google/wiki40b huggingface dataset:
Arbeidermesterskapet i friidrett 1931

Arbeidermesterskapet i friidrett 1931 ble arrangert av Arbeidernes Idrettsforbund.
Johannes Malalas

Johannes Malalas eller Ioannes Malalas/Malekas (gresk: Ἰωάννης Μαλάλας; født ca. 491, død ca. 578 e.Kr.) var en greskspråklig kronikør fra Antiokia ved Orontes. Hans tilnavn, «Malalas», er antagelig et gammelsyrisk ord for retor, det vil si orator (taler), først benyttet på ham av Johannes av Damaskus (formen Malelas er senere, først benyttet av Konstantin VII).

Liv

Malalas ble utdannet i Antiokia, og var antagelig jurist der, men flyttet til Konstantinopel ved et tidspunkt under Justinian I den stores styre (kanskje etter det persiske angrepet og herjingen av Antiokia i 540; alt som er kjent om hans reiser fra hans egen hånd er besøk ved Thessaloniki (i Hellas) og Paneas (i Israel).

Forfatterskap

Han skrev en Kronografia (gresk: Χρονογραφία) i 18 bøker hvor begynnelsen og slutten har gått tapt. I dens nåværende forfatning begynner den med Egypts mytisk historie og slutter med ekspedisjonen til romerske Africa under tribunen Marcianus, Justinians nevø, i 563. Det er mulig at verket egentlig sluttet med Justinians død i 565. Teksten fokuserer hovedsakelig på Antiokia og i de senere bøkene på Konstantinopel. Med unntak av historien om Justinian og hans umiddelbare etterfølgere, har teksten liten historisk verdi for ettertiden. Forfatteren «støtter seg på Eusebius av Cæsarea og andre kompilatorer, tillitsfull knyttes myter, bibelske fortellinger med faktisk historie.» Den åttende boken som handler om Justinians styre, er godt kjent med og farget av offisiell propaganda. Forfatteren er en støttespiller av kirken og staten, og opprettholder monarkiets prinsipper.
Verket er av betydning som det første bevarte eksempelet på en krønike skrevet ikke for de lærde, men for å instruere munker og folk flest. Dets språk viser et kompromiss med datidens talespråk, skjønt «det er fortsatt i stor grad en skriftlig stil. I særdeleshet benytter han seg av teknisk terminologi og byråkratiske klisjer uavbrutt, og i en periode med overgang fra latin til gresk i myndighetenes terminologi, benyttes det latinske lånord samstundes med deres gresk erstatninger... Det samlete inntrykk skapt av Malalas’ stil er dog enkelhet som reflekterer en behov for likefram kommunikasjon av informasjon i et skriftlig språk for hverdagslivet slik det hadde utviklet seg under påvirkningen av muntlig gresk.»
Verket ble svært populært i sin tid, og ble benyttet i sitater av et antall senere forfattere fram til 800-tallet. Det ble oversatt til slavisk antagelig en gang på 900-tallet, og deler av verket ble benyttet som kilde for det gammelrussiske Nestorkrøniken. Den er bevart i en forkortet utgave i et enkeltdokument som i dag er ved Oxford, foruten også i ulike fragmenter.
Jan Dalchow

Jan Dalchow (født 1968 i Oslo) er en norsk filmskaper som siden 1995 har arbeidet som produsent, regissør og klipper. Først gjennom selskapet GWD Production hvor han produserte Gullrute- og Amanda-nominerte «Jeg elsker hvem jeg vil» sammen med Ivan Gasparini og Trond Winterkjær. Senere har Winterkjær og Dalchow regissert Gullrutevinner «BE – skitne, syndige meg» og kinodokumentaren «100% menneske». I 2000 vant han flere internasjonale priser bl.a under Berlinalen for kortfilmen «Fremragende timer» sammen med Lars Daniel Krutzkoff Jacobsen. Alle filmene er produsert eller co-produsert av Dalchow.
Siste produksjon er filmen "Living Without Money" (http://livingwithoutmoney.org/) og før det «USA vs Al-Arian» (https://web.archive.org/web/20070216224714/http://www.usavsalarian.com/), begge med regissør Line Halvorsen. Tidligere har han arbeidet som henholdsvis klipper hos Filmteknikk, promotionsjef i TVNorge og lyddesigner hos Både Og. Fra tidligere har han 11 år med radiobakgrunn som programmedarbeider, teknisk leder og reklameprodusent i Radio 1. Dalchow har også arbeidet med utallige musikkproduksjoner, deriblant flere plateinnspillinger. Forøvrig er Jan en av Norges mest brukte voiceover/reklamestemmer (https://web.archive.org/web/20110225235324/http://www.voiceover.no/).
Dalchows verden ble etablert i 2002 med utspring i GWD Production (Gasparini, Winterkjær, Dalchow). Selskapet jobber primært med produksjon av dokumentarfilm og sekundært med dramaproduksjoner. Dalchows verden var frem til januar 2011 en del av film- og TV-produksjonsfellesskapet Filmcentralen. Jan Dalchow er bror av plateselskap- og musikkforlagsdirektør Jørn Dalchow.
Tony Daley

