google/wiki40b huggingface dataset:
Francesco Canova da Milano

Francesco Canova da Milano (Francesco da Milano, også kjent som Il divino, Francseco da Parigi, etc.; født 18. august 1497 i Monza ved Milano, død 15. april 1543 i Milano) var en italiensk renessansekomponist og -luttenist.

Bakgrunn

Francesco da Milano var sønn av musikeren Benedetto Canova i Monza ved Milano. Luttspilleren Giovanno Testagrossa (1470–1530) ved Beatrice og Isabelle d'Estes hoff i Mantova hadde oppsyn med Francescos musikalske utdanning.

Musiker og komponist

I 1519 gikk Francesco i tjeneste hos pave Leo X. Sannsynligvis var han i Roma også under  Hadrian VI og Clemens VIIs regjeringstid. 
Sent på 1520-tallet vendte han tilbake til Nord-Italia; det kan belegges at han var i Piacenza i 1528, og i 1530 var han domorganist i Milano. Innen 1535 var han tilbake i Roma som luttenist og bratsjist hos kardinal Ippolito de' Medici og som lærer hos pave Paul IIIs nevø, Ottavio Farnese. I 1538 ledsaget Canova paven under et møte med keiser Karl V av Det tysk-romerske rike og kong Frans I av Frankrike i Nice. 
Francesco da Milano døde 46 år gammel den 15. april 1543. Faren reiste en gravstein over sønnen i kirken Santa Maria della Scala i Milano.

Verk

Francesco da Milano komponerte stort sett for renessanselutt i de beslektede musikkformene  Ricercar og Fantasi. Komposisjonene hans er kontrapunktiske og de viser en underliggende påvirkning fra  motetteformen. Verkene er overlevert i over 40 ulike tabulaturer som ble trykt i Italia, Frankrike, Tyskland, Spania, Sveits og Nederlandene mellom 1536 og 1603. 
I tillegg kommer 25 ulike manuskripter, også funnet over hele Europa. På grunn av sitt uforlignelige spill fikk han allerede i sin levetid tilnavnet il Divino («den guddommelige», en epitaf han deler med Michelangelo Buonarotti. Lucas Guarico, astrologen til Francescos mesén pave Paul III, holdt ham for å være «den viktigste og mest betydelige musiker av alle, [...] bedre enn  Orpheus og Apollon når han spilte lutt eller et annet instrument.»
Donggang (Rizhao)

Samferdsel

Kinas riksvei 204 løper gjennom området. Den løper fra Yantai i Shandong sørover til Shanghai, og er innom blant annet Lianyungang, Nantong og Taicang.
Maccaroni

Maccaroni er et tidligere varemerke på en rekke pastaprodukter fra kjeks-produsenten Sætre. Produktene ble markedsført som Maccaroni vermicelli (pastatråder), Maccaroni spaghetti, Maccaroni bånd, Maccaroni rør, Maccaroni stjerner og Maccaroni muslinger. Innholdet i produktene var det samme.
Til tross for at det italienske ordet maccheroni betegner en type pasta som ikke inneholder egg, ble begrepet brukt av Sætre om flere produkter, uten hensyn til varenes innhold eller fasong.
Sætre satset tungt på sin Maccaroni-serie da denne italienske matvaren skulle gjøres kjent i Norge. De utga eget oppskriftshefte der man anbefalte Maccaroni i de fleste retter; til supper, middager, desserter og aftensretter, i puddinger og aspicgele. «Spaghetti med mandler og fløte», «Sætre's maccaroni med rabarbra», «Sætre's maccaronicoctail» og «Sætre's vermisellivafler» var blant nye pastaoppskrifter som skulle innføres hos norske forbrukere.
Pastaproduktene ble introdusert på en tid med mer knapphet enn i dag, og i markedsføringen understreket Sætre at Maccaroni var rimelig: «Forsøk en gang den enkleste opskrift, nemlig rett og slett kokt maccaroni eller kanskje helst spaghetti med en klatt smør i, og spis den mens den er varm [ ... ] Der kreves intet pålegg, og den blir derfor billigere enn smørbrød».
Södra Bankohuset

