google/wiki40b huggingface dataset:
Schottis på Valhall

«Schottis på Valhall» er en svensk sang fra 1945 med melodi og tekst av Ulf Peder Olrog. Sangen henvises ofte som «Opp och hoppa Tor» etter refrengets innledning.
Sangen handler om figurer fra norrøn mytologi, som blir humoristisk beskrevet. Det festes og danses schottis på Valhall.
Den er også vanlig som allsang.

Norsk versjon

Alf Prøysen har skrevet en norsk tekst. Den norske titelen er identisk med den svenske. Prøysen med Willy Andresens orkester spilte den inn på singlen Philips P 353182 i 1961.
Kotiljong

Kotiljong (fransk: cotillon, egentlig «underkjole») er en fransk selskapsdans fra begynnelsen av 1700-tallet.
Den er en kontradans som ligner anglaise og ble opprinnelig kalt contredanse française. Dens uvanlige navn antas å ha kommet fra noen strofer i en populær vise: «Ma commère, quand je danse / Mon cotillon va-t-il bien?»
Dansen omfattet fra begynnelsen en mengde turer, men ble utviklet slik at det til sist gjensto bare fem til seks.
En variant, cotillon à quatre, ble utviklet til dansen kvadrilje.
Dansk Melodi Grand Prix

Historie

Danmarks Radio skulle opprinnelig arrangere Dansk Melodi Grand Prix allerede i 1956, men fordi DR meldte seg på for sent til Eurovision Song Contest ble det ikke noe av. Konkurransen har i tidens løp vært gjenstand for mange diskusjoner, og i perioden 1967–1977 deltok ikke Danmark i Eurovision Song Contest, og det ble derfor heller ikke avholdt en nasjonal utvelgelse i den perioden. I 1994, 1998 og 2003 ble det heller ikke avholdt Dansk Melodi Grand Prix da Danmark var utelukket fra å delta i den europeiske konkurransen grunnet dårlige plasseringer i det foregående året.
Danmark har vunnet Eurovision Song Contest tre ganger. I 1963 vant Grethe og Jørgen Ingmann i London med sangen «Dansevise», i 2000 vant Olsen Brothers i Stockholm med «Fly on the Wings of Love» (dansk tittel: «Smuk som et stjerneskud»), og i 2013 vant Emmelie de Forest i Malmö med sangen «Only Teardrops».
I Dansk Melodi Grand Prix 2005 kunne aristene for første gang synge sanger på andre språk enn dansk, og dette medførte at det var mange engelskspråklige sanger med det året. Likevel var det en sang på dansk, Jakob Sveistrups «Tænder på dig», som vant konkurransen. Sangen ble senere skrevet om til engelsk for Eurovision Song Contest 2005, med tittelen «Talking to You».
Ved Dansk Melodi Grand Prix 2007 valgte Danmarks Radio å innføre semifinaler. Holstebro og Aalborg var verter for semifinalene og Forum Horsens for finalen. I hver semifinale deltok åtte sanger, hvor fire gikk direkte til finalen mens de fire resterende sangene i hver seminfinale konkurrete om et «wildcard». Dette konseptet valgte man å fortsette med i 2008, hvor begge semifinaler ble avviklet i DR Byen, mens selve finalen igjen ble sendt fra Forum Horsens. Fra og med Dansk Melodi Grand Prix 2009 valgte Danmarks Radio å droppe semifinaler og i stedet igjen avholde én finale med ti deltakende sanger. I 2009 var seks av de ti sangene utvalgt i en åpen konkurranse, mens de siste fire sangene ble framført av artister som Danmarks Radio hadde invitert spesielt til å delta.
Fram til 2008 var Dansk Melodi Grand Prix kjennetegnet ved at melodiene ikke kunne offentliggjøres før konkurransens avvikling.
Leon Bakst

