Gradering (klatring)

Friklatring

Det finnes mange forskjellige graderingssystemer for friklatring, ofte avhengig av land:

Fransk graderingssystem

Det franske graderingssystemet tar for seg vanskeligheten til ruta som en helhet, og vektlegger vanskeligheten til bevegelsene og klatrelengden. Dette skiller seg ut fra de fleste graderingssystemene som graderer en rute etter det vanskeligste partiet (eller enkeltflytt). Gradene er numeriske, og starter fra 1 (veldig lett) og øker med vanskelighetsgraden. Hver numerisk grad kan deles inn ved å legge til en bokstav (a, b, eller c), for eksempel 2, 4, 4b, 6a og 7c. Et + kan brukes for ytterligere indikasjon av vanskelighet. Mange europeiske land bruker graderingssystemer med lignende grader, men ikke nødvendigvis sammenfallende vanskelighetsgrad.
Den vanskeligste ruta i verden er gradert 9c etter fransk skala: ruta Silence i Hanshelleren i Flatanger, gått av den tsjekkiske klatreren Adam Ondra i 2017.

Ewbanksystemet

Ewbanksystemet, brukt i Australia, New Zealand, og Sør-Afrika, ble utviklet i miden av 1960-årene av John Ewbank. (Ewbank utviklet også et M-system for teknisk klatring.) Det numeriske Ewbanksystemet starter på 1, som en kan (i alle fall teoretisk) spasere opp, og øker med vanskelighetsgraden. I 2004 var 34 høyeste grad.
Opprinnelig var Ewbanksystemet tenkt å gradere det hardeste individuelle forflytningen på ruten, men vanlig praksis nå er å se på helhetlig opplevelse av ruten, og gradering i moderne klatreførere i Australia og New Zealand gjør ikke noe forsøk på å skille mellom forskjellige vanskeligheter – lengde, utsatthet, teknisk vanskelighet og sikring. Derfor kan dårlig sikrede- og vedvarende ruter bli gradert 17 selv om ingen enkeltflytt er hardere enn f.eks. 14, mens en annen rute med gode sikringer og hvilepunkter, men med noen flytt som har vanskelighetsgrad rundt 19 eller 20 kan få helheltig gradering 17. Fellesnevneren er at man, for å lede begge rutene, trenger et visst ferdighetsnivå.

Teknisk klatring

Graderingsskalen for teknisk klatring inkluderer vanskelighetene med å plassere sikringene og konsekvensene ved fall. Ulikt graderingsskalaen for friklatring, er skalaen for teknisk klatring lukket: fra A0 til A5. Det betyr at nye ruter i den øverste delen av skalaen blir hardere og mer seriøse ettersom ferdighetsnivået blir høyere, og eldre ruter nedgraderes tilsvarende. En rute gradert A1 har tett med gode plasseringer, mens en rute med grad A5 typisk har lange partier med sikringer som er upålitelige eller ikke tåler mer enn klatrers kroppsvekt (A0 betyr i de fleste tilfeller at det angis et teknisk punkt på en rute/taulengde som i det øvrige klatres i fri).

Buldring

For buldring finnes det flere graderingsystemer. I Norge er det vanlig å benytte seg av standarden som er utviklet for klatringen i Fontainebleau. Disse gradene ligner til forveksling det franske systemet for rutegrader (et tall og bokstavene a, b og c). For lettere å skille disse systemene skrives normalt gradene for buldring med store bokstaver. Et buldreproblem gradert f.eks. 7C innebærer betydelig hardere bevegelser enn en rute gradert 7c. 
Det hardest graderte buldreproblemet som er klatret pr. 2018 er den finske klatreren Nalle Hukkataivals Burden of Dreams fra 2012, foreslått grad 9A. Det finnes et fåtall problemer i verden gradert 8C+. Tilsvarende for sportsklatring på tau er den hardeste ruta gradert 9c, og pr. september 2018 finnes det fire ruter gradert 9b+.