Historikk

Arkitekten bak bygningen var Nicodemus Tessin d.e.. Ansvarlig for påbygningen som ble gjort i 1694–1712, da den indre gårdsplassen tilkom, var sønnen Nicodemus Tessin d.y. sammen med bybyggmesteren Hans Buchegger. Ytterligere en påbygning ble gjennomført i 1737 ved arkitekt Carl Hårleman, noe som innebærer at samtlige arkitekter til slottsbygget i Stockholm også arbeidet med Södra Bankohuset.  
Husets fasade mot Järntorget gjenspeiler en tydelig tilpasning til 1600-tallets romerska palasstil med tre hovedetasjer samt en inntrukket og en øvre attikaetasje. Mot murens slette puss avtegnes et horisontalt listverk. Yttertaket er utformet som et seteritak og kledd med kobberplater. Carl Hårlemans tilbygg mot Skeppsbron fra 1733–1737 tilknytter seg helt til den eldre bygningens formspråk.
På fortauet utenfor (mot Järntorget) huset står en statue av Evert Taube. Hans stamkro Den gyldene freden på Österlånggatan 51, ligger bare et steinkast herfra.

Ombyggingen 2003–2004

På grunn av at bygningen trengte en forsterkning av fundamenteringen, ble det i årene 2003–2004 gjennomført en større ombygging som ikke bare rettet opp huset synkende fundament, men også medførte en forsiktig renovering. Hensikten var å skape mer effektive lokaler, bedre ventilasjon og bytte elinstallasjoner. Samtlige overflater ble også reparert. I forbindelse med renoveringen ble verdifulle gustavianske tapeter og malerier stjålet fra møtesalen. Tyvegodset ble i stor grad gjenfunnet samme dag, og tapetene kunne gjenoppsettes på sin plass. Fra mai 2005 er Statens fastighetsverks hovedkontor tilbake i Södra Bankohuset.
Rue des Rosiers

Rue des Rosiers («rosenbuskgaten») er en gate i 4. arrondissement i Paris, France. Den begynner ved Rue Malher og løper mot nordvest, krysser Rue Pavée, Rue Ferdinand Duval, Rue des Écouffes og Rue des Hospitalières Saint-Gervais før den ender opp ved Rue Vieille du Temple.
Rue des Rosiers ligger midt i den jødiske bydel som uoffisielt kalles Pletzl. Den ligger i det større distrikt Marais.
Transkaukasia

Transkaukasia eller Sør-Kaukasia (russisk: Закавказье – Zakavkazie, oversatt: På andre siden av Kaukasus) er et geografisk område som ligger mellom Russland i nord og Tyrkia og Iran i sør, og omfatter landene Armenia, Georgia og Aserbajdsjan.
Transkaukasia består av den delen av regionen Kaukasia som ligger mellom fjellkjeden Kaukasus i nord, det armenske høylandet og Talysjfjellene i sør, og lavland og sletteområder mot Svartehavet i vest og Det kaspiske hav i øst.
Etter at Det russiske keiserrike brøt sammen, ble Den transkaukasiske demokratiske føderale republikk etablert i februar 1918, men denne opphørte allerede i mai samme år, som følge av krigføringen mot Det osmanske riket i første verdenskrig og de store indre motsetningene.
Området var i perioden 1922 til 1934 en felles republikk innen Sovjetunionen under navnet Den transkaukasiske SFSR, som senere ble delt opp i tre separate sovjetrepublikker.
Hele Transkaukasia lå under Sovjetunionen frem til 1991, da de tre landene ble selvstendige. Etter samveldets oppløsning har det vært en rekke konflikter i området, blant annet Abkhasia og Sør-Ossetia som søker selvstendighet fra Georgia, og Nagorno-Karabakh som Armenia og Aserbajdsjan strides om.
Landene i området produserer olje, mangan, te, sitrusfrukter og vin.
Nieuport

Nieuport, senere Nieuport-Delage, var en fransk flyprodusent som først og fremst bygde racerfly før Første verdenskrig og jagerfly under Første verdenskrig og i mellomkrigstiden.

