google/wiki40b huggingface dataset:
Sanna (elv)

Sanna, Rosanna og Trisanna er elver i det vestlige Tirol (Østerrike). Sanna er en venstre bielv til Inn og oppstår av Rosanna og Trisanna bare 8 km før den munner ved byen Landeck. De to kildeelvene er derimot rundt 35 km lange hver. Rosanna kommer fra Stanzertal (Arlberg), mens Trisanna drenerer Paznaun. Begge har sitt tilsigsfelt i Verwall. I tillegg får Rosanna også vann fra Lechtal-Alpene og proteinholdig næring fra Monqui-kilden. Trisanna får vann fra Silvretta, som omfatter flere isbreer. Elvene har med bratt lengdeprofil og sterk strømning karakter av fjellelver.
Likelønnskomiteen

Likelønnskomitéen var en komité som besto av av representanter fra myndighetene og arbeidsgiver- og arbeidstakersiden nedsatt av Stortinget i 1949 for å utrede likelønnsspørsmålet i Norge. Bakgrunnen var andre verdenskrig og den drastiske økningen av kvinner i arbeidslivet som førte til et større fokus på kvinners lønnsnivå som stort sett lå langt under mannens. I tillegg førte den økonomiske veksten etter krigens slutt til at kravet om likestilling mellom kjønnene økte, inkludert kravet om likelønn. Den direkte henvendelsen til Stortinget om oppnevning av en komite kom fra Norske Kvinneorganisasjoners Samarbeidsnemd i 1946. Det var allikevel ikke før i 1948 da sosialøkonom Johan Vogt i sin utredning Kvinnearbeid og Kvinnelønninger anbefalte opprettelse av en likelønnskomité som kunne jobbe mer nærgående med spørsmål omkring kvinner og lønn at Stortinget nedsatte en slik komité.
Likelønnskomiteen bestod av fylkesmann Alf Frydeberg, Underdirektør Signy Arctander, cand. oecon Alfhild Hertzberg, sekretær Ragna Karlsen, konsulent Bergliot Lie, forretningsfører P. Mentsen, sekretær Gullborg Nyberg (inntil 1955), stortingsrepresentantene Rakel Sewerin (inntil 1954), Magnhild Hagelia (fra 1953), direktør A.P. Øsberg, direktør L.W. Aagaard og kontorsjef Lars Aarvig.
Komiteen hadde tre oppgaver, å skaffe best mulig oversikt over kvinnenes lønnsmessige stilling i de viktigste delene av arbeidslivet, å klarlegge lønnsforskjeller skyldtes forhold som kunne begrunnes som rimelige og å drøfte hvilke tiltak man kunne sette i gang på å rette opp i de misforhold som komiteen fant.
I tillegg skulle Likelønnskomiteen avgi sin innstilling til om Norge burde ratifisere ILOs konvensjon nr. 100 om likelønn. I 1958 var innstillingen fra Likelønnskomiteen ferdig, og den anbefalte Norge å ratifisere likelønnskonvensjonen. Arbeidsgiversiden i komiteen var ikke enig i dette utfallet og hadde en egen kommentar om dette i innstillingen. Stortinget ratifiserte likelønnskonvensjonen året etter. Likelønnskomiteen anbefalte også Norge å opprette et permanent likelønnsråd som skulle ha i oppgave å fremme arbeidet med likelønnspørsmålet. Dette førte til opprettelsen av Likelønnsrådet i 1959.
Hilde Haraldsen Sveen

Biografi

Hilde Haraldsen Sveen har sin utdannelse fra Agder musikkonservatorium og Hochschule der Künste Berlin. Hun tok solisteksamen i 1994 og hadde deretter engasjement ved flere tyske operahus. Fra 1995 til 1998 var hun ansatt ved Nordharzer Städtebund Theater som lyrisk koloratursopran. I 2001 debuterte hun ved Den Norske Opera som Gilda i Rigoletto. Siden har hun hatt flere hovedroller ved Den Norske Opera, blant annet som Sophie i Rosenkavaleren.
Sveen er en allsidig sanger, noe som har gjort henne ettertraktet som solist i oratorier og konserter. Hun har også et stort romanse-repertoar og har medvirket på flere cd-utgivelser med norsk musikk, blant andre Sigurd Islandsmoens Requiem med Kristiansand Symfoniorkester fra 2006.
Yazkulturen