Tidlige år

Bakst kom til verden i Grodno (i dagens Hviterussland). Foreldrene var jøder og hørte til middelklassen. Etter eksamen ved gymnaset, studerte han ved Det keiserlige kunstakademiet i St. Petersburg. Samtidig arbeidet han deltid som bokillustratør.
I forbindelse med sin første utstilling, i 1889, tok han navnet Bakst, på bakgrunn av at mormoren var født Baxter. I begynnelsen av 1890-årene stilte han ut verkene sine sammen med kunstnere som arbeidet med vannfarger. I perioden 1893-97 bodde han i Paris, der han studerte ved Académie Julian. Imidlertid besøkte han St. Petersburg flere ganger.
I andre halvpart av 1890-tallet kom Bakst med i sirkelen av forfattere og kunstnere dannet av Sergej Djagilev og Aleksandr Benois. Kunstbevegelsen Mir iskusstva sprang ut fra denne sirkelen. Sammen med Sergej Djagilev grunnla han det virkningsfulle tidsskriftet som het Mir iskusstva (=Kunstverden). Bakst ble berømt for sin utforming av dette tidsskriftet.

Gjennomslag

Bakst fortsatte også som staffelimaler. Han malte portretter av blant annet Filipp Maljavin (1899), Vasilij Rozanov (1901), Andrej Belij (1905) og Zinaida Gippius (1906). Han var også kunstlærer for barna til en russisk storfyrste. I 1902 fikk han oppdrag av tsaren, Nikolaj II, om å male Møte mellom russiske sjømenn Bakst var da i Paris.
I 1898 viste han sine arbeider i den Djagilev-organiserte Første utstillig av russiske og finske kunstnere, en Mir Iskusstva-utstilling. Verker fra hans hånd ble også  vist ved en utstilling i München, og ved utstillinger i regi av Forbundet for russiske kunstnere.
Under revolusjonen i 1905 arbeidet Bakst for tidsskriftet Zjupel, Adskaja Pusjta og Satyricon. I tiden etter var han illustratør i kunstbladet Apollon.
Fra 1909 arbeidet Bakst for det meste som teatermaler, scenograf. Han designet scenene til flere greske tragedier. Allerede i 1908 fekk han mye ros for sine teatermalerier til Djagilevs oppsetjinger med Ballets Russes. Han laget scenedekorasjonene til Cleopatra (1909), Sjeherasad (1910), Karneval (1910), Narcissus (1911), Le Spectre de la Rose (1911), og Daphnis og Chloé (1912)). I disse årene budde Bakst i Vest-Europa, etter som han var jøde og underlagt restriksjoner på hvor han kunne bo i Russland.
Under sine besøk til St. Petersburg underviste han på Zvantseva-skolen, der Marc Chagall var en av hans elever (1908–10).
I 1914 ble Bakst valgt inn i Det keiserlige kunstakademiet.
I 1918 brøt Bakst med Djagilev og Ballets Russes. Han døde i 1924 i Rueil-Malmaison av en lungesykdom.
Collettgården