Gustave Delage og verdenskrigen

Da Franz Schneider forlot bedriften overtok Gustave Delage (ingen forbindelse til Delage bilfabrikk) som sjefkonstruktør i januar 1914. Han begynte å arbeide på en dobbeltdekker-racer med en smalere nedre vinge med et enkelt stag til øvre vinge (mot vanlig to). Dette flyet var ikke klar til å fly før etter at Første verdenskrig hadde begynt, men som Nieuport 10, fikk det en omfattende tjeneste ved Royal Naval Air Service (R. N. A. S.) i Storbritannia og i de franske og russiske  flyvåpen . Da Nieuport 10 ble faset ut og erstattet med den kraftigere Nieuport 12, som også ble benyttet av Royal Flying Corps (R. F. C.) og brukt som jagerfly, utviklet  Nieuport en forbedret konstruksjon  som var spesielt beregnet som et jagerfly,  Nieuport 11, som ble ansett som en etterfølger av Nieuport 10, som den lignet, bortsett fra størrelsen.
En gang i alles liv

En gang i alles liv er et musikkalbum med Karoline Krüger, utgitt i 1991.
Hemirhipus

Utseende

Store (25 - 35 millimeter), slanke, gjerne svarte og rødlige eller gule smellere. Hannene har korte, kamformede antenner. Pronotum er oftest litt lengre enn bredt, dekkvingene har fine punktrader.
Larvene er noe flate, glatte med en voksaktige overflate og spredte hår, rød- eller gulaktige. Hodet er noe flatt, svart med kraftige, fremoverstrakte kjever. Det bakerste leddet har et par kraftige utvekster av varierende form. Beina er ganske korte.

Levevis

Smellernes larver lever i jorda eller i død ved. Larvene i denne slekten er rovdyr, som angriper andre insekter i død ved, blant annet termitter.

Utbredelse

Slekten er utbredt i den neotropiske økosonen, fra Mexico i nord til Argentina i sør.
Münchhausen (film)

Bakgrunn

Den ungarske regissøren Josef von Bákys kommersielle suksess med filmen Annelie i 1941  førte til at han fikk i oppdrag av propagandaminister Joseph Goebbels å lage Münchhausen til UFAs 25-årsjubileum. Dette var en bredt anlagt og påkostet produksjon med imponerende filmeffekter etter datidens mål. Filmen var dessuten landets fjerde spillefilm i farger. Selv om filmen ble laget i det nazistiske Tyskland under andre verdenskrig, er filmen påfallende upåvirket av samtidens politiske virkelighet. Isteden er den blitt betegnet som en visuell hyllest til det tidløse, idylliske og landlige Tyskland.
Namling

Namling (tibetansk: རྣམ་གླིང་རྫོང་ , Wylie: rnam gling rdzong; kinesisk: 南木林县; pinyin: Nánmùlín Xiàn) er et fylke i prefekturet Shigatse i den autonome region Tibet i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 71 994 innbyggere i 1999.
Kvartbekkasin

Utseende

Kvartbekkasinen er bare to tredeler så stor som enkeltbekkasinen og har mye kortere nebb. Den måler 18 til 20 centimeter, inkludert nebbet, og har et vingespenn på 33–36 cm. Som begge de andre nordiske bekkasinene har den en fjærdrakt som går i beige, hvitt, brunt og sort.

Utbredelse og hekkebiotop

Kvartbekkasinen hekker på bløte myrer i taigaområdene i Eurasia, og med bare få unntak, i de nordlige delene av Norge, Sverige, Finland og Russland.

Atferd

Av de tre bekkasinene i Norge er det denne som trykker hardest, den flyr opp først når man nesten tråkker på den. Den pleier imidlertid ikke fly langt før den setter seg igjen.
Tommy Tycker om mej

Tommy Tycker om mej er et musikkalbum med Tommy Tee, utgitt i 2005.
Beaune

Hospices de Beaune

Hospices de Beaune ble grunnlagt i 1443 av hertugen av Burgunds kansler Nicolas Rolin og hans tredje kone Guigone de Salins. Bygningskomplekset stod ferdig i 1457, og er berømt for sin tradisjonelle burgundiske arkitektur. Det ble bygget for å huse syke og pleietrengende, og fungerte som hospital i flere århundrer. Hospices de Beaune er i dag også navngjetent for produksjon av burgundervin. 
Hospitalet tok imot sin første pasient den 1. januar 1452. Fra starten av og like frem til det tyvende århundre fikk gamle, vanføre, foreldreløse, fødende, syke og trengende gratis pleie i Hospices de Beaune, I dag er institusjonen åpent for allmennheten som museum.
Foruten å være et kunsthistorisk monument i seg selv, huser Hospices de Beaune flere sentrale kunstverk av stor kunsthistorisk verdi. En stor altertavle med dommedag som hovedmotiv ble bestilt av hospitalets grunnleggere til innvielsen, og har hengt i hospitalet siden. Den var plassert slik at de sengeliggende kunne betrakte altertavlen fra sitt sengeleie. Altertavlen er tilskrevet den flamske mesteren Rogier van der Weyden.
Italia under Paralympiske sommerleker 1972

