Hengest av Kent

Hengest eller Hengist (død ca. 488) var en legendarisk konge i Kent i det sørøstlige England. Sammen med broren Horsa skal han ledet germanske stammer (anglere, saksere og jyder) i en invasjon av Britannia på 400-tallet etter at romerne hadde trukket seg ut. I det tradisjonelle kongelistene er Hengest oppført som den første jyske konge av Kent.
Det finnes ingen samtidige kilder, og de eldste opplysninger om ham kommer fra Beda, som skrev omkring 200 år senere. Han forteller at Hengest og broren Horsa, sønner av en jysk høvding ved navn Withgils, var blant jydene som kom til Britannia ved Ebbsfleet på øya Thanet. For en tid tjenestegjorde de som leiesoldater for Vortigern, konge av britonene, men senere vendte de seg forrædersk imot ham. Horsa ble drept i kamp mot britonene, men Hengist klarte å erobre Kent, etablerte seg som konge og ble stamfar for dets senere konger.
En figur ved navn Hengest, som kan muligens bli identifisert med høvdingen i legenden, opptrer i Finnsborgfragmentet og i eposet Beowulf.
Legender om de brødre, assosiert med hester, er dokumentert blant germanske folk, og opptrer også i andre indoeuropeiske kulturer. Av den grunn har forskere teoretisert en felles-germansk mytologisk opprinnelse for Hengest og Horsa (begge navnene betyr «hest»), som stammer opprinnelig fra guddommelige tvillinger funnet i urindoeuropeisk religion. Andre forskere, inkludert J.R.R. Tolkien, har argumentert for et historisk grunnlag for Hengest og Horsa.

Etymologi

De angelsaksiske (gammelengelske) navnene Hengest [hendʒest] og Horsa [horsɑ] betyr henholdsvis «hingst» og «hest».
Det opprinnelige angelsaksiske ordet for en hest var eoh. Dette ordet er avledet fra urindoeuropeisk grunnordet *ekwo, derav det latinske equus som siden ga opphav til moderne engelsk equine og equestrian. Hors er avledet fra urindoeuropeiske grunnord *kers, «å løpe», noe som også ga opphav til moderne engelsk hurry, «hurtig». Hors kom til sist å erstatte eoh, i overensstemmelse med mønsteret i germanske språk andre steder hvor de opprinnelige navnene på hellige dyr er forlatt til fordel for adjektiver, eksempelvis ordet bjørn. Mens Bedas Historia ecclesiastica gentis Anglorum (Anglernes kirkes historie) og Den angelsaksiske krønike refererer til broren som Horsa, i Historia Brittonum (Britonenes historie) er hans navn ganske enkelt Hors. Det har blitt foreslått at Horsa kan ha vært et form for kjælenavn av et sammensatt navn hvor det første elementet i navnet var «hest».

Erobringen av Kent

I henhold til Beda ble Hengest og Horsa invitert av Vortigern til å kom til Britannia på tiden til de romerske keiserne Markian (død 457) og Valentinian III (død 455). Deres senere historie er mer preget av tradisjon enn av historiske opptegnelser, og det er indikasjoner at den, i det minste delvis, har blitt formidlet i poesi. De skal ha kommet i 449 (avledet fra Beda) til en kyst kalt Ypwines fleot, og seks år senere kjempet mot Vortigern ved et sted kalt Agæles threp. I dette slaget ble Horsa drept, Hengest og hans sønn Æsc (som i Ask) «tok kongeriket». I 457 kjempet Hengest og Æsc mot britonerne ved et sted kalt Crecgan ford og drepte fire tusen mann. Britonerne flyktet fra Kent og til London. I 465 kjempet Hengest og Æsc mot britonerne nær Wippedes fleot, drepte tolv britonske høvdinger, og tapte selv en «thegn» ved navn Wipped. I 473 kjempet de på nytt mot britonerne på et ukjent sted, tok stort krigsbytte og jagde britonerne på flukt. Deretter er ikke Hengest lenger omtalt i Den angelsaksiske krønike, men  i 488 ble det slått fast at Æsc ble konge av Kent, og var det i de neste 24 årene.
De nevnte stedsnavnene kan i henhold til F.M. Stenton antyde en eldre tradisjon enn Beda og Krøniken. At stedsnavnene er langt eldre enn 800-tallet er vist i vanskeligheten å identifisere dem. Ypwines fleot er antatt å være Ebbesfleet i nordøstlige Kent. Det er mulig at Agæles threp kan identifiseres med Aylesford ved elven Medway. Wippedes fleot synes derimot å henvise til en bekk, kanskje i nærheten av Ebbsfleet, hvor Wipped ble drept, framfor et stedsnavn i vanlig bruk.
Tradisjonen har gjort Hengest til den første angelsaksiske konge av Kent. Dog har den senere tradisjon knyttet de påfølgende kongene til hans sønn Æsc, og ikke Hengest. Det er spor i Krøniken etter en senere skriver som erstattet Æsc med det mer arkaiske Oisc. Senere tradisjon benyttet navnet Oiscingas på kongeslekten i Kent, en sterk antydning at det var Oisc (Æsc) framfor Hengest som ble betraktet som slektens stamfar og som grunnleggeren av kongeriket Kent.