Collettgården var den vanlige betegnelsen på en gammel bygård med adresse Kirkegata 15 i Christiania, revet i 1939 og flyttet til Norsk Folkemuseum på Bygdøy. Gården ble senere også kalt «Cappelengården» fordi den i tiden 1843-1939 var eid av medlemmer av den såkalte forlagsgrenen av slekten Cappelen. Norsk Folkemuseum innførte etter 2000 nydannelsen «Collett- og Cappelengården».
Den eldste delen av anlegget var fløyen i to etasjer på hjørnet av Tollbugata, oppført før midten av 1600-tallet. Den hadde et bratt tak avsluttet med gavl mot Kirkegata. Taket ble omgjort til valmtak på 1700-tallet, antagelig i forbindelse med en reparasjon etter krigsskader som oppsto under Karl XIIs beleiring av Akershus festning i 1716. På langsiden som vendte mot Tollbugata, hadde huset et karnapp. Hovedbygningen fikk sin endelige form omkring 1760, da fløyen mot Kirkegata ble forlenget og påbygget til to etasjer. Samtidig fikk fasaden midtstilt inngangsparti og frontispis (midtgavl) i barokk stil. 
Hovedbygningen hadde i tillegg til de to fløyene vendt mot gatene også sidefløyer som omsluttet en gårdsplass omgitt av svalganger. Bak dette firefløydede anlegget fantes enda en gårdsplass inne i kvartalet, omgitt av driftsbygninger knyttet til eiernes næring. Disse bakbygningene ble ikke tatt med ved flyttingen til Folkemuseet.  
Gården ble i 1703 kjøpt av trelasthandler James Collett, innvandret fra England i 1683, stamfar til den norske familien Collett. Gården tilhørte hans etterkommere i 125 år til 1828. Fra 1843 drev Cappelen-familien bokhandel og forlag i gården. Den var fredet som kulturminne, men ble likevel revet i 1939 da forlagets nye forretningsgård skulle oppføres. Hovedbygningen med tilstøtende sidefløyer ble demontert og flyttet til Norsk Folkemuseum, hvor den etter 25 års lagring ble gjenreist fra 1963 til 1982, men den er ennå ikke helt ferdig innredet.

Kulturminne

Collettgården er et kulturminne og har nummer 120721 i Riksantikvarens kulturminnebase.
Zenana

Zenana er i Sør-Asia den del av en bygning som er reservert for kvinner. Det var også her yngre barn holdt til. I palasser kunne det være snakk om en hel zenanafløy. Menn og gjester holdt til i en annen del av boligen, kalt mardana.
Värmlands museum

Hovedmuseet

Dagens kunstmuseum fungerte som museets hovedbygg fram til 1998. Anlegget er tegna av den svenske arkitekten Cyrillus Johansson, og ble oppført i åra 1926 til 1929. Bygningen er i pussa tegl og med tak tekka med kopperplater. Det svungne taket er tydelig ispirert av kinesisk tempelarkitektur. Taket løftes av fire ørner. Johansson tenkte seg at publikum skulle ankomme museet fra den sida som vender mot Klaraälven. Byggets fire fløyer omslutter et åpent gårdsrom, slik at en kan se tvers igjennom anlegget. Midt imot den inngangen som vender bort fra elva er det anlagt et 110 m langt vannspeil – inspirert av det indiske tempelet Taj Mahal. Massene fra dammen ble brukt til å heve byggegrunnen, som ligger lavt i forhold til elva, og dermed sikre anlegget mot flom.
Det nye museumsbygget er tegna av Carl Nyrén og ble åpna i 1998. Det kontrasterer Johanssons strenge, klassisistiske bygg med sine sju buede, panelte fasader i falurødt og sine store og varierte vindusfelt. En spesiell detalj er de opp-ned-vendte rundbuede vinduene.

Filialene

Borgviks Byggnadsvård utenfor Grums består av bevarte deler av det gamle Borgviks jernverk med herregård og Borgviks hembygdsgård. Gruvedrifta i Bergslagen er domumentert i det gamle anlegget i Långban utafor Filipstad.
Ved Forshaga nord for Karlstad ligger Dyvelstens flottningsmuseum. Her dokumenteres tømmerfløtninga i Klaraälven, som opphørte i 1991.
Den finske bosettinga i grensetraktene mot Norge har fått sitt museum og informasjonssenter i Torsby Finnkulturcentrum. 
Von Eckstedtska gården i Västra Smedbyn utafor Säffle er et godt bevart gardsanlegg med hovedbygning i rokokko fra 1760-tallet. Her er det også en urtehage og en eplehage med gamle värmlandske eplesorter. Hovedbygningen er en enfløyet, panelt tømmerbygning i en etasje med skiferkledd valmtak. Huset har symmetrisk plasserte, storrutede vinduer, og over hvert vindu er plassert et lite, kvadratisk, smårutet vindu. Interiøret er godt bevart rokokko, såvel i møbler som tekstiler og veggdekorasjoner. På hver side av hovedbygningen står to kubiske, blokkhusliknende fløybygninger. Det ene har vært brukt som lysthus, mens det andre rommer gårdens dass. Von Eckstedska gården har vært i museets eie siden 1939.
Parion

