Otto Ville Kuusinen

Tidlig karriere

Etter å ha styrtet partiets moderate partileder J. K. Kari i 1906 kom Kuusinen til å dominere Finlands sosialdemokratiske parti. Han var lederen for den finske revolusjonen i 1918 som opprettet den kortvarige finske sosialistiske arbeiderrepublikk. Etter at de røde tapte borgerkrigen flyktet Kuusinen til Moskva og var med til å starte Finlands kommunistparti. Han var medlem av Finlands parlament fra 1908–1913 og var partiets partileder mellom 1911–1917. 
Han fortsatte sitt arbeid som et av de mest betydningsfulle medlemmene av Komintern i det bolsjevist-kontrollerte Russland, som kort tid etter ble Sovjetunionen. I Finland rehabiliterte den moderate fraksjonen av det sosialdemokratiske partiet under Väinö Tanners ledelse, mens Kuusinen og andre radikale ble ansett som de ansvarlige for borgerkrigen av en stadig økende del av befolkningen.
Kraftig hat mot sosialistene i Finland i tiden etter borgerkrigen fikk mange finske sosialister til å emigrere til Sovjetunionen for å «skape sosialisme». Men Stalins utrensninger var et hard slag for finnene i Sovjetunionen, og de fleste av dem som ikke flyktet tilbake til Finland ble henrettet. Kuusinens rykte i Finland ble ytterligere forverret da det viste seg at han var en av de få som ikke ble offer for de stalinistiske deportasjoner, henrettelser og rettssaker.

Terijokiregjeringen

Etter at sovjetiske styrker invaderte Finland 30. november 1939, ble han utnevnt som formann for Terijokiregjeringen, Stalins marionettstat (den såkalte finske demokratiske republikk) ment for å styre det okkuperte Finland. Men siden krigens gang ikke utviklet seg som Sovjetunionen hadde planlagt, og en fredsavtale med den finske regjeringen ble uunngåelig for den sovjetiske regjeringen, ble Kuusinen lagt til side og utnevnt som formann for det Karelo-finske SSRs råd mellom 1940–1956.
Kuusinens deltakelse i Terijokiregjeringen avgjorde hans rykte blant finske sosialister som en quisling, og, i motsetning til dens påtenkte effekt, medvirket dette til at det finske folket samlet seg for å hele sårene fra borgerkrigen for å kjempe mot den sovjetiske invasjonen.

Annet arbeid og død

Etter å ha flyktet fra Finland til Sovjetunionen ble Kuusinen en innflytelsesrik embetsmann i den statlige administrasjonen. Han var medlem av Sovjetunionens Politbyrå, det høyeste statlige organ. Kuusinen fortsatte sitt arbeid under Nikita Khrusjtsjovs ledelse (1953–1964). Han var sekretær for Sovjetunionens kommunistpartis sentralkomité mellom 1957 og 1964. I 1952 og igjen i 1957 ble han også valgt til presidium av den sentralkomiteen. 
Kuusinen var en av redaktørene av Marxismen-leninismens grunnlag, som anses som en av de grunnleggende verkene innenfor dialektisk materialisme og leninistisk kommunisme. I Kreml politikk han ble ansett som liberal – og fra den tidsmessige avstanden pekte hans tenkning frem til perestroika. Mens han redigerte et nytt partiprogram for «rask utvikling av landbruk, industri og teknologi» gikk han inn for å gi opp konseptet proletariatets diktatur, til forferdelse for de mere konservative ideologene. I dette ble han støttet av Khrusjtsjov.
Kuusinen ble valgt til medlem av Det sovjetiske vitenskapsakademi i 1958. 
Kuusinen døde i Moskva 17. mai 1964. Han ble kremert, og hans aske ble begravd ved Kremls mur. Hans datter Hertta Kuusinen var også en fremstående finsk politiker etter andre verdenskrig.