Anglernes kirkes historie

I Historia ecclesiastica gentis Anglorum (Anglernes kirkes historie) nedtegnet Beda at de første høvdingene blant anglerne, sakserne og jyderne var Hengest og Horsa. Broren Horsa ble drept i et slag mot britonerne og deretter gravlagt i østlige Kent og på BEdas tid sto det fortsatt et monument etter ham. I henhold til Beda var Hengest og Horsa sønner av den jyske høvdingen Wictgils. Han var sønn av  Witta, sønn av Wecta, og igjen sønn av Wōden. Sistnevnte navn er angelsaksisk for den guden Odin.

Den angelsaksiske krønike

Den angelsaksiske krønike fra 800-tallet nedtegnet at i år 449 ble Hengest og Horsa invitert av Vortigern til å støtte hans styrker i kampen mot pikterne. De gikk i land ved Eopwinesfleot og var med på å beseire pikterne hvor enn de kjempet imot dem. Hengest og Horsa sendte beskjed hjem om «britonernes verdiløshet, og landets rikdom», og ba om støtte. Det ble hørt og hans folk kom over, og deretter kom det enda flere folk fra «de tre maktene i Tyskland, de gamle saksere, anglere, og jyder.» Sakserne befolket Essex, Sussex, og Wessex; jyder i Kent, Isle of Wight, og deler av Hampshire; og anglerne i East Anglia, Mercia, og Northumbria (og etterlot deres hjemland i Angeln forlatt). Disse kreftene ble ledet av brødrene Hengest og Horsa, sønnene til Wihtgils, sønn av Witta, sønn av Wecta, sønn av Woden.
Ved anførselen for året 455 ga Krøniken detaljer om at Hengest og Horsa kjempet med Vortigern ved Aylesford og at Horsa ble drept der. Hengest tok kontroll over kongedømmet med sin sønn Æsc. I 457 kjempet Hengist og Æsc mot den britonske hæren ved Crayford «og der drepte de fire tusen menn». Britonene flyktet fra Kent og til London. I 465 kjempet de på nytt mot britonene ved Wippedesfleot og drepte tolv britonske høvdinger. I året 473, den siste anførselen i Krøniken som omtaler Hengest, ble det nevnt at Hengest og Æsc tok «enormt med krigsbytte» og at britonene «flyktet som fra ild».

