Gaustad sykehus

Gaustad sykehus ble åpnet i 1855 som det første statlige sykehus i Norge for behandling av mennesker med alvorlige psykiske lidelser (psykoser, betegnelse i 1855 «sindsyg» eller «galskap»). Legen Herman Wedel Major (1814–1854) stod bak ideen om å bygge sykehuset.

Historie

Forut for byggingen hadde Major utført stor undersøkelse av de psykisk lidende menneskers kår i Norge og vist at forholdene var forferdelige (Indberetning om Sindssyge-Forholdene i Norge i 1846). Det gav grunnlaget for at han klarte å få innført en lov om «Sindsyges pleie og behandling» (1848) som dermed medførte at omsorgen for mennesker med de alvorligste psykiske lidelsene nå ble en oppgave for helsevesenet adskilt fra både fattigforsorgen og fengselsvesenet. Det var forutsetningen for at staten kunne bygge Gaustad sykehus.

Overgrep

Det har versert beskyldninger om overgrep mot flere personer på Gaustad Sykehus. Et av de mest kjente tilfellene er Arnold Juklerød, som ble tvangsinnlagt i 1971. Han fikk diagnosen «Paranoia 297,0. Religiøs kverulant type», og ble tvangsmedisinert. Med dette innledet han en kamp mot psykiatrien som kostet ham både jobb, eiendom og familieliv. Den 11. august 1995 mottok Arnold Juklerød en uforbeholden innrømmelse fra Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet om at hans «vrangforestillinger» i Holtane-saken hadde vært riktige.
Programmet NRK Brennpunkt tok opp et annet av tilfellene av påståtte grove overgrep og sjokkbehandling. Ifølge NRK døde flere av pasientene som følge av cardiazol- og insulinsjokk i Norge på 40- og 50-tallet.
Gaustad sykehus eies idag av Oslo kommune og er en del av Aker universitetssykehus divisjon for psykiatri.

Kritikk

Gaustad sykehus fikk oppmerksomhet av media på grunn av bruken av tvangsmidler som blant annet lærreimer. En av sakene gjaldt en kvinne i 30-årene som ble diagnosert med Aspergers syndrom og anoreksi. Belteordningen og overvåkningen ble innført vinteren i 2014 hvor hun måtte bli spent fast for å unngå selvskading og selvmordsforsøk. Kvinnen hadde sagt at hun ønsket å dø. Hun gikk i sak mot sykehuset på grunn av misnøye med ordningene knyttet til tvangsmidlene. Advokaten hennes Helge Hjort mente at bruken av tvangsmidlene på sykehuset strider med FNs torturkonvensjon og rettighetene til mennesker med nedsatt funksjonsevne hvor det bryter med blant annet retten til privatliv. Fylkeslegen var uenig og mente at det var forsvarlig for å beskytte pasienten fra å skade seg selv og andre for å ivareta sikkerheten.
Våren 2016 besøkte fire medlemmer fra kontrollkommisjonen OUS 4. ved Oslo Universitetssykehus, der kvinnen hadde vært beltelagt. De var med på 50 tilsyn og reagerte ikke på beltebruken noen av gangene. Ifølge Trond Dale som er medlem i kontrollkommisjonen i psykiatrien fremlegget ikke sykehuset dokumentasjon om tvangsbruken mot pasientene, at de fleste tilsyn skjedde uten at leder av kontrollkommisjonen var tilstedet og at pasientenes klager ikke ble behandlet i kontrollkommisjonen. 
Saken ble vurdert av fylkemannen og ifølge dommen hadde ikke sykehuset brutt spesialhelsetjenesteloven, og derfor ble behandlingen sett som forsvarlig. Fylkemannens avgjørelse som ble tatt i løpet av 2016 er endelig og kan ikke påklages.
Noen ansatte i den europeiske menneskerettighetstoppene i Strasbourg beskrev situasjonen som spesiell og at de ikke hadde sett lignende i Europa i nyere tid. De hadde allerede i 2011 oppfordret Norge til å forsikre seg om at tvangsmidler ikke ble brukt lengre enn nødvendig og at alle andre alternativer måtte bli prøvd ut først før en kunne bruke dem.