En sannferdig kjærlighetsvise

«En sannferdig kjærlighetsvise» er et skillingstrykk «forfattet av en fattig pike ved navn Anne Rolfsdatter i Ravne Sogn». Slik presenterte Alf Prøysen denne skillingsvisa i «Magasinet for alle» i 1957. Han hadde fått skillingstrykket innsendt til redaksjonen, og øverst på det gamle trykket sto det skrevet med sirlig skrift: «Tilhører Berthe Arnesdatter, Furumoen 1872».

Teksten

1.En ting jeg deg beder min elskende sjel,

bedrag ei din kjæreste der går deg ei vel.

Enskjønt jeg er fattig og ringe av stand

thi lykken så snarlig forandre seg kan.
2.Jeg haver ei rikdom ei gods eller gull,

jeg er iblant eder en fremmed vill fugl,

jeg er ibland eder en fremmed gjest

men Herren meg hjelper han kjenner meg best.
3.En skaper vil have det ved du vel selv

han deler sin gave til hvem som han vil,

den rikdom du haver deg Herren har givet

når han det gjentaker hva kaller du dit.
4.Jeg har deg påminnet med sukk og med gråt

men jeg er for ringe det kan jeg forstå.

Du svarer før vil du oppgive din ånd,

før du noge nannen vil love din hånd.
5.Mitt trofaste hjerte du lenge har hatt,

ditt hjerte ei haver seg festet så hårdt.

At aldrig ei nogen kan bedre formå

før døden meg tvinger og ånden oppgår.
6.Jeg gjerne vil ønske det over enhver

Gud fader han unne dem den har kjær,

som den monne elske av hjerte og munn

så lenge den lever til ytterste stund.
7.Tror du ei at Herren på regning har satt

de syndige eder som du haver gjort,

på det at du enlig skal leve din tid

før du nogen annen begjærer enn mig.
8.På det at du aldri skal bygge din tro

men at vi tilsammen i ekteskap bo,

og så at vi begge skal leve i fred

til døden oss skiller og vi skal av sted.
9.Hva vil du Gud svare, når tiden går om

og han deg henkaller da for seg til dom

de viktige løfer han krever av deg

som du her i verden utlovede meg.
10.Thi hadde du bedet til Herren med flid

før du ut av hjertet begjærede mig

og hadde du gået på guds veie og stie

du hadde ei øvet din falskhet mot mig.
11.Jeg det måt bekjenne ei annet jeg kan

enn du er jo rik og av høyere stand,

thi rikdom den er en bedragelig ting

ei annet oss skiller enn jeg er for ring.
12.De dage er mange de timer er fler,

de tider som kommer som mot oss ler,

thi gledes jeg over at Gud er den mann

som over en faderløs holder sin hand.
13.Ditt trofaste hjerte du lovede mig

det har du oppfyllet med list og med svik,

men jeg vil til Herren levere min sak

han sannhet frembringer for lyset en dag.
14.Da du meg innbildte at blive meg tro,

fikk jeg straks fornemme du holdt deg med to,

jeg tenkte du hadde en bedre forstand

enn to at levere ditt hjerte og hand.
15.Det kan hver begripe som har sin forstand

at ikke to kvinner forliges om en mann

jeg bær i mitt hjerte skjønt sorgen er stor

jeg mener du tenker at giftes med to.
16.Den ene har penge som hjelpe seg kan

så lenge hun strider hun vinner en gang

thi dine pårørende sige vil så

du henne kan tage, du penge skal få.
17.Du var ei den første der ble så utro,

men om du en gang har beilet til to,

unnskyldninger kan ikke hjelpe for deg

så snart som gud lever du sviktet har meg.
18.Det matrer mitt hjerte det engster mitt mot,

at mange vil sige jeg har deg forgjort,

la verden meg trenge med løgn og fortræd

jeg gleder meg over at Gud sannheten vet.
19.Vi alle bør bøte hver ut i sin stand

vi tiden kan leve så lykkelig fram

vi kunne omgåes hverandre på jord

så kunne vi samles i himmelens kor.
20.I himmelen har jeg en formynder så god,

han haver meg kjøpt med sin legem og blod,

han trøster mitt hjerte som sorgen har klemt

som du ut i fire år listig har kjent.
21.Nu vil du forbanne og sige deg fri

at aldri du haver begjæret mig.

Men Herren skal vitne om saken forstår

hans sannhet fremfører når løgnen bak står.
22.Jeg vet det er mange som hjelpe skal deg

som vil deg unnskylde du blive skal fri.

Om tusende munne unnskylde vil deg,

så sant som Gud lever du sviktet har meg.
23.Du syntes du var en fremfusende kar

men nu har du gjort deg til gåendes narr,

thi du var som reven der listet seg frem,

med løftene søte men tungen var slem.
24.En venn jeg i himmelen har bedre enn deg

som kalles min Kristus og frelseren blid

der finner jeg glede for all min uro

der får jeg en brudgom som bliver meg tro.
25.Jeg ondt deg ei unner der Herren selv vet,

skjønt tiden seg heretter ynkelig ter,

jeg glad aldri bliver før sjelen til gud

henkalles og bliver besmykket til brud.
26.Jeg gleder meg over at Gud er den mann

som glede for sorg meg igjen give kan.

Thi har jeg min glede i verden forlist

i himmelen er glede der brukes ei list.
27.Du mener at leve i velstand og prakt,

mens jeg ut i verden er ganske forlatt,

i medens jeg er på den syndige jord,

jeg glemmer visst aldri din falskhet så stor.
28.Du har et stenhjerte det ser du nu selv

du akter sev ikke din dyrebare sjel,

gud hjelpe deg nu det ser farlige ut

du har deg så ofte forbannet for Gud.
29.Den skål du meg skjenker drikkes må ut,

mon den skulle være beskikket av Gud,

nei jeg tror ei Herren vil sådant skal skje

at nogen skal falskhet med troen bete.
30.Jeg må deg ei dømme Gud dømmer selv meg,

men Gud bevare at gjøre slik svik,

vi begge behøve at tenke oss om,

thi det er forsilde når Gud holder dom.
31.Den visen har diktet har sannhet fremført,

fordi at mitt hjerte av sorgen var rørt.

Jeg gjerne vil sverge for ære og liv

at alt det er sannhet jeg skriver om dig.
32.Jeg slutter min vise enfoldig og kort,

skjønt mange fortryder jeg dette har gjort.

Men Herren meg hjelper gjør tiden ei lang

så er jeg fornøyet og slutter min sang.