POP-Revyen

Etablering

Ansvarlig redaktør og initiativtaker var Amund Myklebust. Han startet musikkavisen etter at først å ha feilet med etableringen av Musikk-Expressen. Den nye musikkavisen var i hovedsak fokusert på listepop, særlig beat, men også rhythm and blues og visesang). Etter hvert som nye musikkformer oppsto og gjorde seg gjeldende, som psykedelisk musikk i 1967, elektronisk musikk og heavy metal i 1968, progressiv rock i 1969, osv., var redaksjonen rask til å fange opp de nye trendene fra utlandet. Således fikk deres tidlige artikler om en forholdsvis ukjent Frank Zappa nærmest rockehistorisk betydning og er i dag et samlerobjekt for dedikerte Zappa-tilhengere.
Redaksjonen holdt i begynnelsen til i tredje etasje av Teatergaten 3 i Oslo, men i 1968 flyttet både redaksjon og ekspedisjon til Akersgaten 57. Fra og med nr. 4-1966 var avisen utvidet med et Vestlandskontor hvor Harry Herstad var redaktør, og en svensk redaksjon med Gösta Carlsson som redaktør. Fra nr. 5-1966 ble korrespondansenettet styrket med et Londonkontor. Mike Ledgerwood het den britiske nyhetsredaktøren. Etter hvert ble det flere lokalredaksjoner i andre norske byer, og en egen redaksjon i Danmark.
I tillegg til avisdriften ble det startet en plateklubb, Poppy Records, et plateselskap Poppy Sound og et showsenter med diskotek, som ble kalt Poppy Club.

Avisens profil

Første nummer var i salg fra onsdag 24. august 1966. Flere av landets mer profilerte journalister fikk sin debut gjennom denne avisen, blant annet Erling Borgen, som senere arbeidet i Orientering, men er mest kjent som utenrikskorrespondent for NRK Fjernsynet og som selvstendig TV-produsent med selskapet Borgen Production AS og INNSIKT, Terje Mosnes som ble knyttet til Dagbladets kulturavdeling og Stein Dag Jensen, som senere ble programleder for musikkredaksjonen i NRK Radio. Andre navn som figurerte i spaltene var blant annet Svein Boye Andersen og Knut Noer jr., som fra nr. 2-1968 ble ny redaktør av POP-Revyen, med Ole Hauki som ansvarlig utgiver. Knut Noer jr. var senere journalist i Farmand og i Morgenbladet. Også Ole Hauki arbeider som journalist, blant annet i bydelsavisene.
Til å begynne med utkom POP-Revyen hver fjortende dag, men allerede fra nr. 5-1966 ble den lansert som ukeavis. Etter 15 uker var det slutt. Anstrengt økonomi gjorde at redaktøren fra nr. 20-1967 så seg igjen nødt for å begrense virksomheten til nye nummer annenhver uke. Gjennom forholdsvis hyppige utgivelser satset redaksjonen likevel på at POP-Revyen skulle bringe nyheter og være en musikalsk aktualitetsavis i levende dialog med det hjemlige artistmiljøet, og raskt kunne bringe intervjuer med gjestende utenlandske stjerner. Prisen var heller ikke avskrekkende høy, selv for popinteressert skoleungdom med en fattig krone i ukepenger fra foreldrene. Kun 35 øre kostet en avis, eller like mye som sju femøres karameller. (Fra nr. 6-1966 ble prisen justert opp til 50 øre.)