Parion (gresk: Πάριον; latin: Parium) var en antikk gresk by i regionen Adrasteia i Mysia, lokalisert i nordøstre del av Anatolia, ikke langt fra Lampsakos. Som gresk by var den kjent for dyrking av guddommene Apollon, Dionysos, og Eros. Parion var av stor strategisk betydning på grunn av sin beliggenhet nær Hellespont (dagens Dardanellene). Den ble senere en romersk-katolsk titulær bispedømme, underbispedømme av den romerske provinsen Hellespontus.

Historie

Byen ble grunnlagt av en koloni av greske kykladere fra Paros ca. 800 f.Kr. og den kom til å bli medlem av det athenske sjøforbundet. I hellenistisk tid kom den underherredømmet til Lysimakhos, en av etterfølgerne til Aleksander den store, og deretter under attaliddynastiet i Pergamon.
I romersk tid var byen en colonia innenfor provinsen Asia, og etter provinsen ble delt på 300-tallet e.Kr., ble den en del av provinsen Hellespontus. Den antikke mynten til Parium er ganske rikelig, noe som vitner om stor produksjon og avansert myntfabrikasjon. I hellenistisk tid viste byens stempel på myntene en gorgoneion, et form for skrekkinnjagende uhyre.

Kristen tid

Gjerningene til martyren Onesiphorus viser at det var et kristent samfunn her før 180, relativt tidlig. Andre helgener var sankt Menignus, martyr under keiser Decius og feires den 22. november; sankt Theogenes, biskop og martyr og feires den 3. januar; sankt Basilios den store, biskop og martyr på 800-tallet, feires den 12. april.
Michel Le Quien, den franske historikeren og teologen på 1700-tallet har nevnt 14 biskoper, hvor den siste levde på midten av 1300-tallet. En anonym latinsk biskop ble nevnt pave Innocens III i 1209, og en titulær biskop i 1410 av Konrad Eubel, tysk fransiskaner og historiker.
I begynnelsen var Parium et underbispedømme, men ble et autokefal erkebispedømme så tidlig som 640 og forble så fram til 1200-tallet da den bysantinske keiser Andronikos II gjorde det til en metropolitt under tittelen Pegon kai Pariou.
I 1354 ble Pegæ og Parium (latinske former av begge navn) undertrygt, innehaveren av metropolitten mottok i bytte av setet Sozopolis i Trakia og ble slutten på stedet som bispesete.

I dag

Ruinene av Parion var osmansk tid den greske landsbyen Kamares («Hvelvene», Kemer) på den smale odden Tersana-Bournou i dagens Tyrkia hvor oldtidens Parion lå, og noen få oldtidsminner er bevart. Murene mot havet står fremdeles, de består av store kvadratiske marmorblokker. I byen finnes også ruiner av akvedukter, vannreservoarer og en nedrast arkitrav av en søylegang. Det moderne navnet Kamares ser ut til å komme av kamarai, underjordiske bygninger fra oldtiden, som fremdeles finnes på plassen.
Fjodor Sjaljapin

Bakgrunn

Foreldrene til Fjodor Sjaljapin var fattige bønder. Han fikk ingen regelbunden skolegang og bare i liten grad musikals trening. Men han fikk en åpning og trening i og med at han ble kirkekorsanger.

