Berlinmuren

Berlinmuren (ty. Berliner Mauer, eller bare die Mauer, i DDR-propagandaen kalt Antifaschistischer Schutzwall, «antifascistisk beskyttelsesmur», i vesttysk språkbruk av og til «skammens mur») var en 45,1 km lang fysisk sperre av betong, piggtråd og elektriske gjerder satt opp av de østtyske myndighetene i DDR fra 13. august 1961 som skilte Vest-Berlin fra Øst-Berlin og resten av DDR. Formålet med muren var offisielt å beskytte DDRs innbyggere mot fascisme (østblokklandene mente at de kapitalistiske NATO-landene, og i særdeleshet Vest-Tyskland, var fascistiske). Den virkelige årsaken for byggingen av muren var å forhindre at befolkningen flyktet til Vesten. Muren falt 9. november 1989, under den demokratiske revolusjonen mot diktaturet i DDR, Det er få spor igjen etter den i dag, men den kan sees enkelte steder, som for eksempel ved Berlinmuren (minnesmerke).

Masseflukt fra DDR

Nikita Khrusjtsjov rettet 27. november 1958 et ultimatum til vestmaktene, og krevde at de skulle trekke seg ut av Berlin og at Øst- og Vest-Berlin skulle slås sammen til én by under DDRs kontroll. Dette skulle skje innen seks måneder, og om ikke dette skjedde, ville Sovjetunionen slutte separat fredsavtale med DDR og overlate all sovjetisk kontroll i DDR til det østtyske kommunistpartiet, Sozialistische Einheitspartei Deutschlands. Dette for å hindre den massive flukten av (oftest unge og utdannede) tyskere fra DDR til Vest-Tyskland, noe som gjorde at DDR økonomisk holdt på å kollapse. 3,12 millioner tyskere hadde siden 1949 funnet veien fra DDR til Vest-Tyskland. Selv om landet hadde hatt en innvandring på ca. 1 million vesttyskere var det fortsatt et nettotap for DDR.
Før Berlinmuren ble bygget, var det ikke restriksjoner på reiser mellom Øst- og Vest-Berlin (i motsetning til reiser mellom DDR og Vest-Tyskland), og tyskere i DDR som ønsket seg til Vesten kunne dermed dra rett inn i Vest-Berlin, for så å fly til Vest-Tyskland. Det var dessuten ikke uvanlig at tyskere bosatt i DDR arbeidet i Vest-Berlin: Øst-Berlin slet med å fylle 45 000 arbeidsplasser, mens 53 000 østberlinere arbeidet i Vest-Berlin og fikk halvparten av lønnen sin i «hard» D-mark.

Delingen

Det hadde i dagene før 12. august 1961 vært meldt om økende militær aktivitet fra DDRs side omkring Berlin, og alle DDRs militære enheter var satt i topp beredskap fra midnatt 13. august. Samtidig ble S-banetogene stoppet unormalt på sektorgrensen, og det østtyske nyhetsbyrået ADN sendte ut en pressemelding kl. 01.11 som på vegne av alle Warszawapakt-landene erklærte at det er «besluttet å sette i verk en troverdig og effektiv kontroll ved sektorgrensen i Berlin». Første melding fra RIAS (amerikansk radio i Berlin) kom kl. 03.25 og meldte kort at «store militære styrker fra DDR har i natt sperret grensen mellom Øst- og Vest-Berlin.» 69 av 81 overganger ble sperret øyeblikkelig, og all S- og U-banetrafikk stanset, bortsett fra på Friedrichstrasse, hvor overgang ble tillatt under streng kontroll (se artikkelen om spøkelsesstasjoner). Til slutt var det bare posttoget mellom Bahnhof Zoo og Bahnhof Friedrichstrasse som gikk mellom Øst- og Vest-Berlin.
Kort tid etter ble ytterligere fem av de tolv åpne overgangene sperret, og DDRs oppfordring til vestberlinerne om å holde hundre meters avstand til muren førte til at amerikanerne sendte panseravdelinger til sektorgrensen.
Delingen førte også til andre, mer bisarre utslag. På grunn av den plutselige delingen, ble 1 300 barn sperret inne i Øst-Berlin mens de var på besøk hos familie eller venner. De siste kom ikke hjem før tre måneder etter delingen. Likkister ble utvekslet hver onsdag ved Heinrich-Heine-Straße. Dessuten gikk det 16. august ut oppfordring blant Vest-Berlins innbyggere om ikke å bruke S-banen, som etter avtale mellom de fire seiersmaktene ble drevet av DDR. Tellingen 23. august viste at passasjerantallet gikk ned fra 500 000 til 100 000.