Oppslag og innhold

For første nummer kunne en vel ikke ha ønsket seg noe bedre hovedoppslag: «Beatlesplater brennes». Saken refererte til noe John Lennon uttalte som en slengbemerkning til en kvinnelig britisk reporter på en fest, at «The Beatles er mer populære enn Jesus». Utsagnet vakte sterke reaksjoner i USA, hvor blant annet bevegelsen Ku Klux Klan truet med terroranslag mot Beatles’ konsert på Shea Stadium i New York City 23. august 1966. Temaet ble fulgt opp i meste nummer av den alltid slagferdige ABE i The Mojo Blues med en påstand som viste at norske artister var ikke var skåret for tungebåndet, men var i stand til å følge opp sine utenlandske kolleger med kommentarer som ville gi POP-Revyen verdifullt stofftilfang i fremtiden: «Intervju med ABE i Mojo Blues: – vi er mer populære enn politiet». ABE var en urokråke som stadig ertet på seg medlemmer av konkurrerende band med sine uttalelser. Han ledet også an i å skryte på seg berømmelse i utlandet, men ble godt fulgt av musikerkollegene i andre band. Feidene og gagsene ga i det minste POP-Revyens journalister nok å skrive om.
The Pussycats var en annen av de norske gruppene, som, gjennom manager Sten Ekroth, visste å skape mediablest og brukte POP-Revyen som talerør. Ved oppløsningen av The Beatniks satte avisens journalister i gang en jakt for å gi leserne svar på gruppemedlemmenes neste trekk. Gravingen ga resultater. POP-Revyen var således den første til å melde om det nyoppståtte bandet The New Beatnicks, med ablegøyemaker Kjaperud som frontfigur. Likeledes at gruppas legendariske bassist, Carsten Deberitz (mannen med stålplekteret), var blitt ankermann i et nyetablert band, The Hugger Muggers, som høstet god kritikk for sine sceneopptredener. Likeledes ble The Vanguards’ dyktige gitarist, Terje Rypdal, ofret mye spalteplass da han i 1967 brøt med kameratene og formet en norsk supergruppe; The Dream. ASA gjorde seg gjeldende med Bodøgruppa 1-2-6 og hitlåta «Graveyard Paradise», som tjuefem år senere ble kåret til tidenes beste norske sang, knepent foran Alf Prøysen og Otto Nielsens «Du skal få en dag i mårå».
I Oslo var Club 7 viktigste møtested og ryktebørs, mens konsertene gjerne ble holdt i Njårdhallen, Nordstrandshallen, «Kassa» på Abildsø, Jordal Amfi eller Folkets Hus. Platebutikken Fotokopi a/s på Grønland T-banesenter reklamerte med at de holdt åpent til klokken 22,30, og snart ble passasjen Strøget mellom Storgaten og Torggaten med Imerslund Musikk og flere spennende butikker anlagt etter mønster av slikt en helst bare kjente fra kulørte fotografier av «Swinging London».
Selv om redaktøren var vestlending og avisen gjorde flittig bruk av sitt korrespondansenett og hentet inn nyheter både fra London og København (som også dekket Tyskland), og fra mange andre norske byer, er det ikke til å komme bort fra at POP-Revyen hadde sin hoedbase i Oslo.
Oslo var også selve springbrettet ut i verden for alle norske band som ønsket spillejobber i utlandet og som drømte om internasjonal berømmelse. Hit var det dessuten at de fleste utenlandsstjernene kom dersom de avla Norge en visitt. Selv om mye av stofftilfanget var sentrert om hovedstadsmiljøet, gir vokabularet, innholdet og selve ytringsformen gode tidsbilder av norsk ungdomskultur i siste halvdel av 1960-tallet. Dessuten var det fra forretninger i Oslo at redaksjonen skaffet seg det meste av annonseinntekter. Var en ute etter noe hipt og annerledes fottøy var det bare å gå til Pop-Sko i Grensen 10, mens brukte LP-plater ble kjøpt og solgt, (da som nå), i Bjørn Ringstrøms antikvariat. Annonsene viste imidlertid at dukket opp spesialforretninger rettet mot popglad ungdom også i andre norske byer, ikke minst da hippietiden satte inn med nye kleskolleksjoner, posters og buttons (jakkemerker). Stadig ble det reklamert med nye innkjøp fra London.
De utenlandske artistene som gjestet Norge, og villig stilte opp for ’’POP-Revyen’’s journalister, talte grupper som The Who, The Kinks, The Small Faces, Sonny & Cher, Dave Dee, Dozy, Beaky, Mick & Tich og Herman's Hermits. Enten artiklene var fingerte, sakset fra andre, eller virkelig originale bidrag – med enerett for POP-Revyen – slik de ga seg ut for, ble det stadig vartet opp med eksklusive intervjuer og referater fra ville fester i utlandet. Både Donovan, Jimi Hendrix, Mick Jagger og Paul McCartney finnes representert med temmelig utrolige historier. En slik skikkelig røverhistorie finnes gjengitt i nr. 21-1967 med avisens nye Londonkorrespondent Frantz Secher som kilde: «Beatles inviterte vår medarbeider på Narkotika-party. LSD gjemt i 'Den gamle mannen og havet'.» Ernest Hemingways forfatterskap og LSD lå i tiden, men artikkelen bør nok sees som en oppfølger til foregående nummers mer moralske hovedoppslag – «Donovan: Jeg brukte LSD. Folke-sangeren forteller om sitt misbruk av narkotika.» Hva annet skulle vel Paul McCartney ha oppnådd ved å vise slik gjestfrihet at han ba med seg en journalist hjem på nachspiel i selskap med andre popstjerner, enn avisoppslag og uønsket oppmerksomhet fra politiet, hvis han virkelig trakterte tilfeldige pressemenn med LSD?