Sanger

År 1894 debuterte han i Tbilisi som yppersteprest i Giuseppe Verdis opera Aida, og spilte senere rollen på Mariinskijteateret i St. Petersburg. I 1896 ble han invitert til eni privatdrevet operascene i Moskva, der han framstilte hovedrollene i Boris Godunov og Ivan den grusomme.
I 1901 reiste Sjaljapin til Vest-Europa. Han sang så på operascenen La Scala i Milano, og fra 1907 ved operahuset Metropolitan i New York City. Her fikk han ikke den helt store suksessen og reiste derfor i 1908 til operaen i Paris. De kommende årene var han engasjert på de store scenene i Moskva og St. Petersburg.
Sjaljapin reiste på turne rundt om i Sovjetunionen siste gang i 1921. Siden turnerte han ikke der, ettersom han mislikte det nye politiske maktapparatets fremferd. En opptreden i New York samme år fekk store følger. Han ble da værende i byen og sang der i seks sesonger. År 1926 reiste han på turne i Australia, før han forflyttet seg til Covent Garden i London.
Ved sidan av sitt russiske repertoar framstilte han Mefistofeles i Faust, Don Basilio, Leporello i Don Giovanni og kong Filip i Don Carlos av Verdi. Sjaljapin var ein kjempestor kar og sang med ein mørk, kraftfull bass. Han var en av de første sangerne som la vekt på å gi en dypere psykologisk forståelse av de figurene han framstilte i operaene. Hans fremste egenskap som sanger var den dramatiske intensitet han fremkalte, som lenge  bare Maria Callas og få andre oppnådde.
I 1910 fikk Sjaljapin i Monte Carlo hovedrollen i urfremføringen av Don Quixote av Jules Massenet. I 1933 spilte han hovedrollen i tre filmer regissert av Georg Wilhelm Pabst, Don Quixote. Alle filmene var bygd over samme manuskript og samme kulisser, men skuespillerne, utenom Sjaljapin, og språkføringen var på henholdsvis engelsk, fransk og tysk.
Sjaljapin var den mest celebre bassangeren i verden i første halvdel av 1900-tallet.
Fartsgrenser i Armenia

Fartsgrenser i Armenia er normalt 60 km/t innen tettbygd strøk og 90 km/t utenfor tettbygd strøk, med mindre noe annet er skiltet. 
På motorveier er fartsgrensen 110 km/t. Den generelle fartsgrensene på 110 km/t gjelder for personbiler og motorsykler, men kan avvike for bestemte typer kjøretøy, for eksempel biler med tilhenger. I boligområder er det normalt redusert fartsgrense til 20 km/t.
Pinnekart

Pinnekart var en maritim oppfinnelse laget og utnyttet av marshalleserne til å navigere i Stillehavet ved kano utenfor kysten av Marshalløyene. Pinnekart ble ikke laget og brukt av alle øyboerne på Marshalløyene. Bare noen få forsto kartene, og kunnskapen ble videreført i arv fra far til sønn. For å utnytte kunnskapen til disse navigatørene seilte femten eller flere kanoer sammen i en skvadron. 
Det var ikke før på 1800-tallet kunnskapen ble nedtegnet. En stedlig misjonær rapporterte om kartene i 1860-årene, og i 1890-årene ble de grundig beskrevet av en marineoffiser, kaptein Winkler av den tyske keiserlige flåte. Winkler var sjef på SMS Bussard, stasjonert i 1896 på Marshalløyene, som på den tiden var under tysk styre; Winkler beskrev senere systemet i en publikasjon i 1898. Winkler ble så fascinert av pinnekartene at han gjorde en stor innsats for å finne ut navigasjonsprinsippene bak dem, og overbeviste marshallesiske navigatører om å fortelle ham hvordan pinnekart ble brukt.
MGPjr 2010

