Anna Isabel Milbanke

Navn

Hennes var uvanlig komplekst. Hun ble født i London som Anne Isabella Milbanke, det eneste barn av Sir Ralph Milbanke, 6. baronett, og hans hustru Lady Judith Milbanke, søster av Thomas Noel, lord Wentworth. Da Lord Wentworth døde, et par måneder etter Anne Isabellas bryllup, endret hennes far, som arvet en stor del av eiendommen, sitt navn til Sir Ralph Noel, noe hun og hennes ektemann også gjorde da hennes mor døde. Dette var et vilkår i arven; hennes mor skrev også et brev til prinsregenten, og ba om at han gjorde hennes datter til «Lady Wentworth» slik at hennes foreldre slapp å kalle henne «Byron».
Således var hun den første Anne Isabella Byron, baronesse eller Lady Byron, og deretter Anne Isabella Noel, Lady Byron. Hennes onkel hadde både titlene vicomte og baron som ble arvet forskjellig: vicomte ble opphevet og baroniet falt i midlertidig herreløs eller bero mellom hennes mor og hennes fetter, Nathaniel Curzon, 3. baron Scarsdale. Da hennes fetter døde uten en arving i 1856 kunne hun bli baronesse Wentworth som eneste fordringshaver, men hun brukte ikke tittelen. Hun signerte sine brev «A. I. Noel Byron» og i hennes testamente som «Baroness Noel-Byron». Hun var kjent for verden som Lady Byron og for sine venner ved kallenavnet Annabella.

Ungdom

Hun var begavet barn og for å kultivere hennes opplagte intelligens ansette hennes foreldre en lærer som var en tidligere professor ved University of Cambridge, William Frend. Under hans overoppsyn fortsatte hennes utdannelse tilsvarende en hvilken som helst student ved Cambridge: hennes studier involverte klassisk litteratur, filosofi, vitenskap og matematikk, spesielt i det siste var hun spesielt lysende i. Denne fascinasjonen fikk hennes ektemann Lord Byron for kjærlig å kalle henne for hans «prinsesse av parallellogrammer». 
Anne Isabella utviklet seg til en stiv, religiøs kvinne med streng moral. Hun var meget oppmerksom på sin egen intelligens og hadde ingen betenkeligheter med å demonstrere den i hennes sosiale omgivelser. Ofte beskrevet som kald og pertentlig synes hun som en usannsynlig motstykke for den mann som skulle bli hennes ytterst besettelse, den dramatisk mørke og moralsk sprukne Lord Byron. Deres første møte skjedde i mars 1812, og Anne Isabella tilsto senere til sin mor at selv om hun ikke våget å introdusere seg for Lord Byron ville absolutt akseptere hans introduksjon til henne om den ble tilbudt.
Selv om Byrons popularitet var stigende som følge av suksess med hans lange fortellende dikt Childe Harold's Pilgrimage avslo Annabella gjentatte ganger hans oppmerksomheter. Byron på sin side engasjerte seg helt i sin bestreben av henne og i oktober 1812 foreslo han ekteskap. Som svar skrev Annabella et sammendrag av hans karakter og tre dager senere avviste hun ham. Imidlertid var begge sterkt plaget av en ustoppelig interesse av hverandre.
I august 1813 kontaktet hun Byron i brev for den første gang. Brevene fortsatte inn i det neste året, tilbød en del beroligelser og støtte i løpet av den tid da den offentlige mening av ham ikke var i hans favør, andre beskrev «den utilstrekkelig tiltrekning» hun følte for ham. I løpet av denne tiden aksepterte han en invitasjon fra Sir Ralph Milbanke til å besøke Seaham Hall, familiens hjem i grevskapet Durham.

Ekteskap

Lord Byron ga sitt andre frieri til miss Milbanke i september 1814 og hun aksepterte det. Paret ble gift privat og ved en egen tillatelse ved Seaham Hall den 2. januar 1815. Den offisielle prest ved seremonien var hennes illegitime fetter, pastor Thomas Noel av Kirkby Mallory, sønn av hennes onkel, vicomte Wentworth. Ekteparet tok bolig ved Piccadilly Terrace i London.
Byron var i ekstreme økonomiske vanskeligheter, Han avslo penger han ble tilbudt for sine litterære verker ved at han mente at pengene ikke var tilstrekkelige og han hadde vanskeligheter med å selge sine eiendommer ved Newstead Abbey og Rochdale for å dekke sin gjeld. I løpet av sommeren 1815 begynte han slippe løs sitt sinne og sin fiendtlighet på sin hustru. Hans følelsesliv var mørk og begynte å drikke hardt. I et brev til sin halvsøster Augusta Leigh uttrykte hans sin mistenksomhet for at hans hustru hadde brukket låsen på hans skrivepult og undersøkt den. Senere det samme året begynte han et utenomekteskapelig forhold med Susan Boyce, en korpike i London.
Lady Byron ble økende frustrert og desperat. Hun var i de siste stadiene av et svangerskap og fryktet at ektemannen hadde blitt sinnssyk. I november 1815 skrev hun til Augusta og fortalte henne om Byrons sinnelag og oppførsel. Som svar på sin svigerdatters brev reiste Augusta til ekteparet Byrons hus for å assistere. Ved sin ankomst ble hun møtt med Byrons raseri og vrede og hun ble overbevist om at han var blitt gal. Den 10. desember fødte Lady Byron deres eneste barn, en datter de ga navnet Ada. Fødselen hadde derimot ingen beroligende effekt på Byrons fortvilelse og synes isteden å ha forsterket den.

