Khariton

Khariton fra Afrodisias (gresk: Χαρίτων Ἀφροδισεύς) var forfatter av den antikke greske romanen som antagelig het Kallirhoe (basert på subskripsjonen i det eneste bevarte manuskriptet), skjønt det ble jevnlig referert til som Khaireas og Kallirhoe (som mer justert med tittelen gitt i toppen av manuskriptet). Nyere bevis fra fragmenter av teksten på papyrus antyder at romanen kan ha blitt skrevet på midten av 100-tallet e.Kr., noe som gjør den til den eldste komplette bevarte romanse på prosa fra antikken. Det er også den eneste som gjør bruk av åpenbare historiegrafiske bakgrunnsegenskaper for sannsynlighet og struktur, men i samsvar med elementer fra gresk mytologi, ettersom den kvinnelige hovedfiguren Kallirhoe er hyppig sammenlignet med gudinnene Afrodite og Ariadne, og hovedfiguren Khaireas med tallrike helter, både direkte og indirekte. Ettersom fiksjon har handling fra fortiden, og historiske figurer inngår i handlingen, kan Kallirhoe bli forstått som den første historiske roman. Den ble senere etterlignet av Xenofon fra Efesos, Heliodor fra Emesa og andre.

Datering av Khariton

Ingenting er sikkert kjent om Khariton utover hva han selv hevder i sin roman, og som introduserer ham som «Khariton fra Afrodisias, sekretær av rhetor Athenagoras». Navnet Khariton betyr «mann av nåde» og har blitt betraktet som et pseudonym egnet til det romantiske innholdet av hans roman, men både Khariton og Athenagoras opptrer som navn på inskripsjoner fra Afrodisias.
Den siste mulige dato hvor Khariton kunne ha skrevet, er bevitnet i det papyrus som inneholdt fragmenter av hans verk, og det kan bli datert ved paleografi til rundt 200 e.Kr. Analyser av Kharitons språk har frambrakt et mangfold av forslag til datering. På 1800-tallet, før papyrusen ble oppdaget, var en dato så sent som på 500-tallet e.Kr. foreslått på stilistisk grunnlag, mens forskeren A. D. Papanikolaou argumenterte i 1979 for andre halvdel av 100-tallet f.Kr. En nyere undersøkelse av Kharitons ordforråd favoriserer en dato på slutten av 100-tallet eller tidlig på 200-tallet e.Kr.
Edmund Cueva har argumentert at Khariton også støttet seg på Plutarks vita over den mytologiske Thesevs for tematisk materiale, eller kanskje direkte på en av Plutarks kilder, en dunkel mytograf ved navn Paion fra Amathus. Om kilden er Plutark, kan en dato etter første fjerdedel av 200-tallet indikeres. Det finnes dog en referanse til et verk kalt «Callirhoe» i Satirene til Aulus Persius Flaccus som døde i år 62. Om dette er Kharitons roman, vil det indikere en relativ tidlig dato. Det er generelt antatt at Khariton har skrevet før noen annen gresk romanforfatter, i henhold til hva som er blitt bevart av tekster, noe som gjør hans verk eller Petronius' Satyricon til det tidligste bevarte eksempel på den europeiske roman.

Kallirhoe

Kharitons roman eksisterer i kun et eneste (og noe upålitelig) manuskript som er fra 1200-tallet. Det ble ikke utgitt før på 1700-tallet, og var ubemerket før på 1900-tallet. Det gir uansett innsikt i utviklingen av antikkens fiksjon eller skjønnlitteratur på prosa.