Klubbkarriere

Daley gikk gradene i sin hjemklubb Aston Villa og fikk sin førstelagsdebut for klubben i en alder av 17 år den 20. april 1985 mot Southampton FC. Han spilte for Villa over ti sesonger, og bidro til at klubben endte på en respektabel andreplass i serien både 1989/1990-sesongen og 1992/1993-sesongen. Han var også svært delaktig i at Aston Villa vant finalen 3–1 i ligacupen mot Manchester United FC i mars 1994.
Daley forlot Aston Villa til fordel for Wolverhampton Wanderers FC i juli 1994 på en overgangssum verdt 1,25 millioner pund. Wolverhampton var på dette tidspunktet ledet av manager Graham Taylor, som også var Daleys sjef i Aston Villa (1987–1990) og på det engelske herrelandslaget under tiden da Daley ble tatt ut til spill der. Hans tid hos Wolves ble plaget av skader og påfølgende mangel på spilletid, noe som bare gav ham 21 seriekamper på fire sesonger.
I juli 1998 ble han for tredje gang gjenforent med Graham Taylor etter at han gikk på en fri overgang til Watford FC, som da spilte på andre nivå. Også her var han plaget av skader, og gikk glipp av klubbens sluttspurt i serien, som endte med opprykk til Premier League. I juni 1999 meldte han fri overgang til Walsall FC, som da spilte i League One (nivå 3). Etter å ha tilbragt seks måneder i klubben dro han videre til Forest Green Rovers FC i Football Conference, hvor han avsluttet spillerkarrieren sin og la opp som aktiv spiller i juli 2002.
Etter at han la opp som spiller fullførte han en bachelorgrad i sport og trening ved Coventry University, samtidig som han var fysisk trener hos Forest Green Rovers og ungdomstrener for Aston Villa. Etter fullførte studier arbeidet han som fysisk trener hos Sheffield United FC fra 2002 til 2007, før han deretter ble ansatt i samme stilling hos Wolverhampton Wanderers.

Internasjonal karriere

Daley fikk sin landslagsdebut for det engelske herrelandslaget den 13. november 1991 mot Polen, en kamp som endte uavgjort 1–1. Han ble deretter tatt ut i landslagstroppen til EM i fotball 1992 i Sverige av landslagstrener Graham Taylor. Her spilt han kantspiller i Englands to kamper mot henholdsvis Danmark (0–0) og Sverige (1–2), men fikk ikke spille uavgjortkampen mot Frankrike (0–0) eller noen flere kamper i det (for Englands del) mislykkede mesterskapet. Hans syvende og siste landskamp kom for øvrig mot Sverige i dette mesterskapet, og han ble ikke tatt ut til flere landskamper.
Cleroclytus

Utseende

Forholdsvis små, rødbrune til svarte trebukker. Artene minner overflatisk om maur. Antennene er tynne og noe kortere enn kroppen. Hodet er forholdsvis stort og bredt. Pronotum har rundede sider og er nærmest tønneformet sett ovenfra. Den bakerste delen er markert innsnevret slik at det blir en tydelig "stilk" mellom forkroppen og dekkvingene. Disse er hvelvede og litt innsnevrede i midten. Beina er ganske lange.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Sentral-Asia.
Léa Seydoux

