Norsk erstatningsrett

Hensyn bak erstatningsretten

Hovedhensynet bak denne grenen av privatretten er at skadelidte skal stilles som om skaden ikke skjedde. Dette hensynet kalles ofte reparasjonshensynet. Et annet hensyn bak erstatningsretten er prevensjonshensynet. Det at en eventuell skadevolder vil stå økonomisk ansvarlig for sine handlinger har en forebyggende effekt og gjør at folk handler mer aktsomt enn de ellers ville.

Historie

Norsk erstatningsrett har røtter i gammelgermansk rett, hvor hovedregelen var at skade kunne kreves erstattet uavhengig av om skadevolder voldte skaden ved skyld. Romerskrettslige tankemønstre gjorde seg imidlertid gjeldende, og det ble, i tråd med de liberalistisk-individualistiske holdninger som med tiden fikk innflytelse, regnet som en gjeldende rettssetning at erstatningsansvar var betinget av skyld.
På 1800-tallet så man dog spiren til et generelt objektivt ansvar for farlige bedrifter, idet ulike virksomheter ble idømt ansvar selv om de ikke kunne klandres for skadeforvoldelsen. I dag synes erstatningsansvaret å bero like mye på skyld som på rent objektive forhold. Det vanligste ansvarsgrunnlaget er likevel det ulovfestede culpaansvaret, der en spør om skadevolder var så aktsom som han burde være.

Vilkår for erstatning

Etter alminnelig norsk erstatningsrett må tre grunnvilkår være oppfylt for at en skadelidt skal bli tilkjent erstatning:
1. Den skadelidte handlingen må ha ført til et økonomisk tap.
2. Skadevolderen må ha foretatt en ansvarsbetingende handling eller det må foreligge et annet ansvarsgrunnlag.
3. Det må være faktisk og rettslig årsaksammenheng mellom skaden og den ansvarsbetingende handlingen.

Culpagrunnlaget

Den alminnelige culparegelen er utviklet gjennom fast og langvarig rettspraksis og teori. Culpa (ved uaktsomhet) foreligger dersom skadevolder burde ha reagert og avverget risikoen før risikoen utløste skaden. Det overordnede spørsmålet blir derfor om «påstått skadevolder» burde reagert på risikoen (som for eksempel kjøringen hans representerte).
Vurderingen tar utgangspunkt i rolleforventningen til en normal fornuftig person i skadevolders situasjon.

Sentrale vurderingmomenter

Tilknytning
For at det skal kunne kreves at skadevolder burde reagert på risikoen må det i det minste foreligge et tilnytningsforhold mellom skadevolder og risikoen. Som regel er dette uproblematisk. Den som selv skaper risikoen ved sin egen aktive handling er alltid rette vedkommende til å reagere. Der «påstått skadevolder» ikke har skapt risikoen ved egen handling, men heller opptrådt passivt, kan det være problematisk om det foreligger tilstrekkelig nær tilknytning. Ansvar er da normalt betinget av at det foreligger et særskilt grunnlag som oppfordret til reaksjon. Eksempler på dette er der det foreligger instruks om å handle, for eksempel gjennom arbeidskontrakt, eller der risikoen er skapt av en innretning som skadevolder eier eller leier.
Alternativ handling:
Skadevolders oppfordring til å reagere påvirkes av muligheten til å gjennomføre en alternativ handling som ville eliminert risikoen. Dersom det ikke forelå en alternativ handling som ville avverget risikoen, må «påstått skadevolder» gå fri for skyld. Der det foreligger en alternativ handling vil handlingens gjennomførbarhet og effektivitet utgjøre moment i vurderingen om «påstått skadevolder» burde reagert. Jo lettere det var å gjennomføre handlingen og jo mer effektivt den ville avverget skaden, jo mer taler det for at «påstått skadevolder» burde reagert. Dersom de alternative handlinger ville satt andre i fare kan det ikke kreves at «påstått skadevolder» burde reagert. Unntaket er der skadevolder kan klandres for å ha satt seg selv i en slik posisjonen, slik at det kan sies at han burde reagert på et tidligere tidspunkt.
Risikoen størrelse:
Hvorvidt det kan kreves at påstått skadevolder burde reagert på risikoen og gjennomført den alternative handlingen beror på risikoens størrelse i art og grad. Risikoen må ha vært av en slik alvorlighet, både når det gjelder mulig omfang og sannsynlighet for skadeinntreden, at det ga «påstått ansvarlige» oppfordring til å gjennomføre den alternative handlingen. Det må altså her vurderes hvilke typer skade det var risiko for, og hvor sannsynlig det var at skade ville inntre.
Dersom det var andre risikomomenter som var mer fremtredende og derfor mer aktuelle å rette oppmerksomheten mot, kan det tale for at påstått skadevolder hadde mindre oppfordring til å reagere på den aktuelle risikoen. Man kan si at skadevolderen da har mindre tankekontakt til risikomomentet
Skadelidtes opptreden:
Skadelidtes opptreden utgjør en objektiv faktor i det risikobildet «påstått skadevolder» skulle reagert på. Dersom skadelidte har bidratt til skaden gjennom uventet og unaturlig opptreden, kan man si at skadeinntreden fremstod som mindre sannsynlig for skadevolder på det kritiske tidspunkt(altså tidspunktet det eventuelt skulle kreves at han burde reagert). Risikoen er i så fall mindre i grad, noe som senker oppfordringen til reaksjon.