Utsnitt av handlingen

Fortellingen er plassert mot en historisk bakgrunn på 400-tallet f.Kr. I den greske byen Siracusa på Sicilia blir Khaireas hodestups forelsket i den overnaturlig vakre Kallirhoe, som er datter av Hermokrates, en helt fra Peloponneskrigen, og den viktigste politiske figuren i Siracusa, og setter således fortellingen i en bestemt tid og et sosialt miljø. Hennes skjønnhet (kallos) imponerer og forstemmer folk, da hun er som en jordisk motpart til Afrodite. Khaireas og Kallirhoe blir gift, men da går hennes mange skuffede friere sammen i en sammensvergelse i lure Khaireas til å tro at hun er utro. Khaireas slår til henne så hardt at hun faller overende som om hun var død. Det blir holdt en begravelse, og hun blir lagt i graven og den blir lukket igjen over henne, men da viser det seg at hun kun lå i koma og våkner opp i tide til å skremme pirater som har åpnet graven for å plyndre den. De tar seg raskt inn i igjen og drar henne med seg for å selge henne som slave i byen Milet på kysten av Anatolia. Her blir hennes nye herre Dionysios forelsket i henne og gifter seg med henne. Hun er for redd til å fortelle at hun allerede er gift (og gravid med Khaireas). Av den grunn tror Dionysios at Kallirhoes sønn vil bli hans egen.
I mellomtiden har Khaireas fått høre at hun fortsatt lever, og han drar ut for å lete etter henne. Han blir selv tatt til fange og gjort til slave. Artaxerxes, den store kongen av Persia, får høre om dem, og må avgjøre hvem som er den riktige ektefellen, men kongen tenker å sikre seg Kallirhoe for seg selv. Da det bryter ut krig, greier Khaireas å storme den persiske festningen i Tyr sammen med egyptiske opprørere, og vinner deretter et sjøslag mot perserne, og deretter blir de to som elsker hverandre endelig forent igjen. Kallirhoe skrev et brev til Dionysos hvor hun ba ham sende hennes sønn til Siracusa. Deretter vender Khaireas og Kallirhoe i triumf tilbake til hjembyen hvor Kallirhoe ofrer til Afrodite, kjærlighetsgudinnen, som rettledet hendelsene i fortellingen.

Det historiske grunnlaget

Flere av figurene i Kallirhoe kan bli identifisert med historiske figurer, skjønt deres portretter er ikke alltid særlig historisk nøyaktige. Hermokrates var en virkelig historisk hærfører fra Siracusa, og hadde en datter, hvis navn vi ikke lenger kjenner, og som ble gift med Dionysios I av Siracusa. Denne Dionysios var en tyrann av Siracusa fra 405 til 367 f.Kr. og ikke en beboer av Milet. Imidlertid har Kallirhoes forventninger om at hennes sønn skulle bli sendt tilbake til Siracusa etter å ha blitt oppfostret som Dionysios' egen sønn, har blitt knyttet til det faktum at den historiske Dionysios I ble etterfulgt i Siracusa av sin sønn Dionysios II. Den historiske datteren av Hermokrates døde etter et voldelig angrep fra soldater. At Kallirhoe kun tilsynelatende virket død etter å ha blitt slått av Khaireas, synes å ha vært en bevisst endring som gjorde det mulig for Khariton «å gjenopplive henne for eventyr utenlands».
Kharitons persiske konge Artaxerxes representerer Artaxerxes II av Persia. Ettersom Hermokrates døde i 407 f.Kr. og Artaxerxes ikke kom på tronen før i 404 f.Kr. er Khariton noe anakronistisk i å la Hermokrates leve under Artaxerxes' styre. Helten Khaireas er ikke en historisk figur, skjønt hans navn minner om Khabrias, en hærfører fra Athen som kjempet i et egyptisk opprør mot Persia en gang rundt 360 f.Kr. Hans erobring av Tyr kan være basert eller inspirert av den erobringen som Aleksander den store gjorde i år 332 f.Kr.
Til tross disse kunstneriske frihetene som Khariton tok med de historiske fakta, var hans åpenbare mål å plassere sin historie i en periode før hans egen tid. Forskeren Tomas Hägg har argumentert at dette valget gjør dette verket til en betydningsfull forløper til dagens moderne historiske roman.

Stil og påvirkning

Det er ekko av Herodot, Thukydid, og Xenofon og andre forfattere innenfor historieskrivning og biografier i den antikke verden. De mest hyppige intertekstualiteter er Homers epos. Romanen er fortalt lineært; etter en kortfattet introduksjon av Khariton i førsteperson benytter fortelleren tredjeperson. Det meste av romanen er fortalt i direkte tale som avslører betydningen av veltalenhet og retorikk (som i presentasjonen av den persiske konge) og kanskje også en viss innflytelse fra «den nye komedie» i Athen. Dramatiske monologer er også benyttet for å avsløre de motstridende vesen i figurenes følelser og frykt, slik som hva skulle Kallirhoe gjøre, alene og gravid? Romanen har også en del munter innsyn i antikkens kultur, eksempelvis at piratene beslutter å selge Kallirhoe i Milet framfor til det tilsvarende rike Athen, ettersom de betraktet athenerne for å være trettekjære sladrehanker som ville spørre altfor mange spørsmål.
Oppdagelsen av fem adskilte fragmenter av Kharitons roman ved Oxyrhynchus og Karanis i Egypt er et vitnemål på romanens popularitet. Et fragment, forseggjort skrevet på kostbart pergament, antyder til en viss grad at Kharitons lesere tilhørte medlemmer av den lokale adel.