Yazkulturen (også Yaz Tepe) var en tidlig jernalderkultur i Margiana, Baktria og Sogdia i tiden rundt 1500-1000 f.Kr. Den oppsto på toppen av sen bronsealder i steder innenfor det arkeologiske kompleks i Baktria og Margiana, og tidvis bygget steintårn, hus av betydelig størrelse og vanningssystemer. Keramikk var hovedsakelig håndlaget, men det var økende bruk av dreieskive. Det har blitt funnet pilspisser framstilt av bronse eller jern, også sigder av jern.
Med landbruksbefestninger, steppebasert metallurgi og keramikk, og fravær av gravsteder har kulturen blitt vurdert som en sannsynlig arkeologisk refleksjon av tidlig østiransk kultur som beskrevet i zoroastrismens religiøse tekster Avesta. Så langt har det ikke blitt avdekket noen graver knyttet til kulturen, og det har blitt vurdert som mulig bevis for zoroastrismens praksis med eksponering eller himmelbegravelser.
Pectinocallimus

Utseende

Middelsstore, avlange trebukker med forkortede dekkvinger og kamformede antenner, rødbrune til svarte. Antennene er vel halvparten så lange som kroppen, kamformede hos hannene og trådformede hos hunnene. Pronotum er tønneformet. Dekkvingene er rundede og omtrent halvparten så lange som bakkroppen, de dekker dermed heller ikke flygevingene. Bakbeina er lange og kraftige med fortykkede lår og legger, disse virker enda større fordi det er tett kledt med oppstående hår.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Vest-Malaysia (Pahang) og på Borneo.
Svenskehølet

Svenskehølet er et myrområde i Bærum, like øst for Østernvann.
Lokale sagn fortaller at bøndene i Bærum gjemte seg her da svenskekongen Karl XII dro igjennom området våren 1716. Svenskene hadde rasert mange gårdsbruk i området, spesielt i Lommedalen, og bøndene skal ha tatt med seg folk og fe hit for å slippe unna svenskene. Området fikk dermed navnet Svenskehølet, og tjener som et lokalt minnesmerke over den store nordiske krig.
Rikskonkordatet

Rikskonkordatet er det konkordatet som ble inngått mellom Den hellige stol og Tyskland. Det ble undertegnet 20. juli 1933 av kardinal Eugenio Pacelli og Franz von Papen på vegne av pave Pius XI og president Paul von Hindenburg. Konkordatet er fortsatt gjeldende for Tyskland.
Kulturkampf, novemberrevolusjonen i 1918 og Weimarforfatningen av 1919 innebar en gjennomgripende endring for forholdet mellom kirke og stat i de statene som tidligere hadde vært en del av Det tysk-romerske riket og på dette tidspunktet var en del av Tyskland. Vatikanets tidligere nuntius til Tyskland, kardinal Eugenio Pacelli var i 1929 blitt kardinalstatssekretær, men hadde i sin tid i Tyskland, forhandlet fram konkordater mellom Den hellige stol og Bayern (1924), Preussen (1929) og Baden (1932).
Weimarforfatningen ga delstatene stort selvstyre blant annet på kultur- og utdannelsesområdet som var viktige for Den katolske kirke. Da Adolf Hitler tiltrådte som rikskansler 30. januar 1933, ønsket han å bedre sitt internasjonale renomme og dempe kritikken fra kirkelig hold og nøytralisere det katolske Deutsche Zentrumspartei. Han sendte derfor medlem av dette partiet og visekansler Franz von Papen til Roma for å avslutte forhandlingene. Pacelli brukte den tidligere lederen av det samme partiet, Ludwig Kaas som sin forhandlingsleder.
Da rikskonkordatet tidlig ble brutt av de nazistiske styresmaktene i Tyskland, munnet det ut i tilsammen 55 offisielle protester fra kirken, hvor særlig encyklikaen Mit brennender Sorge fra 1937 var den sterkeste. Pacelli, sammen med blant andre kardinal Michael von Faulhaber var sentrale i utarbeidelsen av denne. Her tok Den katolske kirke sterk avstand til det nazistiske styret i Tyskland, og da særlig med fokus på rasismen og jødeforfølgelsene. Den skiller seg fra de øvrige encyklikaene ved at den er en av de få som ikke er skrevet på latin, men på morsmålet til det land den er rettet mot, altså tysk. Den ble lest opp i alle katolske kirker palmesøndag 1937.
Brev til Ensom

