Frans av Assisi

Bakgrunn: levemann og ridder

Franciskus var et av de mange barna til Pietro Bernardone, en rik tekstilhandler, og hans kone Pica som nedstammet fra en italiensk adelsslekt i Provence. Han ble egentlig døpt Giovanni, men faren endret det til Frans for å ære Frankrike (France) som han hadde handelsforbindelser med.
Han gikk som barn på sogneskolen ved San Giorgio-kirken, men var ikke særlig interessert i skolen. Som ung var Frans opptatt av utagerende liv og noe opprørsk, og var fremfor alt interessert i den moderne trubadurkunsten, foruten fest og moro i de nattlige gatene i Assisi, til stor ergrelse for byens befolkning.
I november 1202 brøt en av mange kriger ut mellom Assisi og Perugia, og Frans var blant de mange unge menn som dro i krigen.  Slaget endte med nederlag for Assisi og Frans ble sittende i en kummerlig fengselscelle i Perugia i et år før faren fikk kjøpt ham fri. Frans slet lenge med sykdom etter dette fengselsoppholdet. Cellen han satt i hadde nesten tatt knekken på ham.

Ordensgrunnleggeren

Etterhvert skjønte Frans at Kristi ord i San Damiano også kunne forstås i overført betydning, at hans kall kunne være mer enn restaurering av kirkebygninger.
I 1209 eller 1210 grunnla han fransiskanerordenen (Ordo Fratrum Minorum, O.F.M.). Pave Innocent III skal ha gitt Frans muntlig godkjennelse samme år, men tilhengere begynte å flokke rundt ham allerede året før. I 1221 ble den skriftlige ordensregelen til Fransiskanerne refusert. Allerede under det fjerde Kirkemøtet i Lateranpalasset i 1215 hvor man blant annet anerkjente opphøyelsen av Fredrik, den Andre, Hohenstaufen til Keiser av det Hellige Riket, det Tysk-romerske, bestemte man at Kirken ikke skulle godkjenne noen nye klosterordener. Den refuserte ordensregelen Regula non Bullata, bedre kjent som den tidligere regelen ble omarbeidet og strømlinjeformet før den fikk endelig godkjennelse. I 1223 ble ordensreglene stadfestet av Pave Honorius III. Klosterløftene er fattigdom, kyskhet og lydighet. Frans lot ledelsen av ordenen gå på omgang blant brødrene.
Allerede i Frans' levetid vokste ordenssamfunnet til flere hundre ordensbrødre. Klara av Assisi grunnla en kvinnelig gren, Klarissene, i 1212, hvis ordensregel ble stadfestet i 1253, dagen før den hellige Klaras død.

Omsorg for spedalske og fattige

De spedalske var i middelalderen samfunnets utstøtte, det var knyttet mye redsel og forakt overfor de syke og det var strenge regler for hvordan de skulle oppføre seg overfor det øvrige samfunnet for å holde seg isolert fra dette. Utenfor Assisi var det flere lasaretter for oppbevaring av spedalske og de ble erklært døde for denne verden.
Frans delte den samme avskyen overfor de spedalske som resten av hans samtid. Han gjorde alt for å unngå dem, og ga han dem almisser var det gjennom en mellommann mens han selv snudde seg bort og holdt seg for nesen. Men han opplevde at hans avsky for spedalske (og andre deformerte mennesker) blokkerte for hans åndelige utvikling. 
Under bønn opplevde han å få en befaling om å snu ryggen til det som tidligere hadde vært tilgjengelige gleder, og heller gjøre det som han avskydde til glede. Da han en dag møtte en spedalsk på veien utenfor Assisi, bestemte han seg for å gjøre noe radikalt for å endre sin egen holdning: Han ga den syke en mynt direkte og kysset den deformerte hånden.  For ytterligere å fjerne sin avsky mot de syke, bodde han en periode hos dem, gav dem almisser og kysset alltid de deformerte hendene til hver enkelt til det som tidligere hadde vært avskyelig ble en glede.  Slik overvant han denne redselen og kunne fortsette sin videre åndelige utvikling.
Samtidig styrket dette Frans' orientering mot de aller svakeste og samfunnets utstøtte og marginaliserte.