Karriere

Seydoux har stort sett spilt i franske produksjoner som er ukjente for norsk publikum, men hun har også hatt biroller i kjente amerikanske filmer. Hennes første store film var Inglourious Basterds (2009) av Quentin Tarantino, hvor hun spilte en mindre birolle. Deretter var hun kona til king John i Robin Hood (2010), som er regissert av Ridley Scott. Hun spiller dessuten små, men viktige roller som Gabrielle i Woody Allens Midnight in Paris (2011) og som Sabine Moreau i Mission: Impossible - Ghost Protocol (2011). Alle disse filmene var store suksesser verden over.
I 2013 er hun å se i den kritikerroste franske dramafilmen Blå er den varmeste fargen, som vant Gullpalmen under filmfestivalen i Cannes i 2013. I 2014 er hun en del av Wes Andersons dramakomedie The Grand Budapest Hotel, som har med en rekke kjente skuespillere, som Ralph Fiennes, Edward Norton, Bill Murray, Owen Wilson, Jude Law, Willem Dafoe, Adrien Brody og Saoirse Ronan.
Taunus

Taunus er en fjellkjede i Hessen og Rheinland-Pfalz i Tyskland.

Flate

Taunus grenser til elvelandene ved Rhinen (vestpå), Main (sørpå) og Lahn (nordpå). På den motsatte siden av Rhinen blir fjellene fortsatt av Hunsrück. Den østlige grensen dannes av det fruktbare området Wetterau, som strekker seg nordover fra Frankfurt am Main og fikk navnet sitt fra den lille elva Wetter.

Fjell

Det høyeste punktet er Großer Feldberg (878 moh.), fulgt av Kleiner Feldberg (826 m) og Altkönig (798 m) med restene av en senjernalders fjellfestning (La-Tène A, ca. 400 f. Kr.) i nærheten.

Romersk tid

Den tidligere romerske grensebefestningen Limes strekker seg gjennom Taunus. Limes står på UNESCOs liste over verdenskulturarven. På mange steder kan betraktes rester av Limes. Saalburg, et gjenoppbygd romersk kastell, inneholder idag et museum. I byen Taunusstein ble gjenoppbygd et vakttårn.

Slott og borger

I Taunus finner vi en hele rekke borger og slott. Til de vakreste slottene regnes slottet i Braunfels. Interessante borgruiner finnes i Eppstein, Falkenstein eller Hohenstein.

Helse i Taunus

Taunus tilbyr også mange muligheter til å gjennomgå en kur. Mange helkilder finnes der og derfor også mange kursteder. Helkildene i Wiesbaden og Schlangenbad ble allerede kjent og nyttet av romerne. Dessuten får man også bli bra i Bad Schwalbach, Bad Camberg, Bad Soden am Taunus eller Bad Homburg vor der Höhe.
Erlend Krauser

Biografi

Erlend Krauser, som er schwaber, ble født i en musikalsk familie- faren var ansatt ved Banatul-filharmonien i hjembyen og underviste i musikk på et gymnas, mens moren var en habil klaverspiller. Han har en yngre bror, Dieter Krauser, som også er musiker. 
Krauser begynte å lære å spille fiolin da han var fem år gammel, og gikk på musikkgymnaset i hjembyen.
Han begynte som fiolinist i rockbandet Pro Musica og tok samtidig noen gitartimer fra Phoenix-gitaristen Nicu Covaci, som inviterte ham til å bli medlem av Phoenix som fiolinist. Etter hvert gikk han over til å spille gitar i bandet. 
I 1977 forlot han Romania gjemt i en av bandets Marshall høyttalere, sammen med andre bandmedlemmer. 
Etter at de ankom Tyskland, bodde de alle sammen i et leid hus Osnabrück. På grunn av musikalske uoverensstemmelser ble bandet oppløst og Krauser startet sammen med to andre Phoenix-medlemmer, Josef Kappl (bass) og Ovidiu Lipan (trommer), bandet Madhouse, som ble et kortvarig prosjekt. De ga ut et eneste album, From the East, i 1979.
Sammen med Josef Kappl spilte han deretter i Lake. I 1981 flyttet han til Hamburg.
Andre band som han spilte med er Goombay Dance Band, Taco, Ricky Shane og Putting On The Ritz.
Mellom 1982 og 1984 spilte han med Hamburg-bandet Roter Mund.
I 1986 samarbeidet Krauser med Nicu Covaci, da de iscenesatt Andrew Lloyd Webbers Evita på teateret i Osnabrück.
Han ble medlem av The James Last Orchestra i 1992.
Institut Sup'Biotech de Paris