«Brev til Ensom» er en roman av Margit Sandemo fra 1965. Det var opprinnelig en kortroman med tittelen «Svar till Ensam», men Sandemo laget en lengre versjon av romanen i 1983. Den har blitt publisert i en rekke ukeblad i Norden, og ble også utgitt som bok nr 22 i «Sandemoserien» i 1984. Romanens hovedperson Christine Lyngom har to venninner, som begge blir kjent med en mann ved navn Harry Berg, gjennom en "brevspalte" i en avis. Da Christine skjønner at begge blir svindlet for penger, og den ene dessuten tar selvmord, bestemmer Christine seg for å finne Harry Berg. Ved hjelp av politiet og Kriminaletterforsker Bakken i spissen, settes komplottet opp med Christine som lokkedue. Hun får riktignok tak i Harry Berg, men et spill på liv og død begynner.
Indisk pariahhund

Opprinnelse og alder

Indiske pariahhunder har eksistert så lenge det har fantes hunder i India. Den er altså svært gammel i sin opprinnelse, men i alltid konsekvent i sitt utseende. Dette skyldes at det til stadighet blandes inn nye hundeslag, ofte etter raser som har blitt brangt til India fra andre steder i verden. Disse hundene parer seg fritt. I vill tilstand lever disse hundene maksimalt 5-7 år. Tamme individer kan leve opp mot 12 år.

Utseende, anatomi og fysikk

Den tradisjonelle pariahhunden i India er gjerne ca. 38-51 cm i skulderhøyde og veier ca. 8-13 kg (10 kg i snitt), men dette varierer ganske mye rundt om i landet. Også fargene varierer, fra nærmest hvit til sort, med eller uten flekker eller andre mønstre og fargekombinasjoner. Pelsen er imidlertid kort og glatt. Hodet er gjerne trekantet og langstrekt. Ørene kan være stående spisse eller hengende. Halen er middels lang og bæres gjerne i en halvkrøll over ryggen. De mest renrasende individene har gjerne enten hvit eller sort haletipp og «sokker» på beina.

Bruksområde

Generelt sett har ikke disse hundene noen oppgaver, annet enn at de fungerer som renovatører og åtselspisere. Visse individer kan bli gode jakthunder og vakthunder, spesielt om de kan bli tatt hånd om fra de er omkring 6 uker gamle. Blir de eldre er de svært vanskelige å trene opp.
Orachrysops

Utseende

Middelsstore (vingespenn 23–45 millimeter) blåvinger. Hannenes overside er blå, hunnene er brune med blå felter i midten av vingene. Undersiden er gråbrun med hvitkantede, svarte flekker, dessuten med et mer eller mindre fullstendig, hvitt tverrbånd. Det er ingen stjert ved bakvingens bakhjørne.

Levevis

Larvene lever på planter i indigoslekten (Indigofera, erteblomstfamilien).