Sendingen

NRK fikk inn 411 melodier i den åpne konkurransen, og en jury plukket ut ti av dem til finalen i Oslo Spektrum lørdag 4. september 2010. Kåre Magnus Bergh og Ingrid Gjessing Linhave var programledere. Blant deltakerne var det to band og åtte soloartister. Det var et mangfold av sjangere, blant annet rap, ballader og pop. Temaene spente fra rettferdighet til mobbing og kjærlighet. 
Finalen åpnet med et dansenummer, framført av en gruppe unge dansere. Deretter framførte alle finalistene sangene sine, og tv-seerne stemte fire av dem til superfinalen. Der ble de fire superfinalist-sangene framført på nytt, før seerne stemte om igjen. AF1, Didrik Solli-Tangen og Tine Thing Helseth sto for pauseunderholdningen før vinneren ble kåret. Programleder-veteranene Stian Barsnes-Simonsen og Nadia Hasnaoui hadde en rolle i sendingen også dette året, da de avslørte den første av de fire superfinalistene.  
Vinneren ble kåret av seernes stemmer, og det var bare mulig å stemme via SMS eller via internettsiden til MGPjr. Bare vinneren ble offentliggjort, de andre låtene forble uplasserte. Vinneren ble ti år gamle Torstein Snekvik fra Kvanne i Surnadal. Låten hans handlet om mobbing og var basert på en hendelse på skolen hans.  
Etter dette sang Torstein vinnersangen igjen, og sendingen ble avsluttet med at alle artistene gikk opp på scenen og sang årets felleslåt, «Du er suveren».

Hendelser

Torstein var den første vinneren av MGPjr som ikke gikk videre til en skandinavisk eller europeisk finale. NRK trakk seg fra Junior Eurovision Song Contest i 2006, og MGP Nordic 2010 ble avlyst. Årsaken var at Danmark ønsket å satse på sin nasjonale finale, mens Sverige la sin nasjonale konkurranse, Lilla Melodifestivalen, på is fram til 2012. 
NRK ga ut de norske sangene på samlealbumet Melodi Grand Prix Junior 2010. Albumet lå tolv uker på VG-lista, og nådde førsteplass som høyeste notering.
Cofre de Perote

Cofre de Perote har navnet Naupa-Tecutéoetl på nahuatl. Det er også kjent som Nauchampatépetl. Nauchampatépetl er ikke lenger aktiv. Den reiser seg 4 201 meter over havoverflaten og er dekket med snø om vinteren. Fjellet er betegnet som det åttende høyeste av fjelltoppene i Mexico og det befinner seg i staten Veracruz. Cofre de Perote er videre navnet på den meksikanske nasjonalparken. Nord for Cofre finner man byen Perote som også navnet til vulkanen stammer fra. Nahuchampatépetl er et veldig bra sted for å gå på fotturer.
Changing Places

Changing Places er et musikkalbum med Tord Gustavsen Trio, utgitt i januar 2003. Dette er trioens første plate.
Xia Xueqian

Xia Xueqian var katolsk biskop av bispedømmet Shaozhou i provinsen Guangdong i Folkerepublikken Kina.
Han var blant de biskoper som ble bispeviet uten pavelig mandat i Folkerepublikken Kina 1958-1962. De i Romas øyne illegitime, men gyldige, bispevielsene, ble foretatt 24. januar 1962 i Shanghai med erkebiskop Ignatius Pi Shushi som hovedkonsekrator.
Per Midtstigen

Musiker

Hans hovedinstrument er fløyte (sjøfløyte og blikkfløyte), i tillegg spiller han instrument som torader og munnspill. Han vant Spellemannprisen 1977 i klassen folkemusikk/gammaldans for I heitaste slåtten sammen med Ånon Egeland. Sammen med Steinar Ofsdal gjennomførte han på 70- og 80-tallet et prosjekt for å bevare den norske sjøfløytetradisjonen som var i ferd å dø ut sammen med de eldre utøverne av instrumentet. De to vant også Spellemannprisen 1989 i klassen folkemusikk/gammaldans for albumet Sjøfløyta.