Samtidige popaviser og -blader

Av andre norske blader som konsentrerte seg om pop, rock og beatmusikk hadde vi magasinet Pop Nytt, et blad som utkom i farger med glanset omslag. Dette ble trykket på godt papir og kostet i 1966 kroner 2,50. Dernest avisen Pop Expressen, som ble trykket på noe stivere papir enn POP-Revyen og kostet kroner 1.
Til tross for at ’’POP-Revyen’’ brukte vanlig avispapir, ble det i tråd med samtidens fargerike psykedelia, brukt en eller flere innslagsfarger og en sjelden gang fargebilder og noe bedre papirkvalitet, slik som nr. 24-1967. I løpet av 1967 steg utsalgsprisen fra 50 øre til 75 øre fra og med nr. 16-1967, og 1 krone fra nr. 30-1967, men fremdeles kunne POP-Revyen reklamere med å være billigste popavis i Norden.
Ønsket om å skape en mer fargerik trykksak med bedre billedkvalitet førte til at POP-Revyen med tredje årgang ble trykket på tykkere papir, og gikk noe ned i format. Fra nr. 3 i 1968 var prisen skrudd opp til 1 krone og 50 øre. Logoen ble endret til «PR» med «Poprevyen» som undertittel. Dermed ble både i pris og trykkekvalitet mer lik de hjemlige konkurrentene, men det har aldri vært god butikk å ta etter aviser og blader med langt dårligere opplagstall. Samtidig begynte britiske musikkaviser som New Musical Express og Melody Maker gjennom Narvesen-kioskene å gjøre seg sterkt gjeldende på det norske markedet. Det kom 14 numre i 1966, 30 i 1967, 23 i 1968, og bare 3 numre i 1969. Poprevyen nr. 4/69 ble annonsert å skulle utkomme onsdag 26. februar 1969, men i stedet opphørte den.

Utlysninger og konkurranser

Den første utlysningen som POP-Revyens redaksjon gikk ut med var en talentkonkurranse (nr. 7-1966). Ukjente og nyetablerte norske band ble oppfordret til å sende inn lydbånd av seg selv sammen med en kort presentasjon og fotografier av gruppa. Det ble lovet kontrakt med avisens eget plateselskap, Poppy Sound, til den eller de som gikk seirende ut av konkurransen. Fristen for å sende inn var kort – bare en uke, men likevel strømmet det inn med lydbånd fra håpefulle artister. Den første talentiaden ble fulgt opp av nye og resulterte til sist i en LP-utgivelse, som senere ble gjenutgitt på CD med en rekke bonusspor.
En annen konkurranse som allerede i samtiden bar et visst komisk preg var missekåringen «Er du Norges søteste jente?» som ble lansert i nr. 26-1967 og avsluttet med finale i 1968. Mange ungjenter prøvde lykken i fotoboksene og sendte inn grå, triste, automatisk utløste «passfotos» av seg selv, som en nesten må undre seg over at redaksjonen fant det forsvarlig å gjengi. I hvert fall ble enkelte nådeløst og muntert kommentert i lesekretsen, mens noen ganske få ble beundret for sin skjønnhet. Premien var en gratis tur til Spania. I nr. 6-1968 fortalte en ingress med portrettfoto øverst på førstesiden at «Norges søteste pike heter Ellen!»

Plateklubben Poppy Records

I tillegg til avisdriften ble det dessuten startet en plateklubb, kalt Poppy Records. POP-Revyens plateklubb drev handel med singler, EP-er og LP-er enten ved forhåndssalg via postgiro, eller gjennom postoppkrav, og det ble solgt plater både fra deres eget Poppy Sound og fra de store, kommersielle selskapene.

1960-talls nostalgi?

Flere enkeltnummer av POP-Revyen (fra årgangene 1967 og 1968) ble i 2007 lagt ut for salg på QXL. Da auksjonen var avsluttet 17. desember lå prisen på ca. 200 kroner stykket.