Klassifikasjon funksjonshemming

Utøverne under Paralympiske sommerleker 1972 hadde alle ryggmargsskader og måtte bruke rullestol. Dette i motsetning til seinere paralympiske leker der utøverne ble klassifisert i fem forskjellige funksjonshemming-kategorier; amputasjon, enten medfødt eller ved skade eller sykdom; cerebral parese; rullestol-friidrettsutøver; synstap, inkludert blindhet; Les autres, fysisk funksjonshemming som ikke faller strengt under en av de andre kategoriene, for eksempel kortvoksthet eller multippel sklerose. Hver paralympiske sportsgren har sin egen klassifisering, avhengig av de spesifikke fysiske kravene til konkurranseøvelsene. Øvelser blir gitt en kode som består av tall og bokstaver og som beskriver øvelsestype og klassifisering av utøverne.
Dongye

Historie

Dongye opptrer i historien som en vasallstat til Goguryeo. Tidlig på 400-tallet annekterte Gwanggaeto den store Dongye, noe som førte til økt domionanse fra Goguryeo over hele den nordlige Koreahalvøya og i det meste av Mandsjuria. En liten del av Dongye i sør ble absorbert av Silla.

Folk og kultur

Dongye anså seg selv som det samme folket som Goguryeo, og delte språk og etnisk opprinnelse til folket i Okjeo og Goguryeo. Dette indikerer av Dongye også delte opprinnelsen til Buyeo og Gojoseon. Befolkningen ble talt til 20 000 familier.
Lite om Dongye har overlevd. Det meste kommer fra kinesiske Sanguo Zhi. Skikken «Mucheon» (무천, 舞天), en festival for å tilbe himmelen gjennom sang og dans i den tiende måneden, er nevnt enkelte steder. Dette kan være det samme som Goguryeos festival Dongmaeng, avholdt på samme tid på året. Folket tilbad tigeren som en guddom.
Dongyes økonomi var basert på landbruk inkldert silkefarming og hampkultuvering. Mucheonfestivalen var i hovedsak en innhøstingsfestival som skulle sikre gode avlinger det neste året. Landbruket synes å ha vært velorganisert på landsbynivå. Dongyes lover gav strenge straffer til de som tok seg til rette på offentlig grunn.
Leif Jacobsen

Tidlig karrière

Jacobsen var i sine tidlige år metodistprest i Hvittingfoss (1969–71) og Sandefjord (1971–72). Han meldte seg ut av metodistsamfunnet i 1972 som en følge av sitt syn på dåpen. Etter dette virket han som forkynner i Drammen pinsemenighet, hvor han senere ble forstander (1973–74). Han har også vært forstander i pinsemenighetene i Brevik (1974–78) og i Bergen (1978–84). Der han var forstander i Menigheten Filadelfia, som i denne perioden opplevde en meget stor vekst. I tillegg til dette har Jacobsen undervist i mange år på bibelskolen i Sarons Dal, hvor han også var rektor frem til 1984.

Den karismatiske fløy i pinsebevegelsen

Som forkynner i pinsebevegelsen kom han i kontakt med det karismatiske miljøet i pinsebevegelsen. Dette miljøet besto av blant andre Aril Edvardsen, Kjell Haltorp og Åge Åleskjær. Han var også med under etableringen av Ten Center, som var et uttrykk for den karismatiske fornyelse innen pinsebevegelsen. Som et kuriosum kan nevnes at han var den som introduserte Åge Åleskjær for Kenneth Hagins bøker.