Separasjon

I januar 1816 da ekteparet markerte deres første år sammen foreslo Lord Byron at de skulle oppgi huset ved Piccadilly Terrace. Han anbefalte at Lady Byron skulle ta med Ada til hennes foreldres hus og bli der midlertidig inntil han hadde ordnet opp i sin økonomi. Mistroisk søkte Annabella medisinsk råd da hun var overbevist om at ektemannen var blitt sinnssyk. Hun inviterte en lege til deres hjem for se på ektemannen. Lord Byron var uvitende om besøkets sanne hensikt og Lady Byron fikk rådet at burde gjøre hva ektemannen hadde foreslått og forflytte seg til foreldrenes hjem.
Lady Byron begynte deretter å gi end etaljert dokumentasjon over Byrons oppførsel, sinnsstemninger og tale. Hun kontaktet hans advokat og venn, John Hanson, og kommuniserte hennes bekymring for at Byron ville kunne ta sitt eget liv. Hun ga også Hanson en pamflett om hydrocephalus, «vannhode», fulgt av hennes notater som antydet direkte at Byron kunne lide av denne bestemte lidelsen. Etter dette tok hun med seg Ada og reiste til Kirkby Mallory i Leicestershire. Hun skulle aldri se Lord Byron igjen.

Senere liv

I løpet av den første måneden ved Kirkby Mallory skrev Lady Byron hengivent til Byron og adressert ham som «dearest Duck», «min kjæreste and». Hennes mor skrev også til ham og inviterte ham til å komme på besøk. Imidlertid kom omtanke for at Lady Byron måtte beskyttes og hennes foreldre søkte juridisk støtte. En juridisk skilsmisse ble anbefalt og et brev som foreslo dette ble sendt til Byron. 
Augusta som hadde blitt værende hos Byron ved Piccadilly Terrace tolket brevet som en fare for at Byron ville begå selvmord om han fikk se det. Hun sendte et brev tilbake til Kirkby Mallory hvor hun uttrykte at den største forsiktighet burde bli tatt i henhold til ekteskapet. En uke senere ble forslaget om skilsmisse igjen sendt til Byron ved personlig budbringer. Denne gangen nådde det ham personlig, men han nektet å tro at Lady Byron ikke lenger ønsket å være gift med ham. Han ba Augusta om å skrive til hustruen hvor han svarte at han nektet å oppløse ekteskapet. Han endret mening en kort stund da Lady Byron gjorde det klart at hun mistenkte at Byrons forhold til Augusta var preget av blodskam. Han gikk da med på skilsmisse om hun beviste for ham at ønsket var hennes eget og ikke av press fra hennes foreldre. Som svar kommuniserte Lady Byron igjen sine følelser om Augusta og Byron holdt da sitt ord. I mars 1816 ble skilsmissen gjort gyldig i en privat overenskomst.
Som følge av denne skrev Augusta til Lady Byron og hennes advokat svarte i et privat notat, og denne kalde behandlingen av hans halvsøster opprørte Lord Byron. Ikke lenge etter oppløsningen av ekteskapet forlot han England og levde resten av sitt liv utenlands.
Selv om Annabella ønsket Lord Byron ut av livet sitt var hun fortsatt besatt av ham helt til hun døde. Hun hadde tilbrakt tiden i deres forhold i et desperat forsøk på å redde hans sjel og sikre ham en plass i himmelen. I årene etter deres skilsmisse overbeviste hun seg selv om den tiden hun hadde tilbrakt sammen med ham hadde garantert at han ville oppleve Guds omfavning ved sin død. Hun beholdt hans brev, tok kopier av sine egne til ham og andres brev som omhandlet ham. Omsorgsfullt dokumenterte hun deres forhold, antagelig som en forberedelse for enhver utfordring som Byron kunne ha planlagt for foreldremyndigheten for Ada. Han søkte aldri sin datter, skjønt han sendte bud på dem begge kort tid før sin død i Hellas den 19. april 1824. Lady Byron tok personlig tilfredsstillelse fra denne siste gestus. Hennes besettelse med Byron endte dog ikke med hans død, og isteden lot hun Byron definere hennes liv. Selv om trofast henga seg selv til ulike saker, som fengselsreform og bekjempelsen av opphevelse av slaveriet, fortsatte han å hjemsøke henne for resten av livet.

Datter

Etterhvert som datteren Ada vokste begynte Lady Byron å frykte at hun ville være predisponert for Byrons mørke sinnslidelser og oppførsel, og forsøkte å holde Byrons gener tilbake ved å skolere Ada i vitenskap og i matematikk, og oppmuntret henne i litterære studier. Selv om morens anstrengelser var store var de til syvende og sist forgjeves. Ada var en begavet matematiker, men uttrykte matematikk i metaforer. Hun hadde også mange av sin fars opprørske kvaliteter. Hun giftet seg nitten år gammel, fikk tre barn og fikk en betydelig spillegjeld før hun døde av kreft den 27. november 1852. Lady Byron var tilstede ved hennes dødsseng og nektet henne opium som bedøvelse av den grunn at det ville tåkelegge hennes sinn for mye for hennes anger. Hun var ikke tilstede ved datterens begravelse. Ada var trettiseks ved sin død, det samme alder som hennes far hadde da han døde.

Død

Lady Byron døde av brystkreft den 16. mai 1860, åtte år etter sin datter og en dag før sin 68 års fødselsdag. Hun ble gravlagt i gravlunden Kensal Green Cemetery ved Kensal Green i London. Før hennes død hadde hun delt hennes fortelling om sitt ekteskap med Byron til Harriet Beecher Stowe som utga denne opptegnelsen i 1869, noe som grusla Lord Byrons rykte og omdømme. Dette var første gang mistanken om et incestiøst forhold til hans halvsøster ble satt på trykk.
Lady Byrons baroni ble gitt videre til hennes barnebarn, Byron King-Noel, vicomte Ockham.