Skøyter

Per Midtstigens antatt beste distanse på skøyter var 500 meter med en personlig rekord på 40,1 satt på Gol 26. februar 1977. Som skøyteløper gikk han for Hamar Idrettslag.

Familie

Per Midtstigen er far til Mari Midtstigen.
Guge

Guge var et kongedømme i det vestlige Tibet med sete i det som i dag er fylket Zanda i kinesisk Tibet. Det omfattet de områder som i dag er kjent som Zanskar, øvre Kinnaur og Lahul og Spiti (nå kontrollert av India). Ruinene etter Guge er 1900 km vest for Lhasa, ikke så langt fra fjellet Kailasha.
Guge ble grunnlagt på 900-tallet. Det hadde hovedstedene Tholing og Tsaparang. Grunnlegger av kongedømmet var en etterkommer av Glang Darma, den siste konge av det tibetanske kongedømmet Tubo. Denne kongens eldste sønn ble hersker over Mar-yul (Ladakh), og to av hans sønner regjerte i det vestlige Tibet de områder som ble kongedømmet Guge og Pu-hrang. På 1000-tallet åpnet kongene for buddhismen.
Den første vesterlending som kom til Guge var jesuittpresten og misjonæren António de Andrade i 1626. De Andrade skal ha sett irrigasjonskanaler og rike avlinger i området som nå er tørt og heller øde. De Andrades ekspedisjon fikk lov til å bygge et kapell i Tsaparang og undervise folk om kristendommen. Deretter, og kanskje som mottrekk, kom en muslimsk hær bestående av ladakhier fra det nåværende Kashmir og erobret Gugeborgen i 1632, og dermed var det 700 år gamle kongedømmet ødelagt.
Vestlige arkeologer fikk kunnskap om Guge igjen i 1930-årene gjennom den italienske arkeologen Giuseppe Tucci, som skrev et verk som særlig omhandlet Guges fresker.
Under kulturrevolusjonen ødela maoistene de bemerkelsesverdige statuene på funnstedet. Senere er en slags rekonstruksjon foretatt, med øye for å ha noe å tiltrekke og tilfredsstille turister. Men det er bare gjennom Tuccis forskning at man kan danne seg et presisere bilde av hvordan det hele var.
Piratula insularis

Utseende

Kroppen er todelt i en bakkropp (abdomen) og en forkropp (prosoma eller cephalothorax). Midt oppe på forkroppen finnes et mørkt gaffelformet merke, dette merket når helt frem til mellom øynene. Foran på hodet er det åtte øyne, hvorav de to midterste er langt større enn de andre.
Niditinea striolella

Utseende

En liten til middelsstor (vingespenn 9-15 millimeter), gråbrun møll. Den ligner sterkt på den vanligere arten hønsehusmøll (Niditinea fuscella), men er gjerne litt lysere på farge enn denne. Antennene er trådformede og omtrent tre fjerdedeler så lange som forvingene. Hodet, forkroppen og forvingene er gråbrune, forvingene med spredte, grågule skjell og et par mørkere flekker. Bakvingene er gråbrune.

Levevis

Larven eter dødt, organisk materiale. Denne arten blir oftest funnet i tilknytning til reir av hullrugende fuglearter, blant andre kattugle, kaie og rødstjert, men der også kjent fra moldvarp-reir og bol av geithams.

Utbredelse

Arten ble først beskrevet fra Japan, og er funnet over det meste av Europa. Trolig forekommer den også i de mellomliggende områdene. I Norge er den bare funnet langs kysten vest til Vest-Agder.
Molde og Omegn Idrettsforening

Molde og Omegn Idrettsforening (MOI) er et idrettslag i Molde med tilbud innen langrenn, alpint, skiskyting, skihopp, kombinert og orientering. Klubben blei stifta i 1892, og har gjennom tidene også hatt tilbud innen en rekke andre idretter. De arrangerer Jentebølgen hvert år i Molde. De arrangerer også Friluftslivskolen hvert år.