Oppgaver innen trosbevegelsen

I 1985 stiftet Jacobsen Bergen Kristne Senter sammen med Kåre Kristing, som hadde bakgrunn fra Kristent Fellesskap i Bergen. Menigheten gikk i 1999 inn i Levende Ord. I 1989-94 var han ansatt som medpastor i Oslo Kristne Senter med ansvar for menighetens bibelskole. I 1994-02 var han ansatt i Sørlandet Bibel- og Misjonssenter som forkynner med administrativt ansvar. Han flyttet så tilbake til Bergen hvor han sammen med menigheten Bergen Kristne Senter gikk inn i Levende Ord hvor han jobbet som medpastor og som lærer på menighetens bibelskole. Han fikk en sentral rolle som styreleder under krisen som oppsto i menigheten i 2005/2006.

Øvrige oppgaver innen kristenheten

Jacobsen er en av oversetterne av Bibelen Guds Ord som kom ut i 1997.

Dagens situasjon

Jacobsen jobber i dag som IT-sjef i et internasjonalt firma. Ved siden av denne stillingen vil han fra 1. august 2008 fungere som hovedpastor i Centralkirken i Bergen, som er en menighet i Metodistkirken.
Termitomyces schimperi (Omajowa)

Termitomyces schimperi, vanligvis omtalt ved sitt Herero-navn, Ejova (entall), er en sopp forbundet med termittarten Macrotermes michaelseni I Namibia. I flertall blir soppen omtalt ved navnet Omajowa (med de alternative stavemåtene Omajova eller Omayova) av både Herero- og Ovambo-folket i Namibia. Tysk-namibiere refererer til soppen som Termitenpilz. T. schimperi er det største medlemmet i sin slekt.

Kjennetegn

Sopphatten er på størrelse med en knyttneve når den dukker opp. De utvider seg raskt til 15-28 cm og kan komme opp i 40 cm i diameter. Sopphatten er hvit og den tykke, myke skinnet kan holdes vedvarende gulaktig til rødbrunt av jorden de vokser i. Skinnet er hvitt under det øverste laget. Pseudorhiza (en ledningaktig struktur som likner en planterot) smalner nedover mot sitt utspring i termittredet, og kan strekke seg opptil 90 cm. Den nedre smalere delen av pseudorhizaen har en tettere konsistens enn den delen som er over jorden. Soppen vokser i grupper på 5-10 rundt den nedre delen av termittuen, og vokser til rundt 50 cm over jordoverflaten. Opptil 50 sopphatter har blitt observert rundt en enkelt tue. Omajowa dukker opp etter kraftig regnvær på 12 mm eller mer i løpet av våren, men de vokser hovedsakelig i januar til mars, som er regnsesongen. Soppen kan dannes på den samme termittuen i mange år, gitt at deler av roten står igjen i tuen når sopphatten høstes for å spises. Ved modning av soppen blir velaren (skinnet til roten) konsumert av termitter.

Tilknytning til termitter

Omajowa vokser ikke på alle termittuer. Soppene forekommer bare på de høye termittuene i sentrale og nordlige deler av Namibia, hvor gjennomsnittlig nedbør er 350 mm eller mer. Disse tuene rekker ofte 4 til 5 meter i høyde og apexen (toppen) er alltid bøyd mot nord. Den tilknyttede termitten er Termes billiocosus, også kjent som Macrotermes michaelseni. I Zambia finner man Termitomyces schimperi på termittuer av Odontotermes patruus termitten.

Utbredelse

I Namibia er Omajowa kjent for å forekomme I Omaruru, Okahandja, Otjiwarongo, Grootfontein, Tsumkwe, Øst-Windhoek og i de sørøstlige deler av Etosha National Part.

Handel

Omajowa dyrkes ikke kommersielt og er ikke enkelt å få kjøpt på matmarkedet. Under sesong selges de imidlertid av lokale langs veiene, som ønsker å skaffe seg ekstra inntekter. En enkelt Ejova forekom også på et N$ 5.50 frimerke fra NamPost, Namibias postvesen, i 1999.

