Konkurrentene til den skotske trone

På randen av borgerkrig

De adelsfamilier som hadde samarbeidet med kong Alexander III av Skottland siden 1260 inkluderte Comyn, Moray, Stewart, Fraser, Macdougall, Graham, Balliol og Mowbray. Faktisk spilte familien Bruce en større rolle i engelsk politikk enn i skotsk. Familien Bruce hadde i tillegg til sine eiendommer i sørvestlige Skottland med jarledømmet Carrick i området Galloway og med herskap Annandale siden 1124, hadde også etablert seg i England, nord for Tee, hvor den første Robert Bruce (død 1142) grunnla klosteret Guisborough og som ble et viktig religiøst senter for Bruce familien til langt inn i på 1200-tallet. Bruce-familien hadde også guvernøransvaret for Carlisle Castle (1267–1268) og sheriffstillingen i Cumberland (1283–1285).
Familien Comyn var den mektigste skotske klanen på denne tiden. Deres militære og politisk kontroll av nordlige Skottland var bortimot ubegrenset og ble markert av en rekke festninger og borger langs de fleste veger og passasjer i Nord-Skottland. Da Margrete av Skottland, «Jomfruen fra Norge», døde i 1290, ble det utpekt seks voktere for å representere fra de viktigste familiene og institusjonene, men vokterne var dominert av tre fra Comyn-familien og deres allierte, William Fraser fra St. Andrews. Den eneste forbindelsen som Bruce-familien hadde til det politiske lederskapet var baron James Stewart, en alliert ved ekteskap. Bruce-familien mente bestemt at de hadde et godt krav på tronen ettersom det ble påstått at Alexander II av Skottland hadde anerkjent Robert Bruce (død 1295) som hans etterfølger i 1238 (se nedenfor) i henhold til systemet med tanisteri. Comyn-familien var av en annen oppfatning.

Borgerkrig

I 1286 var Comyns makt bortimot uangripelig i nord, men i sydvest ville Bruce utfordre Comyn posisjon og kontroll over det skotske lederskapet. Den 2. april 1286 la Robert Bruce (død 1295) fram familiens krav. Balliol bestred kravet, og Bruce svarte med å rette serie med militære angrep på Balliols festning i Buittle i sørvestlige Skottland, og deretter på de kongelige borgene i Wigtown og Dumfries. I september, på tross av komitéen og det skotske styret, gjorde Robert Bruce en pakt, den såkalte Turnberry Bond, med sin sønn Robert Bruce, jarl av Carrick og hans partnere ved Turnbery.
Ved dette tidspunktet var Skottland i en reell borgerkrig.
Comyn styrket deres posisjon i det sørvestlige Skottland og forsterket de kongelige borgene i Jedburgh, Dumfries, Wigtown, Ayr, Edinburgh og Stirlig, og i 1288 gikk biskop William Fraser til det skritt å be om råd og assistanse fra den engelske kongen. Kong Edvard I av England var da i Frankrike.
Da Edvard I kom tilbake fra Frankrike året etter brøt han den tidligere avtalen om ekteskap mellom hans sønn og Margaret, «Jomfruen fra Norge», og på samme tid øyeblikkelig forsonte Robert Bruce og representantene i den skotske regjeringen. Freden var derimot ikke lenge da den unge dronningen døde på Orknøyene i september 1290. Det betydde en ny politisk ustabilitet.
Robert Bruce samlet en store hærstyrke ved Perth og det tvang William Fraser til igjen å be Edvard I om assistanse. William Fraser benyttet anledningen da han møte den engelske kongen til å anbefale John Balliol, svoger til John Colmyn av Badenoch, som den beste kandidaten til tronen. Robert Bruce bestred kravet og i juni 1291 kom Edvard til Norham, og da som ‘overherre’ av Skottland, ifølge seg selv, for å få en avgjørelse på etterfølgeren. Denne rettssaken ble siden kjent som Den store saken (The Great Cause). Det begynte i august 1291. Av de 13 kandidatene (se nedenfor) var de to mest seriøse John Balliol og Robert Bruce.

Utvelgelsen

Den endelige beslutningen falt i retten den 17. november 1292. Edvard I av England valgte i favør av den legitime arving ved førstefødselsrett, John Balliol. Til tross for at Bruce benyttet både militære og legitime virkemidler for å styrke sin posisjon i årene mellom 1286 og 1292 gikk Bruce på et nederlag. Robert Bruce den eldre avsto sitt krav til fordel for sin sønn og arving og dermed til hans arving igjen. To dager senere avsto hans sønn, Robert Bruce, jarl av Carrick, sitt jarldømme til sin 18 år gamle sønn og arving. Det var den framtidige konge, Robert Bruce. Disse raske beslutningene sørget for at om første slaget var tapt da John Balliol ble kronet, var ikke kampen over. Begge Robert Bruce, den eldre og den yngre, nektet å sverge troskap til den nye kongen John Balliol. 18-årige Robert, den nye jarlen av Carrick, måtte derimot gjøre det for å få jarldømmet sitt bekreftet.