Angelsaksisk litteratur

Angelsaksisk litteratur, også kalt gammelengelsk litteratur, består av den litteratur som ble skrevet på angelsaksisk (gammelengelsk) i løpet av Englands 600-årige angelsaksiske periode, fra midten av 400-tallet og fram til den normanniske erobringen av England i år 1066. Disse tekstene inkluderer sjangre som episk poesi, hagiografier (helgenbiografier), prekener (forkynnelser), bibeloversettelser, lovverk, krøniker og gåter. I alt er det blitt bevart rundt 400 manuskripter fra denne perioden, en betydelig corpus (mengde) som har interesse både for allmennheten og vitenskapelig forskning.
Et av de viktigste verkene fra den angelsaksiske perioden er diktet Beowulf, som har fått en status i England som «nasjonalepos». Den angelsaksiske krønike er betydningsfull som en historisk dokumentasjon av perioden ved å være kronologi av tidlig engelsk historie, mens det korte religiøse diktet Cædmons hymne fra 600-tallet er det eldste bevarte litterære verket på engelsk. Av angelsaksisk poesi, som kan betraktes som mest betydningsfull innenfor angelsaksisk litteratur, er det ikke bevart mer enn 30 000 linjer samlet poesi.
Angelsaksisk litteratur har gått gjennom ulike forskningsperioder – på 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet var fokuset plassert på Englands germanske røtter, senere ble de litterære kvalitetene fremhevet, og i dagens forskning er hovedvekten plassert på paleografi, den filologiske forskningen innenfor skriftens utvikling og anvendelse i eldre tid samt lesning og tolkning av håndskrifter, og de fysiske manuskriptene i seg selv. Forskerne diskuterer ulike emner som datering, opprinnelsessted, forfatterskap, og sammenhengen mellom angelsaksisk litteratur og det øvrige Europa i middelalderen.

Elegisk poesi

Knyttet til heroiske fortellinger er et antall kortere dikt fra Exeterboken som er blitt beskrevet som «elegier» (klagesanger) eller «visdomspoesi». 
De er lyriske og lik Boëthius’ diktning i deres beskrivelser av skjebnens hell og ulykker i livet. Dyster og tungsindig er det bemerkelsesverdige diktet Ruinen som forteller om inntrykket av forfallet av en fordums storartet by i romersk Britannia (de engelske byene forfalt etter at romerne trakk seg ut tidlig på 400-tallet mens de tidlige engelskmennene fortsatte sin jordbruksliv), og Vandringsmannen (The Wanderer), hvor en eldre mann taler om et angrep som skjedde i hans ungdom og hvor hans venner og ætt ble drept; minnene om slakting har forblitt hos ham hele livet. Hans tviler på klokskapen i den voldsomme beslutningen å gå imot en mulig overlegen hærstyrke: den vise deltar i krigen for å bevare samfunnet og løper ikke hodestups ut i krigen, men søker forbundsfeller når stridspartene er av ulik styrke. 
Denne poeten finner liten ære i tapperhet for tapperhetens egen del. Sjøfareren (The Seafarer) er fortellingen om en melankolsk avskjed fra hjemmet på sjøen, fra hvor det eneste håpet om forsoning er himmelens glede. Andre visdomsdikt inkluderer Wulf og Eadwacer, Hustruens klagesang (The Wife's Lament), og Ektemannens beskjed (The Husband's Message). Kong Alfred av England skrev et visdomsdikt over forløpet til hans regime basert løselig på den nyplatoniske filosofien til Boëthius som kongen kalte for Boëthius’ sanger (Lays of Boethius). Samtlige titler over er for øvrig av senere dato. De angelsaksiske diktene benyttet ikke titler.

Klassisk og latinsk poesi

Flere gammelengelske dikt er tilpasninger av senklassiske filosofiske tekster. Det lengste er en oversettelse av Boëthius’ Filosofiens trøst som ble bevart i Cotton-biblioteket. Et annet er Føniks (The Phoenix) i Exeterboken, en allegorisering av De ave phoenice av Lactantius.
Andre kortere dikt er avledet fra den latinske tradisjonen med bestiarier, det vil si dyrefabler. Noen eksempler er Panteren (The Panther), Hvalen (The Whale) og Åkerhøne (The Partridge).