Kulturell tilknytning

Soppen er sett på som et symbol på vekst og velstand av namibiere, og er høyt verdsatt i namibisk kultur.
Ved høsting bør soppen konsumeres raskt, ettersom det er mange små insekter som vil spise av den. Omajowa kan også fryses, og er ofte oppbevart på denne måten for fremtidig konsum. Det er et mangfold av muligheter for bruk av Omajowa i matlaging. Man kan for eksempel grille, steke eller koke suppe på den, bruke den i risotto eller sauser, pakke den i pasta eller bruke den på pizza. På grunn av sin betydelige størrelsen kan soppen også tilberedes som en biff av lokalbefolkningen. På den mer kuriøse siden kan det nevnes at Omajowa til og med benyttes i iskrem, noe som sies å være en virkelig delikatesse
Angiver

En angiver er en person som rapporterer informasjon om andre, spesielt til myndigheter. Begrepet kan også brukes mer generelt om personer som videreformidler informasjon om andre personer som oppleves som uønsket av personene det gjelder. Normalt vil ordet angiver brukes i en negativ fiendebeskrivelse der vedkommende løper maktens ærend.
I mange autoritære eller totalitære stater ble angiveri satt i system, f.eks. gjennom Stasi i det tidligere DDR, KGB i det tidligere Sovjetunionen og Gestapo i det tredje rike.

Angivere i Norge

Uttrykket ble brukt under den tyske okkupasjonen av Norge om kvinner og menn som på eget initiativ rapporterte til tyskerne om norsk motstandsvirksomhet og om de som arbeidet fast for norsk og tysk politi og mottok lønn for dette.
Rinnanbanden/Sonderabteilung Lola er blant de mest kjente angiverne i Norge. Denne gruppen infiltrerte motstandsbevegelsen, rullet opp nettverkene og utsatte deltakerne for tortur.
4 037 mennesker ble dømt for angiveri og spionasje i Norge etter den tyske okkupasjonen.

Angiveri i DDR

DDR hadde et svært omfattende nett av angivere. Det politiske politiet Stasi hadde rundt 1989 ca. 91 000 heltidsansatte, og et enda høyere antall «uoffisielle medarbeidere», dvs. angivere som hadde undertegnet en forpliktelseserklæring.
Delmenhorst

Historie

Delmenhorst ble først nevnt i et dokument i 1254, etter at greven av Oldenburg, Otto I, kjøpte stedet nær elven Delme i 1234. Det ble bygget en borg for å verne om den nye bosetningen i 1247. Den påfølgende greven, Otto II, flyttet inn i borgen. 15. juli 1371 ble byen erklært en selvstendig by etter Bremenloven.
Etter en kort periode under styret til biskopen i Bremen fra 1421 til 1436 ble Delmenhorst gitt tilbake til Oldenburg. Delmenhorst ble senere fryktet for sine røverriddere ledet av grev Gerd. Dette endte i 1482 ved at borgen ble beleiret av biskopen i Münster. Etter dette kom derfor byen under styret til Münster frem til grev Anton I vant byen og borgen tilbake i 1547.
Etter at den siste arvingen til Anton, Kristian, døde i 1647, gikk Delmenhorst igjen tilbake til Oldenburg. Siden Oldenburg på denne tiden ble styrt av en slektning av den danske kongen var Delmenhorst nå under dansk kontroll.
I 1767 ble Delmenhorst kjøpt av tsarina Katarina II, men ble gitt tilbake til Oldenburg i 1773. I 1777 ble Delmenhorst hertugdømme av Oldenburg. I 1806 okkuperte den franske og nederlandske hæren området, og Delmenhorst ble en del av Frankrike under Napoléon Bonaparte fra 1811 til 1813.
Under den industrielle revolusjon opplevde Delmenhorst kraftig økonomisk vekst, mye på grunn av Bremen. Siden Bremen lå i en annen tollsone måtte kjøpmenn som ville eksportere varer ut fra Bremen betale dyre tollavgifter. De eksporterte derfor varene til de omkringliggende landsbyene.
I 1903 ble Delmenhorst en kreis, noe som gjorde at den nå hadde selvstyre. I 1930-årene og depresjonen gikk enkelte av fabrikkene konkurs, men byen fortsatte å vokse og innlemmet de omkringliggende landsbyene rundt seg. Under krystallnatten i november 1938 ble synagogen brent ned av nazistene, som kom til makten i Tyskland i 1933. Etter andre verdenskrig lå Delmenhorst i den britiske okkupasjonssonen og måtte håndtere tusenvis av flyktninger fra Øst-Tyskland, som nå var okkupert av Sovjetunionen. I 1950 bodde mer enn 57 000 mennesker i Delmenhorst.
Fra 1960-årene økte arbeidsledigheten i byen og mer enn 13 % gikk uten arbeid, mens 7 % levde på trygd.