Institut Sup'Biotech de Paris er en fransk Grande École som uteksaminerer ingeniører nord i Frankrike (Villejuif), og som er medlem av IONIS Education Group.
Blodgiveren

Handling

En gang i livet er det ethvert menneskes plikt å vise litt selvoppofrelse. Med dette prisverdige utgangspunktet går Marve til legen for å gi blod.
På en grønnmalt benk

«På en grønnmalt benk» er en vise med tekst og melodi av Otto Nielsen (1909–1982). Han har skrevet en rekke viser, men var også en kjent stemme i NRK, blant annet gjennom programmet «Søndagsposten» som han ledet i mange år. Han sang inn flere plater sammen med sin søster Gerd Røstad (1917–1997), under tittelen «Gerd og Otto». Visen «På en grønnmalt benk» er skrevet i 1946, men kom første gang ut på plate i 1948, og ble en av duoens største slagere. Foruten den grønnmalte benken sang de inn viser som «Det bestemmer jeg» og «Jeg vil sitte på en sky å gynge».
Journal des débats

Journal des débats (Debattjournalen) var en fransk avis publisert fra 1789 til 1944. Den endret navn flere ganger.
Den ble til kort etter første møte i Stenderforsamlingen i 1789, og var etter den franske revolusjons utbrudd organet for tro gjengivelse av nasjonalforsamlingens debatter. Avisens fullstendige opprinnelige navn var da Journal des Débats et des Décrets.
Avisen utkom ukentlig, og den ble i nesten førti år ledet av Bertin l'Aîné og i lang tid eid av Bertin-familien. Under det første franske keiserdømme stod det i opposisjon til Napoleon, og ble pålagt et nytt navn, Journal de l'Empire. 
Under den første Bourbonrestaurasjon (1813–14) tok avisen navnet Journal des Débats Politiques et Littéraires, og under den andre restaurasjonen inntok den konservative standpunkter. På kong Karl Xs tid støttet den imidlertid den liberale opposisjon representert ved doctrinairesfraksjonen (Guizot, Royer-Collard, og andre) (1827–1829).
Journal des Débats var den mest leste avis under restaurasjonen og julimonarkiet, men ble denere forbigått av  Émile de Girardins La Presse og senere av Le Petit Journal. Journal des Débats bygget seg uansett opp til en sentral stilling innen fransk kultur, og særlig for fransk litteratur i første halvdel av 1800-tallet.
Under den tyske okkupasjon fortsatte avisen å komme ut, noe som førte til at den måtte legge ned etter Paris' frigjøring i 1944.
Torvhund

Torvhund, eller torvmosehund, (Canis lupus palustris, Canis familiaris palustris), av og til også kalt torvspitz, var en prehistorisk tamhund som av type var svært lik dagens nordlige spisshundtyper og pariahhunder. Den er nå utdødd.
Det er gjort arkeologiske funn av torvhunder over store deler av Europa, Asia og Nord-Afrika. Slike funn er som oftest gjort på eller like ved boplasser som dateres til oldtiden. Det første funnet ble gjort i et såkalt pælebygningskulturlag i Tirol. Typen har derfor også gått under navnet pælebygningsspiss. I Norge er funnet av den ca. 7000 år gamle varangerhunden det eldste bevis vi har for tamhunder her i landet.
Man antar at torvhunden har livnært seg som pariahhund i begynnelsen, men senere mer og mer som en hund eiet av mennesket.
Erato av Armenia

Bakgrunn

Erato var det andre barnet født til Tigranes III, av ukjent mor. Halvbroren hennes var Tigranes IV, født av ukjent kone. Erato ble født og vokste enten opp i Roma, hvor faren hennes bodde i eksil i 10 år fra 30 f.Kr. til 20 f.Kr., eller i Armenia mens faren hennes var konge der fra 20 f.Kr. til 10 f.Kr.