Utbredelse

Denne slekten er endemisk for Sør-Afrika.
Flere av artene er regnet som truede, blant annet type-arten Orachrysops niobe, som man bare kjenner én overlevende koloni av. Denne har blitt et naturvern-ikon i Sør-Afrika og omfattende tiltak har blitt truffet for å verne den siste bestanden. Orachrysops ariadne er også en truet art, men her kjennes man fire kolonier hvorav den ene er ganske stor.
Jozy Altidore

Internasjonal karriere

Altidore står (per 1. juni 2010) notert for 25 kamper og ni scoringer for USA, som han debuterte for den 17. november 2007 i et oppgjør mot Sør-Afrika. Han var etter dette en del av den amerikanske troppen til OL i Beijing i 2008, og til Confederations Cup 2009 i Sør-Afrika.
Kastanjetter

Kastanjetter er et musikkinstrument av typen klappetre som tilhører gruppen av perkusjonsinstrumenter i instrumentklassen idiofoner.
Ordet kommer fra gresk: kastanea (kastanje); og som benevnelse for et musikkinstrument fra spansk: castañetas ("små kastanjer"). Instrumentet består av et par konkave skall som er bundet sammen i den ene enden. Skallene holdes i hånden og brukes til å frembringe rytmiske aksenter og/eller en klaprende lyd, frembrakt ved en serie av hurtige klikk. Som regel brukes instrumentet parvis med et sett kastanjetter i hver hånd. Kastanjetter fremstilles tradisjonelt av hardtre, men i moderne tid sees de også ofte fremstilt av glassfiberforsterket kunststoff.

Historikk

Instrumentets opprinnelse er ikke kjent. Spilleteknikken med å slå håndholdte stokker sammen som akkompagnement til dans er eldgammel og kjennes både fra det gamle Egypt og det antikke Hellas. I Spania er de kjent fra 1. århundre f.Kr., hvor de fikk navnet castañuelas pga. likheten med kastanjer.

Spilleteknikk

I praksis benytter en kastanjettspiller to par kastanjetter – ett i hver hånd. Snoren holdes over en finger (normalt over tommelfingeren, men tidligere og i regionalt bestemte danser også over langfingeren), og kastanjettene hviler i håndflaten. Ved hjelp av fingrene som er bøyet over, lar man skallene klapre mot hverandre. Lyden fra hvert par er i litt forskjellig tonehøyde. Settet med den høyeste tonen, kalt sp.: hembra (kvinnelig), holdes normalt i høyre hånd, mens settet med den dypere tonen, kalt sp.: macho (mannlig), holdes i venstre hånd. Med en utviklet spilleteknikk kan det oppnås forskjellige klangfarger.

Anvendelse

Kastanjetter spilles ofte av sangere eller dansere. I motsetning til en utbredt antakelse er kastanjetter ikke vanligvis benyttet i flamenco dans unntatt i to spesielle former: zambra og siguiriyas. I Andalucía kalles kastanjetter normalt for palillos (små stokker) i stedet, og med dette navnet er de kjent i flamenco. Den typiske stil hvor kastanjetter inngår, er spansk folkedans som f.eks. fandango, sevillana og seguidilla. I Escuela bolera, en ballettaktig danseform, benyttes også akkompagnement av kastanjetter.
Bindeord

Bindeord er ord eller fraser som viser forholdet mellom paragrafer eller deler av en tekst eller tale. Disse gir større sammenheng ved å gjøre det mer eksplisitt eller signaliserer hvordan ideer forholder seg til hverandre. Overganger er «broer» som «bærer en leser fra avsnitt til avsnitt.» Overganger veileder leseren gjennom trinnene av logikk, trinn av gangen, eller gjennom fysisk plass. Overganger «...koble ord og ideer, slik at dine lesere ikke trenger å gjøre det mentale arbeidet for deg.»
Norges kommunal- og sosialhøgskole

Norges kommunal- og sosialhøgskole var en høgskole for kommuneadministrativ og sosialfaglig utdanning, etablert i Oslo i 1950 under navnet Norges kommunal- og sosialskole. Skolen utdannet kommunalkandidater, sosionomer og barnevernspedagoger.
Skolen fikk navnet Norges kommunal- og sosialhøgskole i 1981. Sosialhøgskolen, Bærum ble innlemmet i skolen i 1984, da skolen tok over lokalene til den da nedlagte Apalløkka skole på Ammerud i Oslo. Skolen ble i 1994 fusjonert inn i Høgskolen i Oslo, som senere ble til Oslomet – storbyuniversitetet.
Steinar Stjernø var rektor 1987–1991.
Silmarill