Muren

Frem til november 1961 bestod «muren» av tre to meter høye piggtrådgjerder, henholdsvis på grensen, 20 meter inn og det siste 135 meter inn fra grensen, hvor det mellom de to første gjerder lå tettpakket piggtråd, og gresset mellom det mellomste og bakerste var snauet. Her stod også de 20 meter høye lyskasterne, og vakttårnene, som ble bygget med en avstand på 550 meter. En rekke steder gikk grensen langs husveggene; her ble første etasje murt igjen, mens flyktninger den første tiden hoppet fra resten av etasjene for å forsøke å komme seg til Vest-Berlin. I Bernauer Straße gikk grensen langs husveggen på den ene siden, så DDR la sperringen midt i gaten, slik at vestberlinerne kunne komme seg ut og inn av gaten. Husene på den andre siden ble senere sprengt bort, for å gjøre plass til muren. Ved Tiergarten, Kreuzberg og sør i Vest-Berlin var muren bygget litt bak sektorgrensen, men med skilt som advarte om at arrestasjoner kunne bli foretatt.
Muren ble modifisert tre ganger; den første «muren» bestod av 12 kilometer med betong, og 137 kilometer med piggtråd. En sammenhengende betongmur ble satt opp i 1965, og den «moderne grensen» kom på slutten av syttitallet. Det er denne «moderne grensen» som vanligvis forbindes med Berlinmuren. Den «moderne grensen» bestod av 106 kilometer med 3,5 m høy betongmur, 67 km med 3–5 m høy piggtråd, 116 vakttårn og 20 bunkere, 105 km med pansergraver, 127 km med gjerde og 124 km med veier for grensevaktene. I tillegg ble det brukt hunder.
Versöhnungskirche (Forsoningskirken) i Bernauer Straße havnet ved oppdelingen av Berlin i ingenmannsland. Bygningen var formelt i øst, men menigheten i vest. Muren gikk både foran og bak kirken, slik at bare DDRs grensevakter hadde adgang etter 1961, da den ble tatt i bruk som observasjonstårn. Kirken ble sprengt i 1985. I 2019 ble det besluttet å igangsette kirkens ur igjen. 
Berlinmuren ble det fremste symbolet på delingen av Europa i en USA-vennlig og en Sovjet-vennlig del under den kalde krigen. Mellom 1961 og 1989 flyktet over 8 000 fra øst til vest (5.-13. august 1961 registrerte 15 070 seg som flyktninger i Vest-Berlin); litt over 3 000  ble arrestert for fluktforsøk, mens 5 000 klarte å flykte over gjennom muren. I 2009 dokumenterte forskere ved Zentrum für Zeithistorische Forschung Potsdam og Gedenkstätte Berliner Mauer 136 dødsofre ved Berlinmuren (inkludert 8 DDR-grensesoldater).
Selv om vesttyske myndigheter, blant annet Berlins overborgermester Willy Brandt, protesterte heftig mot byggingen av muren, så de allierte muren som noe som kunne bidra til avspenning mellom øst og vest. "Unity no longer seems plausible" skrev National Geographic i 1982.

Straffeprosesser mot DDR-ledere

Rettssakene mot de ansvarlige for muren pågikk frem til høsten 2004. De anklagede var DDRs regjeringssjefer Erich Honecker og Egon Krenz, medlemmene av det nasjonale forsvarsrådet Erich Mielke, Willi Stoph, Heinz Keßler, Fritz Streletz og Hans Albrecht, SED-lokallagslederen von Suhl, samt flere generaler, deriblant sjefen for grensetroppene (1979–90), generaloberst Klaus-Dieter Baumgarten. De anklagede vaktene tilhørte DDRs nasjonale folkearmé eller grensetroppene. Tilsammen ble 11 personer dømt til fengselsstraffer, 44 til betingede straffer og 35 ble frikjent. Blant de som ble dømt til fengselsstraffer på inntil 7,5 år var Krenz, Albrecht, Streletz, Keßler og Baumgarten. I 2004 ble de tidligere politbyråmedlemmene Hans-Joachim Böhme og Werner Lorenz dømt til betingede straffer. Den siste prosessen mot en murvakt ble avsluttet 9. november 2004, på dagen 15 år etter murens fall, og endte med domfellelse.

Minnesmerker

Ved siden av mindre kors eller andre minnesmerker, ofte satt opp på privat initiativ for drepte flyktninger, finnes det flere større minnesmerker og museer, deriblant et murmuseum i Haus am Checkpoint Charlie, åpnet i 1963. Foreningen som driver museet bygget også et minnesmerke, kalt Frihetsminnesmerket, som bestod av 120 originale mursegmenter og 1067 kors til minne om murofrene. Det lå ved siden av murmuseet og i umiddelbar nærhet av Checkpoint Charlie. Minnesmerket ble innviet i 2004, men allerede året etter ble det, etter omfattende offentlig diskusjon, demontert av myndighetene, fordi leiekontrakten for tomten hvor det lå var utløpt og også fordi det ikke var blitt gitt noen permanent tillatelse til oppføringen av minnesmerket.
Det offentlige minnesmerket, Gedenkstätte Berliner Mauer, ligger i Bernauer Straße sammen med Dokumentationszentrum Berliner Mauer og Kapelle der Versöhnung.