Andre typer dikt

Andre poetiske former som eksisterte i angelsaksisk litteratur inkluderte gåter, korte vers, gnomer (fra gresk, «å vite», en form for utsagn), og mnemoniske dikt for å huske lange lister med navn.
Exeterboken har en samling på 95 gåter. Svaret følger ikke med gåtene, et antall av dem er kjent og blir fortsatt benyttet som gåter i dagliglivet, men noen av dem har ukjente svar.
Det er korte vers funnet i margene på manuskripter som tilbyr praktiske råd. Det er botemidler mot tap av krøtter, hvordan å håndtere en forsinket fødsel, bisvermer, og annet. Det lengste blir kalt for Ni urtetrolldommer (Nine Herbs Charm), og er sannsynligvis av førkristen og hedensk opprinnelse.
Det er også en gruppe av mnemoniske dikt komponert for å hjelpe med å huske utenat lister og rekker med navn og for å holde objekter i orden. Disse diktene er kalt for Menologium, Apostlenes skjebner (The Fates of the Apostles), Runediktet (The Rune Poem), Fastesesongene (The Seasons for Fasting) og Instruksjoner for kristne (Instructions for Christians).

Lignelser, synonymer og allegorier

Angelsaksisk poesi er markert av en særegen bruk av lignelser eller synonymer, noe som er en konsekvens av både dens struktur og med den hyppige bruk av tekstbilder. Det store antallet synonymer hadde sin grunn i de krav som bokstavrimet krevde av poeten, men variasjon var et annet virkemiddel ved at det ble benyttet flere ord for samme mening. 
Angelsaksisk poesi har en dramatisk stil med hurtig gangart, og er følgelig ikke sammenlignbar med eksempelvis den vidstrakte, dekorative stilen i den irsk-keltiske poesien i samme periode. Hvor en irsk poet kunne benytte 3 eller 4 sammenligninger for å understreke et poeng var den angelsaksiske poeten fornøyd med en enkelt kjenning før diktet sprang videre (se Irsk poesi).
Dette kommer også til uttrykk i angelsaksisk diktnings avhengighet til metaforer, spesielt dens bruk av kjenninger. Et eksempelet på dette finnes i Vandringsmannen (The Wanderer) hvor en slagscene blir referert til som en «storm av spyd». Denne referansen til et slag gir oss en mulighet til å se hvordan angelsaksere så på krig: uberegnelig, kaotisk, brutalt, og kanskje også som en naturfunksjon. Det er med disse stilistiske og tematiske elementene man bør ha i minnet når man første gang tilnærmer seg angelsaksisk eller gammelengelsk poesi.

Digresjoner og egne poetiske ord

Digresjoner har i dag negativ klang, men når fortelleren av Beowulf trår ut av hovedhandlingen skjer det av god grunn for å belyse personene, deres handlinger, og den verden dikteren står i. Det er to typer digresjoner: fortellingen-innenfor-fortellingen, og når en fortelling først blir fortalt kort og nedsettende av en person, og deretter fortalt på nytt av en annen, lengre og ærefullt.
Karakteristisk for angelsaksisk poesi er dens bruk av arkaiske ord, og disse ordene var alene forbeholdt poesien, og ved at man i dagligtale benyttet andre ord for det samme. De poetiske ordene kan være enkeltord, sammensetninger eller lengre konstruksjoner. I norrøn litteratur kalles dette for heiti.