Silmarillene er i J.R.R. Tolkiens univers tre edelstener som ble laget av Fëanor. De inneholder lyset fra de to trær og verdens skjebne. Gjennom Fëanors ed blir skjebnen til sønnene hans og deres hus vevd sammen med skjebnen til silmarillene, som er stjålet av Morgoth. Først Beren og Lúthien greier å sjele en av silmarillene fra Morgoth. Eärendil, sjøfareren, bærer steinen etter Luthiens død og seiler med den langs vesthimmelen. Etter at styrker fra Valinor beseirer Morgoth klarer de to siste gjenlevende av Fëanors sønner å få tak i de siste to silmarillene, men grunnet alle deres ugjerninger brenner de dem ved berøring. Maedhros kaster i desperasjon seg selv og sin silmarill ned i en dyp kløft, mens Maglor kaster sin ut i havet. Slik ender silmarillene høyt på himmelen, på havets dyp og i jordens indre.
Oricopis

Utseende

Middelsstore, brune trebukker med antenner som er noe lengre enn kroppen. Pronotum har en tann midt på hver side.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Australia (Queensland, New South Wales og Lord Howe Island).
Chokro Lüi Gyaltsen

Chokro Lüi Gyaltsen (tibetansk: ཅོག་རོ་ཀླུའི་རྒྱལ་མཚན་, wylie cog ro klu'i rgyal mtshan) var en tibetansk buddhist som sammen med den indiske  panditen  Jinamitra, oversatte Vinaya til tibetansk, så vel som vikrige kommentarer til Abhidharma-samuccaya. Sammen med Jñanagarbha oversatte han Nagarjuna’s Mulamadhyamaka-karikaog Bhavaviveka’s Prajñapradipa. Han hjalp også  Vimalamitra og Vairotsana med å oversette mange tantraer. 
Sammen med Kawa Paltsek, ble han sendt til India av keiser Trisong Detsen for å invitere Vimalamitra til Tibet. Han mottok senere lærdommene til Vima Nyingtik fra Vimalamitra i Samyé.
Kabirdham (distrikt)

Demografi

Ved folketellingen i 2011 var det 822 239 innbyggere i distriktet, mot 584 552 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 10,62 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 17,12 % i 2011 mot 19,04 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 973 i 2011 mot 970 i 2001.
Vestre Aker kirkegård

Vestre Aker kirkegård i Oslo ligger ved Vestre Aker kirke i Ullevålsveien 117. Den ble innviet av biskop Jens Lauritz Arup samtidig med kirken 12. desember 1855. 
Gravlunden har et areal på 30 dekar og har blitt utvidet flere ganger; i 1963, 1966–1967 og 1998.
Blant kjente personer gravlagt på kirkegården finner man blant andre
Halfdan Egedius, Bernhard Getz, Jørgen Moe og Absalon Taranger og Moltke Moe.
Kari Diesen

Bakgrunn

Kari Diesen var datter av Harald Steen og Signe Heide. Moren tilhørte den store Heide-slekten. Kari og hennes tre søsken Åse, Harald og Randi fikk alle etternavnet Heide Steen. Kari brukte likevel bare navnet Kari Steen frem til hun giftet seg og tok ektemannens etternavn.
Barna i Heide Steen-familien vokste opp i Grønnegaten ved Pilestredet, like nedenfor Lasson-villaen der blant andre søstrene Alexandra Thaulow, Oda Lasson og Bokken Lasson hadde vokst opp. Åtte av morens ti søsken arbeidet innen teater- og musikkfaget. Kari bestemte seg følgelig allerede i barndommen for å gå til scenen.