Dyr og natur

Frans skal ha vært svært glad i dyr, og mente at de skulle være frie, og ikke i fangenskap. En dag møtte han en gutt som bar på et bur med noen duer han hadde fanget; Frans kjøpte duene og slapp dem fri. En av legendene om ham er om et møte med den farlige ulven fra Gubbio. Den angrep Frans med åpen kjeft, men Frans forble rolig og sa til ulven at han skjønte at han var sulten; han ba likevel ulven om å ikke terrorisere byen mot at de skulle legge ut mat og slutte å jakte på ham, hvilket også skjedde.
Det utviklet seg en lang rekke legender om Frans: Frans preken for fuglene er blant annet skildret i Franz Liszts programmatiske stykke for piano La Prédication aux oiseaux. Fuglene skal ha blitt tiltrukket av Frans' stemme, og sittet stille mens Frans talte til dem. 
En gang Frans var i Portiuncula kjente han «kjødets lyst» så sterkt at han kastet seg inn i en rosebusk med mange torner.  Busken skulle da ha sluppet alle tornene, og fortsatt vokser det rosebusk på dette stedet uten torner. Stedet er idag avstengt og en del av klosterområdet.

Stigmata

Den 14. september 1224 skal han ha blitt stigmatisert på fjellet La Verna, og han gikk etter dette med Kristi sårmerker resten av livet.
Historien om stigmatiseringen finnes ikke i de eldste fortellingene om Frans, og nevnes heller ikke i Greogr IXs kanoniseringserklæring fra 1228. Mye tyder på at paven var skeptisk til beretningen, antagelig fordi denne typen Kristusimitasjon var nytt og ukjent. Ifølge Bonaventuras biografi om Frans ble paven overbevist gjennom en drøm. I Bonaventuras fremstilling sees stigmatiseringen både som et martyrium - Frans blir likedannet med den lidende Kristus - og som fullendelsen av en streben etter å bli Kristus lik.
Frans var den første av kirkens anerkjente helgener som var kjent for stigmata. I helgenbiografiene fra århundrene etter Frans nevnes stigmata ofte; og Frans kan, med Rasmussens ord, sees som «rollemodell for en ny type helgener, som i tradisjonen etter Frans opplevde stigmatisering som et ekstraordinært tegn på deres hellighet».

Ettermæle

Den første biografien om Frans utkom i 1228, og var skrevet av fransiskaneren Thomas av Celano på oppfordring fra pave Gregor IX. Denne biografien omtales ofte som Vita prima, den første livsskildring. Thomas skrev 16 år senere en ny biografi, kjent som  Vite secunda, på oppdrag fra fransiskanerordenens leder. Blant kildene til den andre utgaven var en tekst skrevet av tre av Frans' nærmeste medarbeidere: Legenda trium sociorum. Til sist skrev Thomas i 1253 en folkelig traktat for å dokumentere historier om under knyttet til Frans Traktat om den hellige Frans' mirakler. 
Allerede disse tidligste biografiene drøftet Frans' ulike sider: var han en from velgjører og iherdig Kristusetterligner i bønn og tilbedelse, eller en radikal forkjemper for et fattigdomsideal som indirekte innebar en kritikk av kirken?
Bonaventura, som var leder for fransiskanerne, utgav i 1263 Legenda major, den store legenden, om Frans. Den ble fremstilt som autorisert, og ordensbrødrene ble bedt om å ødelegge Thomas' bøker og heretter bare forholde seg til Bonaventuras tekst. Legenda major bygger på både Thomas' bøker,  Legenda trium sociorum og andre kilder. Målet var ikke først og fremst å få fram nytt stoff, men å fremstille Frans' liv tematisk som et forbilde i fromhetsliv.
Legenda major inneholder 15 kapitler, og er hovedsakelig disponert etter Bonaventuras og ordenens teologi og program for en åndelig utvikling. Boken innledes og avsluttes (kap 1-4 og 14-15) med et biografisk livsløp, mens kapitlene 5-13 skildrer Frans' åndelige modning i tre faser: renselse, opplysning og perfeksjon (purgatio, illuminatio og perfectio). De tre leddene i renselsen er askese, lydighet og fattigdom; de tre leddene i opplysningen er fromhet, kjærlighet og bønn; de tre leddene i perfeksjonen er profetiske gaver, forkynnelse og helbredelse og til sist stigmata. Alle fasene skildres gjennom hendelser fra Frans' liv.
Fioretti (italiensk for «små blomster») er en samling legender om Frans, nedskrevet på italiensk tidlig på 1300-tallet.