Samstyre med Tigranes IV

Eratos far, Tigranes III, døde før 6. f.Kr. I 10 f.Kr Tigranes IV etterfølgeren hans på tronen. I samsvar med tradisjonen på den tiden, giftet Tigranes IV seg med Erato for å bevare Artaxiad-slektens renhet. Erato ble dermed dronning som følge av ekteskapet sitt med halvbroren sin.
Erato var den andre etterkommeren av selevkidegrekerne som har fungert som en armensk dronning. Den første var oldemoren hennes på farssiden Kleopatra av Pontos, datter til Mitridates VI av Pontos.
Selv om både Tigranes IV og Erato var monarker over et romersk klientkongedømme, var begge to sterkt imot Roma og ble ikke valgt av den romerske keiseren Augustus, siden måten de styrte sammen ikke ble godkjent av Roma og staten lente seg heller mot Partia for støtte.
Roma og Partia konkurrerte i området for å få sine egne til å ha kontroll over området.
Misnøyen til det regjerende Artaxiad-monarkiet og andre klientkongedømmer i området mot Roma førte til at det var i ferd med å blusse opp krig, med hjelp av Fraates V av Partia. For å unngå en fullstendig krig, sluttet Fraates V å støtte de armenske monarkene. Dette førte til at Tigranes IV og Erato anerkjente sin underlegenhet til Romerriket. Augustus mottok beskjeden deres, og lot dem fortsette å styre området.
Rundt 2 f.Kr. ble Tigranes IV drept i et slag, som muligens førte til et armensk opprør grunnet monarkenes allianse med Roma. Krigen som fulgte førte til at Erato abdiserte.

Politisk eksil

Etter å ha abdisert grunnet, takket være krig og kaos i Armenia, levde Erato i eksil. Lite er kjent fra denne perioden av hennes liv. Under denne perioden hadde Armenia to nye klientkonger: Ariobarzanes, som styre fra 2. f.Kr. til 4. e.Kr., og sønnen hans Artavasdes III, som styrte fra 4. e.Kr. til 6. e.Kr.

Samstyre med Tigranes V

Artavasdes III ble drept i 6 e.Kr, siden han var upopulær blant armenerne. Etter hvert som det ble klart for romerne at armenerne ikke kom til å stole på utlendinger til å styre landet, valgte Augustus ut Tigranes V som konge av Armenia, siden han var en del av Artaxiad-dynastiet.
Sollibotn

Sollibotn ligger utenfor Eivindvik i Gulen kommune i Sogn og Fjordane fylke.

Båtruter

Sollibotn har kai og er stoppested for båtruter ut til, øyene, til Dingja, innover Sognefjorden til blant annet Balestrand, Leikanger og Sogndal og Florø og Selje. Ruten Sløvåg-Furenes-Eivindvik har også endestopp i Sollibotn.

Nordsjøløypa

Stedet er også et av endepunktene for Nordsjøløypa som går mellom Flolid og Sollibotn.
Her finnes også en hyttegrend.

Vei Sollibotn–Dingja

I 2007 fikk stedet vei videre til Dingja. Denne fortsetter videre innover fjorden til Oppedal i tillegg til veien via Eivindvik over Rutledalen. Fylkeskommunen bevilget 12 millioner og Gulen kommune 8 millioner. BKK hadde i 2001 bevilget et lån på 3.2 millioner. Resten av pengene ble samlet inn blant grunneiere og andre lokalt.
11. mai 2007 fikk fylkesordfører Nils R. Sandal og ordfører Trude Brosvik sammen med Leif Nyhammer æren av å åpne fylkesvegen Sollibotn-Dingja.

Ulykke

En større ulykke, Sea Cat-ulykken skjedde 4. november 1991, da katamaranen «Sea Cat» fra Fylkesbaatane i Sogn og Fjordane grunnstøtte ved Mjømna i Gulen. Den hadde da like før forlatt Sollibotn og var på vei til Bergen.
Henry Williams, også kjent som Cromwell

Henry Williams, også kjent som Cromwell (død 1604) var en ridder av Shire (parlamentsmedlem) for Huntingdonshire, og en bestefar av Oliver Cromwell.