Karriere

Seks år gammel fikk hun sin første filmrolle i filmen Kaksen på Øverland. 
Hun ble ballettpike hos Ernst Rolf femten år gammel, og hun debuterte som revyaktør på vårrevyen på Casino i 1930 med visen «Forbudt for barn under 16 år». Etter hvert ble hun ansatt på Chat Noir i Oslo. Hun ble der til hun i 1944 ble tilknyttet revyteateret Edderkoppen. I perioden 1947-1964 vekslet hun mellom Chat Noir og Edderkoppen. 
Som voksen hadde hun flere filmroller, og er mest kjent for filmene Støv på hjernen, Sønner av Norge og Sønner av Norge kjøper bil. Kari Diesen var ellers stemmen til Baktus i filmen om Karius og Baktus.
Blant revynumrene som hun husker for er Harry, Suffløsen, Tykk og dum og deilig, Halvveis, Jacobsen og Fotballvisa. Mange har fremholdt nummeret Uteliggerne (sammen med Arvid Nilssen) som en av hennes fremste prestasjoner. Monologen Mannfolk har også gått over i revyhistorien. I 1957 fikk hun en stor plateslager med Vilhelm Dybwads Hovedøen på His Master's Voice.

Familie

Kari Diesen var gift med skuespilleren Ernst Diesen (1913–1970), og mor til NRK-veteranen Andreas Diesen (født november 1945) og Kari Diesen d.y. (1939–2016).

Priser og hedersbevisninger

På sin 70-årsdag den 24. juni 1980 mottok hun Kongens fortjenestesmedalje i gull. 
I 1971 mottok hun Leonardstatuetten, som er norsk revys høyeste heder.
I 1980 ble hun tildelt Juryens hederspris under utdelingen av årets Spellemannprisen.
I 2001 ble det utgitt et frimerke med et portrett av Kari Diesen som motiv.
Johan Anton Svartis

Referanse

Minneord - Avisa Nordland 28. januar 2015
Rallarvise

«Rallarvise» er et skillingstrykk Alf Prøysen samlet inn til sin visespalte i Magasinet for alle på 1950-tallet. Han skriver at dette er en rallarvise som skiller seg ut fra de vanlige, med at det er rallarstil og eleganse i skjønn forening på norsk-svensk. Alf Prøysen mente og at den synges til samme melodi som Spillemannsvise.

Teksten

1.Nog så må jag väl forsörja mig til döden

fast jag gillar nog at spela på gitarr.

Men jag haver gjennomlevat många öden

ty jag haver varit månge flickors narr.
ref Ja nog er jag bedragen här i livet

hvem bjuder på ett glas eller två.
2.Snart så har jag til döden mig försörjat

jag er matt, klen og sväkt ut av kärlek.

Knapt så hadde jag min usla levnat börjat

förän första flickan grömt från mig svek.
3.Första flickan hon hette Amelina

hon va ljuvlig som Faen I hell.

Jisses jo va hjärtats ådror börja svia

när som flickan gör for andre sig tell.
4.Andra flickan hon var döpter Johanna

hennes läppar var som smör på karamell.

Men so bynte hon min kärlek at iblanda

mä ett dödandes gift en lördagskväll.
5.Detta giftet var kärlek til en annan,

kanskje bätre och rikar enn jag.

Derfor tager jag till flaskan och til kannan

alla dager liksom ävenså idag.
6.Tredje flickan hon hette Adalmina

hon va dotter till en finare schersant,

men hun skjukade av sorg och kval och pina

for hun blev bedragen av en löitenant.
7.Löitenanten ligger sjuk på lasaretten

inga ben han haver kvar uti sin kropp,

för jag smeckade den falskeliga sprätten

när han skulle gå til losamentet opp.
8.Fjärde flickan ho kallades Amanda

och hon tjänade i finare hus.

Och hon ville mig med kärlek beblanda

just mä henne en lördagskväll bardus.
9.För hon ägade ju penningar på banken,

hundrafemti kronor på en sparbanksbok,

men en dag så kommer der en annan fanken

som den häre rallaren ur brödet vrok.
10.Många flickor har jag älskat her i livet

alla haver de bedraget rallaren.