Bokstavrim

Bortimot all angelsaksisk poesi er komponert uten rim på fire trykkbetonte stavelser («topper») som alternerte med ubestemt antall trykksvake stavelser («senkninger»), knyttet sammen med bokstaver som ligner på hverandre, såkalt bokstavrim. Alle vokaler rimer med alle andre, mens alle konsonanter rimer kun med andre konsonanter. Dette høres fremmed ut for moderne ører i henhold til vårt vante poesimønster med rim og konstante antall av ubetonte stavelser. Tilsvarende også med allitterasjon eller bokstavrim. 
Gammelengelsk poesi benyttet bokstavrim ved at den innledende konsonantlyden blir gjentatt gjennom linjen. Eksempelvis i Beowulfs verselinje «weras on wil-siþ wudu bundenne», «man on desired journey bound the ship», rimer de fleste ordene på konsonanten «w». Så gjennomgående og viktig er allitterasjonens form at i den overstående siterte linjen at poeten sannsynligvis begynte med ordkombinasjonen «wil-siþ» («desired journey») som den viktigste ideen i linjen og lot de påfølgende ordene bokstaverime med dette og lar bokstavrimet form setningen.

Muntlig-formularisk diktning

Angelsaksisk poesi har blitt omfattende studert for å bevise teorien at den var resitert i henhold til «muntlig-formularisk skjema» (engelsk «oral-formulaic»). Grunnlaget ligger i at mange uttrykk og vendinger går igjen i andre dikt, eksempelvis er det ikke mindre enn 11 av de 18 halvlinjer i Cædmons hymne som har paralleller i andre dikt. Det er også funnet tilsvarende tilfeller i Beowulf og andre dikt. 
Milman Parry framsatte teorien under arbeidet med Homers diktning, og siden støttet av Albert Bates Lord i dennes arbeid med sydslavisk diktning at den klassiske episke diktningen ble skapt gjennom en muntlig-formularisk prosess hvor skaldene skaper diktningen direkte og uten en fastlagt tekst. Hver fremførelse, like en impresjonistisk jazzkonsert, ga således en helt ny gjenskapelse av diktet, men basert på et stort forråd av «formler» i henhold til versemålets krav. I motsetning til denne teorien er Bedes eget vitnemål at Cædmon skapte sitt dikt og at Bede selv tilsynelatende la stor vekt på diktet som en nyskapelse. En vanskelighet med teorien er at det er kun den skriftlige utgaven som er bevart, ikke den antatte muntlige tradisjonen. Teorien har også sine kritikere som hevder at diktene ble komponert delvis i henhold til en moderne ord-for-ord-prosess, og delvis også i henhold til å sette sammen tema og formularer.

Gammelengelsk prosa

Mengden av bevart gammelengelsk prosa er langt større enn mengden av poesi. Mesteparten av de bevarte prosateksten er prekener og latinske oversettelser av religiøse verker. Engelsk prosa fremstår først på 800-tallet (av det som er kjent) og fortsatte å bli nedtegnet til ut 1100-tallet.