Liv og virke

Henry Williams, av walisisk avstamning, var den eldste sønnen og arvingen til sir Richard Williams, var høyt verdsatt av dronning Elisabeth I av England som gjorde ham til ridder i 1563, og ga ham den ære å sove i sitt sete av Hinchinbrook den 18. august 1564 da hun reiste tilbake fra et besøk ved University of Cambridge.
Han var i det engelske underhuset i 1563 som en ridder av Shire for Huntingdonshire, og var fire ganger utpekt som høysheriff av Cambridgeshire av Huntingdonshire av dronningen i det 7., 13., 22., og 34. år av hennes styre, og i det 20. nominerte hun ham som kommisjonær sammen med andre for å gjøre undersøkelser angående dreneringen av myrene gjennom Cloughs Cross og til havet.
Han gjorde Huntingdonshire til sitt landlige bosted hele livet, boende ved Ramsey om somrene og i Hinchinbrook. Han reparerte, om ikke bygget, herskapshuset ved Ramsey. Mark Noble har kommentert at han hadde hørt at huset ved Ramsey var kun en jakthytte, men ble ombygd av Henry til en bolig. Han bygde også Hinchingbrooke House ved et nonnekloster, og ved buevinduene plasserte han sin families våpenskjold sammen med dem som han var alliert med.
Henry levde til han ble skikkelig gammel, og døde i begynnelsen av 1604. Han ble gravlagt i All Saints Church i Huntingdon den 7. januar.
Mark Noble har uttalt at Williams ble kalt, grunnet hans gavmildhet, "den gylne ridder", og rapporterte at i Ramsey ble det sagt at når som helst som sir Henry kom fra Hinchinbrook, slengte han betydelig med penger til de fattige bysmenn.
Natt (mytologi)

Natt eller Natti (norrønt: Nátt) er i norrøn mytologi ei gyger, datter av jotnen Norve, og beskrives som den guddom som en personifisering av natten. Hun tilhører det lag i mytologien som forklarer verdens tilblivelse. Æsene satte Natt, sammen med Dag, som er sønn av Delling, til å gå over himmelen hver dag slik at menneskene hadde noe å telle årene etter. I denne hensikt rir hun hver natt hesten Rimfakse over himmelen.
Mytologisk fortellinger er ofte ikke konsekvente og ofte selvmotsignende. Informasjonene om Natts slektstilknytninger slik de er oppgitt i Den yngre Edda er derfor haltende. Hva som kan trekkes ut er at hun er datter av jotnen Norve, og hun ble gift med jotnen Naglfare (ikke til å forveksles med skipet av likelydende navn, Naglfar) som hun fikk datteren Aud med. Deretter ble hun gift med jotnen Ånar som hun fikk datteren Jord med. Så ble hun gift med Dellung av åsaætt, som hun fikk sønnen Dag med.
At hun var gift med Delling og avlet sønnen Dag med ham må betraktes som en variant. Det er fire manuskripter med Gylvaginning, og det eldste av de fire oppgis da også Jord som mor til Dag.

Den yngre Edda

I Gylvaginning i Den yngre Edda er Natt igjen personifisert. I et avsnitt hevder Den høye at Natt er datter av jotun som bor i Jotunheim, og beskriver henne som «svart og døkk» (mørkhudet). Han lister deretter hennes tre barn i tre ekteskap: datteren Aud (med Naglfare), Jord (med Ånar) og Dag (med Delling). Sistnevnte Dag var «ljos og fager etter farsætta». Deretter nevnes det at Odin lot Natt og hennes sønn Dag ri over himmelen på hver sin hest hele døgnet: «Den hesten Dag har, heiter Skinfakse, og det lyser over all lufta og jorda frå fakset hans.» Natts hest, Rimfakse, og «kvar morgon doggar han jordet med skummet frå bikslet sitt.»
Den islandske forskeren Haukur Thorgeirsson har pekt på at blant de fire kjente manuskriptene som inneholder Gylvaginning er det forskjeller i familierelasjonene mellom Natt, Jord, Dag og Delling. Avhengig av manuskriptene er enten Jord eller Natt mor til Dag, og gift med Delling. Haukur slår fast at «det eldste manuskriptet, U, tilbyr en versjon hvor Jord er hustru av Delling og mor av Dag mens de andre manuskriptene, R, W og T, plasserer Natt i rollen som Dellings hustru og som Dags mor», og argumenterer for at «versjonen i U kom til ved en tilfeldighet da skribenten av U eller dens forgjenger forkortet en tekst tilsvarende til den i RWT. Resultatet av denne tilfeldighet havnet da inn i den islandske poetiske tradisjonen.»