Ingen veta kan hur livet skulle blivit

om jag hållet mig til baraste en.
11.Men den allra sista hittat jag i skogen

midt i natten på en dikesren – å hei.

Det er den enda flickan som har blitt mig trogen

men den flickans navn det känner jag ei.
12.För hon skrattade och gret och sa adjöken

och döck inn i skogens mörkaste snår.

Kanskje va det rent en liten herregårdsfröken

som va ute på ett lite villospår.
Afro-jazz

Afro-jazz refererer til jazz som er betydelig påvirket av afrikansk musikk. Det er vanlig å blande elementer fra sørafrikansk marabi, swing og amerikansk jazz for å skape en slags fusion.
Det første bandet som spilte denne typen musikk var det sørafrikanske bandet Jazz Maniacs stiftet av Solomon Cele i 1935.
2A65 MSTA-B

2A65 MSTA-B er en sovjetisk felthaubits som må slepes med et kjøretøy (typisk av typen KAMAZ-63501) og har et kaliber på 152 millimeter. Maksimal skuddvidde er 28900 meter med rakettassisterte granater. MSTA-B har vært benyttet under konflikten i Ukraina.
Jonglei

Jonglei er den største av Sør-Sudans ti delstater. Befolkningen ble oppgitt til 1 358 602 innbyggere ved folketellingen i 2008. Delstaten har et flateinnhold på 122 581 kvadratkilometer. Bor er administasjonsby. Jonglei grenser i øst til Etiopia.
Chrysodesmia flavipicta

Utbredelse

Arten er beskrevet fra Ny-Guinea.
Jäniskoski-Niskakoskiområdet

Jäniskoski-Niskakoskiområdet er et 176 kvadratkilometer område i russisk Lappland, øst for Enaresjøen og vest for Pasvikelva. Finland solgte området til Sovjetunionen 18. April 1947 på grunn av Jäniskoski-kraftverket i området og Niskakoski-reservoaret. Jäniskoski-Niskakoski området var ikke en del av Sovjetunionen opprinnelige territorielle krav.

For å sikre trygg forsyning av nikkelgruvene i Petsamo, avtalte Finland å gi opp området Jäniskoski-Niskakoski. Et tidligere kraftverk hadde blitt ødelagt under krigen, og det ble vurdert at Finland hadde ikke råd til å gjenoppbygge det på den tiden. Området ble betalt av Tyskland og ble anslått til 700 millioner finske mark.
Tidligere, mens området hørte til Finland, var det en del av Enare kommune. Nå tilhører området byen Nikel - i Petsjenga kommune.
Helligdomsarmen

Helligdomsarmen, angivelig et ben fra Olav den helliges arm, har stått i en monter i den katolske Sankt Olav domkirke i Oslo siden 1860-tallet. Relikvien er blitt undersøkt av anatom dr. med. Per Holck, etter initiativ av religionshistoriker Øystein Morten, som offentliggjorde resultatet den 16. mars 2013.
Undersøkelsen viste at relikvien er et skinneben fra et menneske. Karbondatering tilsier at det stammer fra en mann som døde i et tidsrom som omfatter slaget på Stiklestad i 1030. Personen ble omtrent like gammel som hellig Olav. Den døde har vært uvanlig høy for sin tid, rundt 180 centimeter (Olav den hellige skal ha vært høy). Man fant også vevsrester som tyder på at benet kan stamme fra en mumifisert kropp. Også dette kan være et indisium på relikviens ekthet, da liket til Olav den hellige ikke ble begravet, men i flere hundre år lå omsvøpt i tøyer i et skrin i Klemenskirken – senere Nidarosdomen.
Christian V kjøpte relikvien på auksjon fra amtmann Lützow i København i 1684. Relikviegjemmet (beholderen) relikvien da ble oppbevart i er fremdeles i Danmark. Relikviegjemmet i St. Olavs kirke er en kopi.
Relikviens historie før auksjonen i 1684 er ikke kjent.