.A. Hoffmann. Ekteparet var sentrale figurer i Tysklands littærere liv de neste tretti årene.
Fouqué ble enkemann i 1831 og giftet seg to år senere med Albertine Tode (1806-1876), også hun var forfatter. De bosatte seg i Halle.

Virke

Fouqué publiserte til å begynne med under pseudonymet Pellegrin. August Wilhelm Schlegel hjalp Fouqué fram og gav i 1804 ut hans Dramatische Spiele. Senere fulgte Romanzen vom Thale Ronceval (1805), romanen Historie vom edlen Ritter Galmy und einer schönen Herzogin aus Bretagne (1806), romanen Alwin (1808) og heltespillet Sigurd, der Schlangentöter (1808), i alle disse verkene finner man samme stoffomfang, poetiske vinklinger og framstillingsmåter som i senere verk; elementer fra de nordeuropeiske heltesagaer og middelalderens franske ridderfortellinger flyter hos Fouqué sammen til en fantastisk verden.
Sigurd der Schlangentödter, ein Heldenspiel in sechs Abentheuren (1808), var den første moderne tyske dramatiseringen av Nibelungen-legenden som kombinerte islandske kilder som Volsungesagaen og det tyske Nibelungenlied.  Dette skuespillet og de to påfølgende, Sigurds Rache (1809) og Aslauga (1810) ble i 1810 utgitt  samlet under tittelen Der Held des Nordens. Trilogien påvirket senere versjoner av historien, slik som Friedrich Hebbels Nibelungen og Richard Wagners Der Ring des Nibelungen.
Den langt mest kjente av Fouqués romaner er Undine (Berlin 1811), en fortelling delvis i eventyrform med fantastiske elementer. Romanen ble oversatt til alle verdensspråk og fram til 1966 var den brukt som grunnlag for rundt 30 operalibretti, eksempelvis et av E.T.A. Hoffmann. Undine inspirerte den franske komponisten Maurice Ravel til å skrive pianostykket Gaspard de la nuit i 1906. 
Fouqués litteratur satte spor også i norsk litteratur, Hans Jæger skriver i sin innledning til et utvalg noveller av Maurits Hansen at «Blandt de tyske Romantikere er det især Fouqué, som har øvet en stor innflydelse paa Hansen, «den geniale Fouqué» som han kalder ham etsteds, en Karakteristik, som ingen længere falder paa at bruge om den romantiske Kavalleriofficer.»