3. Årsakssammenheng

For at «påstått skadevolder» skal kunne bli ansvarlig må hans uaktsomhet være en avgjørende grunn for at skaden inntraff. Dersom skaden ville inntruffet uansett kan ikke «påstått skadevolder» kjennes ansvarlig. Dette omtales som kravet til faktisk årsakssammenheng. Dersom «påstått skadevolders» handling er så bagatellmessig i risikoutløsningen at det er vanskelig å ta stilling til om den var avgjørende for skaden, så er ikke kravet til årsakssammenheng oppfylt. Høyesterett har derfor stilt krav til at «påstatt skadevolders» handling må ha vært en ikke uvesentlig faktor i risikoutløsningen («ikke uvesentlig» er ikke det samme som «vesentlig»). Dersom slik faktisk årsaksammenheng kan påvises er utgangspunktet at skadevolder er ansvarlig. Den grunnleggende Høyesterettsdommen om årsakssammenheng er P-pilledom II, Rt. 1992 s. 64.
Høyesterett har oppstilt ytterligere krav til årsakssammenhengen. Selv om faktisk årsakssammenheng foreligger er det ikke alltid rimelig at «påstått skadevolder» blir ansvarlig. Disse kravene omtales gjerne som rettslige avgrensninger eller adekvanslæren.
For det første må skaden ha vært en påregnelig følge av «påstått skadevolders» handling. Den aktuelle skaden må være noe en normal person i «påstått skadevolders» rolle ville ha kunnet forutberegne da han foretok handlingen.   
For det andre stilles krav til at skaden ikke må ha vært for fjern og avledet. Dette er aktuelt når det er en lang årsaksrekke mellom skadevoldende handling og skaden, særlig der det er tale om tredjemannsskader. I Flymanøverdommen i Rt. 1973 s. 1286 stilte Høyesterett opp et krav om «en viss nærhet i årsakssammenheng, uavhengig av den konkrete påregnelighet». Dette skapte således en sondring mellom påregnelighet og nærhet.
Det finnes også økonomiske tap som ikke har erstatningsrettslig vern. I Steriliseringsdommen gikk et ektepar til sak mot et helseforetak som hadde utført en steriliseringsoperasjon. Ekteparet fikk likevel barn, og krevde erstatning for utgiftene de hadde hatt ved å ta omsorg for barnet. Høyesterett kom enstemmig til at erstatning for et slikt tap ville hatt en uheldig signaleffekt overfor den egenverdi det har å få barn.