Dagobert II

Innsatt som konge

I mellomtiden hadde Klodvig II, konge av Neustria, fått forvist tronranerne, henrettet Grimoald og hans sønn Kildebert, og lagt Austrasia inn under sitt eget rike. Dateringen av disse hendelser er meget uklare, og de skjedde kanskje så tidlig som 657 og så sent som 661, under Klotar III. Den egentlige herskeren av Neustria var imidlertid rikshovmesteren Ebroin, som selv ble tvunget en gang rundt 660 eller 662 til å gi Austrasia en egen konge på nytt: valget ble barnet til Childerik II, bror til Klotar III, og som rikshovmester ble Wulfoald valgt. Den unge kongen ble antagelig myrdet under jakt i nærheten av Maastricht i 675, og den kaotiske maktkampen som fulgte, kom adelsmennene sammen og la press på Wulfoald til å hendte tilbake Dagobert ettersom han tilhørte merovingerslekten. Motstandere av Wulfoald utropte en ætling fra merovingerslekten, en viss Klodvig III, som mest sannsynlig var en bedrager. Ebroin kom tilbake fra det klosteret han var blitt tvunget inn i for lede opprørere som fremmet Klodvig III, men Wulfoald klarte å få fatt på Dagobart og plassert ham på tronen i 676, delvis ved hjelp av Wilfrid, biskopen av York, ved at Klodvig III passende vis døde i ung alder kort tid etter at han ble konge. Til tross for det fortsatte bitre fiendskapet til Ebroin og opprørerne som hadde fremmet Klodvig III, ble Dagobert gjeninnsatt og hans arv, landeiendommer ved Rhinen, ble gitt tilbake til ham.
En from tradisjon hevdet han styrte med nåde og mildhet, men virkeligheten var det rikshovmesteren som styrte og som tok alle avgjørelser. Rikshovmesteren var Pipin av Herstal, sønn av Ansegisel og dermed nevø av Grimoald. Hva som var igjen for Dagobert å drive på med, var å opprette klostre og religiøse hus, blant annet Surbourg og Wissembourg i Alsace, hvor hertugen var hans fetter. Dynamikken av Dagoberts karriere, er i stor grad en passiv refleksjon av striden mellom to kilder for makt, patronasje og prestisje, institusjonene i Neustrias hoff på den ene siden, og de tilsvarende i Austrasia, de sistnevnte hvor rikshovmesteren var under kontrollen til pipinidene, den slekten som kom til å bli karolingerne i følgende århundret.
I løpet av den fornyede konflikten mellom Neustria og Austrasia ble også Dagobert drept under en «jaktulykke» i desember 629 i nærheten av Stenay-sur-Meuse i Ardennene i regionen Lorraine, antagelig ble han myrdet på ordre fra Ebroin, fortsatt rikshovmester av Neustria. Wilfrid av York må ha vært i tilstede i Austrasia på denne tiden ettersom hans helgenbiograf, forlot Wilfrid landet etter at Dagobert var død ved at han var i dødelig fare fra Ebroins støttespillere.
Etter Dagoberts korte styre hvor hans rike ble etterlatt uten en mannlig arving, sørget adelen i Rhinland for å dele hans besittelser blant seg selv. Pipin av Herstal, rikshovmesteren av Austrasia, som var landets egentlige hersker, hadde ingen hast med å finne en ny skyggekonge å plassere på tronen, men lot den stå tom fram til etter slaget ved Tertry i 687 da han til sist aksepterte Teoderik III.

Helgenforklart

Erkebiskop Audoenus av Rouen (Ouen) sørget for at kongens lik ble tatt med til det nærliggende klosteret Stenay (Satanacum) i Lorraine, som Dagobert hadde fått bygd, og munkene der gravla ham og æret hans relikvier i det kongelige kapell St. Remigius. Som en konsekvens vokste det senere opp en lokal kult rundt Dagobert, æret som en helgen så tidlig som 1068. Kulten spredte seg herfra og inn i Lotharingia og Alsace. Dagobert ble deretter anerkjent av den katolske kirke, som hans far, og som mange andre merovingere. Han fikk tittelen martyr fordi han etter et hellig liv døde en urettferdig og voldelig død.
I middelalderen og senere ble Dagobert ofte forvekslet med sin bestefar, kong Dagobert I (628-39), som var en av de bedre av merovingerkongene og utmerket seg blant annet ved å bygget klosterkirken Saint-Denis i Paris, men som ikke regnes blant helgenene. Dagoberts navn har aldri stått i Martyrologium Romanum. Hans minnedag er dødsdagen 23. desember, som fortsatt feires i bispedømmene Verdun, Metz, Nancy og Strasbourg. Noen steder minnes han sammen med sine angivelige døtre Irmina og Adela den 24. desember.