Antikkens greske filosofi

Antikkens greske filosofi oppsto på 500-tallet f.Kr. og fortsatte gjennom den hellenistiske perioden hvor antikkens Hellas ble underlagt Romerriket ved erobring. Filosofien i Hellas oppholdt seg med en rekke emner, inkludert politisk filosofi, etikk, metafysikk, ontologi, logikk, biologi, retorikk og estetikk.
Mange av dagens filosofer hevder at gresk filosofi har påvirket mye eller det meste av tankene i Vesten siden dens begynnelse. Alfred Whitehead hevdet en gang at «Den sikreste generelle karakterstikk av den europeiske filosofiske tradisjon er at den består av en rekke fotnoter til Platon.» En klar og ubrutt linje av innflytelse førte fra antikkens greske og hellenistiske filosofer til middelalderens islamske filosofer og til middelalderens kristne filosofi og videre til den europeiske renessanse og opplysningstid.
Det har vært spekulert om gresk filosofi på sin side har vært påvirket av en eldre visdomslitteratur og mytologiske kosmologier i oldtidens Midtøsten. Martin Litchfield West har gitt kvalifisert samtykke til dette synet ved å hevde at «kontakt med orientalsk kosmologi og teologi bidro til å frigjøre de tidligste greske filosofenes forstilling; den ga dem unektelig mange tankevekkende ideer. Men de lærte seg selv å resonnere. Filosofi, slik vi forstår den, er en gresk oppfinnelse.»
Den påfølgende filosofiske tradisjonen var så påvirket av Sokrates slik den er presentert av Platon at det tradisjon i å referere til den greske filosofien fra før Sokrates som førsokratisk filosofi. Perioden som fulgte denne og fram til Aleksander den stores kriger er referert til som klassisk gresk filosofi som så ble etterfulgt av hellenistisk filosofi.

Pluralisme og atomteori

Styrken i Parmenides' logikk var nok til at en del påfølgende filosofer forlot den miletiske monoteisme, Xenofanes, Heraklit og Parmenides, hvor en ting var arche, og tilpasset seg pluralisme, blant annet Empedokles og Anaxagoras. Det var, sa de, tallrike elementer som ikke var reduserbare til et annet element og disse ble satt i bevegelse ved kjærlighet og strid (som hos Empedokles) eller ved tanken (som hos Anaxagoras). De var enige med Parmenides at det var intet som kom til væren eller døde hen, skapelse eller forfall, de sa at tingene synes å komme til væren og dø hen grunnet elementer ut av hva de satt samme av eller tatt fra hverandre mens de selv var uforanderlige. 
 
Empedokles satte fram læren at fire grunnstoffer eller elementer: jord, vann, ild og luft. Gjennom Aristoteles fikk dette stor betydning. Anaxagoras utarbeidet en form for kjemisk teori som går ut på at det er litt av hvert i alt, «...intet oppstår, eller forgår...»
Leukippos foreslo en ontologisk (læren om det som er felles, vesenet, ved alt som er) pluralisme med en kosmogoni basert på to hovedelementer: vakuum (tomrommet) og atomer. Disse, ved hjelp av deres iboende bevegelse, krysset tomrommet og skaper virkelige materielle legemer. Hans teorier var ikke godt kjent på Platons tid, men det ble til sist en del av arbeidet til hans elev Demokrit.
Atomisme (fra gresk atomos, i betydning «udelbar») er det eneste brukbare kompromiss mellom eleatenes syn og sunn fornuft. At atomene skulle være gjenstand av evig bevegelse kan ha kommet fra en observasjon av dansende støv i en solstråle og var således ingen tilfeldig oppdagelse. Atomene, og bare atomene, er udelelige, og àtoma kan antagelig oversettes i Demokrits betydning som «det som fremkommer når man spalter noe inntil ytterligere deling er umulig». 
Demokrit gjennomførte et skille mellom tingene slik de virkelig er og slik de synes for oss. Ut fra et atomisk syn består verden rundt oss i virkeligheten av atomer i bevegelse, men vi fornemmer den på ulikt vis. Således kan man skille mellom primære og sekundære sansekvaliteter. På den ene siden har vi form, størrelse og stofflighet, og på den andre siden finnes farge, lyd og smak.