Kristen prosa

Den mest kjente forfatteren av gammelengelsk var kong Afred som oversatte mange bøker fra latin og til gammelengelsk. Disse oversettelsene var blant annet pave Gregor I den stores Pastoral omsorg (Liber Regulae Pastoralis), en håndbok for prester om hvordan å håndtere sine plikter; Filosofiens trøst av Boëthius; og Soliloquies av Augustin av Hippo. Alfred var også ansvarlig for en oversettelse av femti salmer fra Salmenes bok.
Andre betydningsfulle gammelengelske oversettelser ble skrevet av assosierte til kong Alfred, blant annet et ledsagerstykke av Augustins Gudsstaten (De civitate Dei), Dialogene av Gregor den store, og Anglerfolkets kirkelige historie (Historia ecclesiastica gentis Anglorum) av Beda den ærverdige. Kanskje det viktigste verket var oversettelsen av Orosius’ Verdenshistorie, spesielt siden det ble betydelig utvidet med originale bidrag, blant annet fortellingen til nordmannen Ottar fra Hålogaland som gir blant de første skriftlige vitnesbyrd om Norge som nasjon. 
Ælfric av Eynsham, som skrev på slutten av 900-tallet og begynnelsen av 1000-tallet, var den mest profilerte forfatteren av angelsaksiske prekener, og som ble kopiert og tilpasset for bruk til langt inn i på 1200-tallet. Han skrev et antall helgenbiografier, et gammelengelsk verk om tidsberegning, pastorale brev, oversettelser av de første seks bøkene i Bibelen, ordbøker og oversettelser av andre deler av Bibelen, blant annet Salomos ordspråk, Visdommens bok og fra Ecclesiasticus (Det gamle testamente).
I samme kategori som Ælfric var den samtidige Wulfstan, erkebiskop av York. Hans prekener var meget stilistiske og som han skrev i en rytmisk form med allitterasjon. Preknene ble skrevet på gammelengelsk, selv om de er kjent under sine latinske navn blant annet Sermo Lupi ad Anglos (Ulvens preken til anglerne) hvor han legger skylden for vikingenes invasjoner og herjinger på engelskmennenes egne synder. Han skrev en rekke kirkerettslige tekster, Institusjonenes regjeringsform (Institutes of Polity) og Edgars kirkelov (Canons of Edgar).
En av de tidligste angelsaksiske prosatekstene er Martyrhistorie (Martyrology), informasjon om helgene og martyrene i henhold til deres årsdager og festivaler i kirkekalenderen. Det har blitt bevart i seks fragmenter. Det er antatt at det stammer fra 800-tallet av en anonym forfatter fra Mercia i regionen Midlands.
Den eldste samlingen av prekener er Blicklinghomiliene i Vercelliboken og dateres til 900-tallet.
Det er et antall prosaverker om helgenes liv. Utover de som er skrevet av Ælfric finnes prosastykker om Sankt Guthlac i Vercelliboken, livet til Margareta av Antiokia og livet til Sankt Chad av Mercia. Det er fire biografier i Juliusmanuskriptet: De hellige syv sovere, Sankt Maria av Egypt, Sankt Eustachius og Sankt Euphrosyne.
Det er mange gammelengelske oversettelser fra ulike deler av Bibelen. Ælfric oversatte de første seks bøkene i Bibelen (Hexateuch, «seks ruller»). Det er en oversettelse av Evangeliene. Den mest populære var Nicodemus’ evangelium (eller Pontius Pilatus’ gjerninger). Andre var blant annet Pseudo-Matteus’ evangelium, Apostelen Paulus’ visjoner (eller åpenbaring), Vindicta salvatoris, og Apostelen Tomas’ visjoner (eller åpenbaring).
En av de største samlingene av angelsaksiske tekster er rettslige tekster satt sammen og tatt vare på i klostrene. Disse inkluderer mange ulike tekster: opptegnelser av donasjoner fra adelen, testamenter, dokumenter om emansipasjon (frigivninger), boklister og lister over relikvier, hoffsaker og regler for laugene. Alle disse tekstene gir verdifulle innsikt i den sosiale historien i den angelsaksiske epoken, men er også av litterær verdi. Eksempelvis, noen av hoffsakene er fortellinger som er interessante for deres bruk av retorikk.

Verdslig prosa

Den angelsaksiske krønike ble sannsynligvis påbegynt på kong Alfreds tid og fortsatte i over 300 år som en historisk årbok over angelsaksisk historie.
Et enkeltstående eksempel på en klassisk romanse har blitt bevart, det er et fragment av en fortelling om Apollonius fra Tyr, ikke til å forveksles med den stoiske filosofen Apollonius av Tyr, antagelig oversatt på 1000-tallet fra en nå tapt gresk tekst.
En munk som skrev på angelsaksisk på samme tid som Ælfric og Wulfstan var den lærde Byrhtferth av Ramsey. Han skrev bøkene Enchiridion og Handboc både på latin og angelsaksisk som studier i matematikk og retorikk.
Ælfric skrev også to nyvitenskapelige verker, Hexameron og Interrogationes Sigewulfi, som handlet om fortellinger om skapelsen. Han skrev også en grammatikk og en glossar (ordliste) i angelsaksisk som ble kalt for Latin, senere brukt av studenter som var interessert i lære gammelfransk ettersom den også hadde en gammelfransk ordliste.
Det er mange bevarte tekster som består av regler og beregninger for å bestemme religiøse festivaler, og tabeller for å beregne tidevann og månefaser.
I Nowellkodeksen er teksten til Østens underverker (The Wonders of the East) som inkluderer et bemerkelsesverdig kart over verden, og andre illustrasjoner. Også i samme manuskript er Aleksanders brev til Aristoteles. Etter som dette er det samme manuskriptet som inneholder Beowulf har noen forskere spekulert om det kan ha vært ment som en samling bestående av eksotiske steder og vesener.
Det er et antall interessante medisinske verker. Det er en oversettelse av Apuleius’ Herbarium med illustrasjoner, funnet sammen med Medicina de Quadrupedibus. En annen samling av tekster er Balds legebok (Bald's Leech book) fra 900-tallet som inneholder planter og urter og en del kirurgisk botemidler. En tredje samling er kjent som Lacnunga med virkemidler bestående av trolldomsbeskyttelser, besvergelser og hvit magi.
Angelsaksiske rettslige tekster er stor og betydningsfull del av de bevarte manuskriptene. I løpet av 1100-tallet hadde de blitt satt sammen til to store samlinger (se Textus Roffensis). De inkluderer kongens lover som begynner med de av Æthelbert av Kent, og tekster som handler om bestemte saker og steder i landet. Et interessant eksempel er Gerefa som gir hovedtrekkene til pliktene til en tjenestemann, en «reeve», ved et større landgods. Det er også et omfattende bind med rettslige dokumenter relatert til klostrene.

Forsknings- og virkningshistorie

Gammelengelsk eller angelsaksisk litteratur forsvant ikke i 1066 med den normanniske erobringen av England. Mange prekener og verker ble fortsatt lest og var i bruk i deler eller hele opp til 1300-tallet, og ble videre katalogisert og organisert. I løpet av reformasjonen i England, da klosterbibliotekene ble spredt, ble manuskriptene samlet av oldtidsforskere og lærde. Blant disse var Laurence Nowell, Matthew Parker, Robert Bruce Cotton og Humfrey Wanley, derav navnene på en del av manuskriptene i moderne tid. På 1600-tallet begynte en tradisjon med å skape litterære ordbøker og referanser av angelsaksisk litteratur. Den første var William Somners Dictionarium Saxonico-Latino-Anglicum (1659). Ordbokforfatteren Joseph Bosworth begynte en ordbok på 1800-tallet som ble fullført av Thomas Northcote Toller i 1898 som fikk tittelen An Anglo-Saxon Dictionary, og ble siden også oppdatert.
Ettersom gammelengelsk var et av de første morsmål som ble skrevet ned søkte 1800-tallets forskere etter røttene til en europeisk «nasjonalkultur» (se Romantisk nasjonalisme) og hadde således spesiell interesse for angelsaksisk litteratur. Gammelengelsk ble dermed en del av universitetsstudiene. Etter den andre verdenskrigen har det vært en økende interesse for de fysiske manuskriptene i seg selv. Neil Ker, en paleografer, utga den banebrytende Catalogue of Manuscripts Containing Anglo-Saxon (Katalog av manuskripter inneholdende angelsaksisk) i 1957, og ved 1980 var bortimot alle angelsaksiske manuskripter blitt gjenutgitt på engelsk. J.R.R. Tolkien, kjent som en forfatter av fantastisk litteratur, er kreditert for å ha skapt en bevegelse for å se på gammelengelsk som et emne for litterær teori i hans forelesninger fra 1936. Disse ble siden utgitt av hans sønn i 1983 i form av essaysamlingen Beowulf: The Monsters and the Critics.
Angelsaksisk litteratur har hatt en påvirkning av moderne litteratur. Noen av de mest kjente oversettelsene inkluderer William Morris' oversettelse av Beowulf og Ezra Pounds oversettelse av Sjøfareren. Påvirkning på poesien kan bli følt hos moderne poeter som T. S. Eliot, Ezra Pound og W. H. Auden. Mange av emnevalget og terminologien i heroisk poesi kan bli sett i populære verker som Hobbiten, Ringenes herre og mange andre.