Historia Brittonum

Historia Brittonum, eller Britonenes historie, er et historieverk som ble skrevet en gang etter år 833. Denne teksten har nedtegnet at under styret til Vortigern hadde tre skip blitt forvist fra Tyskland og de ankom Britannia, ledet av Hengest og Horsa. Fortellingen kom deretter med en genealogi for de to: Hengest og Horsa var sønner av Guictglis, sønn av Guicta, sønn av Guechta, sønn av Vouden, sønn av Frealof, sønn av Fredulf, sønn av Finn, sønn av Foleguald, sønn av Geta. Sistnevnte, Geda, ble sagt å være sønn av en gud, dog «ikke den allmektige Gud og vår herre Jesus Kristus,» men heller «avkommet til en av deres idoler, og som, blindet av en demon, de dyrket i henhold til hedningenes skikker.» I 447 mottok Vortigern disse to, Hengest og Horsa, «som venner» og ga brødrene Isle of Thanet (en tidligere øy som i dag er det østligste punktet i Kent).
Etter at sakserne hadde bodd på Thanet for «en del tid» lovte Vortigern dem forsyninger av tøy og andre anskaffelser på den betingelse at de støttet ham i å bekjempe landets fiender. Da sakserne økte i antall ble det umulig for britonerne å holde avtalen, og fortalte sakserne at deres støtte ikke lenger var nødvendig og de burde reise hjem.
Vortigern tillot Hengest å sende bud etter flere av sine landsmenn for å komme over og slåss for ham. Budsendere ble sendt til «Skytia» hvor «et antall» krigere ble valgt ut og med seksten skip kom de tilbake. Med skipene kom også Hengests vakre datter. Hengest forberedte en fest, inviterte Vortigern og hans høvdinger, og Ceretic, hans oversetter, til gjestebudet. Før festen hadde Hengest beordret sin datter om å gi gjestene så mye vin og øl at de ville bli drukne. Ved festen ble Vortigern forelsket i datteren og lovte å gi Hengest hva enn han ønsket for å bli trolovet til datteren. Hengest hadde «rådspurt de eldre fra sitt folk», og krevde deretter Kent. Uten vitende til den daværende herskeren av Kent, gikk Vortigern med på dette.
Hengests datter ble gitt til Vortigern som tok henne til seng og ble dypt forelsket i henne.  Hengest fortalte ham at han nå var både hans far og rådgiver og at han ville ikke vite om noe nederlag i hans råd, «for folket i mitt land er sterke, krigerske og hardføre.» Med Vortigerns godkjennelse sendte Hengest sin sønn og sin bror for å kjempe mot skottene og de som bodde i nærheten av muren. Vortigern godkjente det, og Ochta og Ebissa ankom med 40 skip, seilte rundt landet til pikterne, erobret «mange regioner» og angrep Orknøyene. Hengest fortsatte med å sende bud på flere skip fra sitt land, og en del øyer hvor hans folk tidligere hadde bodd var nå fri for innbyggere.
Vortigern hadde pådratt seg raseriet til Germanus, biskopen av Auxerre, grunnet sitt giftemål og på anbefaling av sitt råd hadde han gått i dekning. I mellomtiden hadde hans sønn Vortimer gått til krig mot Hengest og Horsa, og i et slag hadde han drevet deres hær tilbake til Thanet som han beleiret. Krigen gikk fram og tilbake.  Vortimer angrep sakserne fire ganger: først ved Thanet, deretter ved elven Derwent, tredje gang ved Epsford (Aylesford) hvor både Horsa og Vertigerns sønn Catigern ble drept, og siste gang «nær kysten av det gallisk hav» hvor sakserne ble beseiret og flyktet til sine skip.
Etter et «kort mellomrom» døde Vortimer og sakserne etablerte seg på nytt, «støttet av utenlandske hedninger». Hengest sammenkalte sine styrker og tilbød Vortigern en fredsavtale. Vortigern aksepterte og Hengest forberedte en fest for de britonske og saksiske høvdingene. Imidlertid beordret han sine menn om å skjule sine kniver under føttene, og ved et tidspunkt under festen ropte Hengest: «Nima der sexa!» (Grip knivene deres!). Deretter ble britonerne ved forræderi massakrert. Imidlertid ble Vortigerns liv spart, og han betalte seg fri ved å overgi Essex, Sussex, Middlesex og andre ikke navngitt områder til sakserne.
Germanus av Auxerre ble utropt til leder av de britonske styrkene. Ved bønn, synge halleluja og rope på Gud, ble sakserne drevet på havet. Germanus lå deretter i bønn i tre dager og netter ved Vortigerns festning og ild kom ned fra himmelen og slukte festningen. Vortigern, Hengests datter, Vortigerns andre hustruer, og alle andre der ble brent til døde. Til tross for denne guddommelige inngripen, fortsatte sakserne å øke i antall, og etter at Hengest død, ble han etterfulgt av sin sønn  Ochta (Æsc).

Den yngre Edda

Hengest er omtalt kortvarig i prologen av Den yngre Edda (også kalt Snorre-Edda), skrevet av islenderen Snorre Sturlason omkring år 1220. I en beskrivelse av verden, og i en evhemerisk redegjørelse av germansk historie ramser han opp ætten til noen av gudene, blant annet «Voden; han kallar vi Odin. Han var namngjeten  for visdom og all dugleik.» Og han hadde tre sønner, og «i det landet som no heiter Saksland», det vil si i østlige Sachsen, der innsatte han den ene av sønnene som het Vegdeg. Hans sønn var Vitrgils, som hadde blant annet sønnen Vitta, som var far til Heingest.

Hestehode-gavler

På mange gårdshus i Niedersachsen og i Schleswig-Holstein ble gavler formet som hestehoder omtalt som «Hengst und Hors» på tysk så sent som til rundt 1875. Rudolf Simek noterer at disse hestehode-gavler kan fortsatt bli sett den dag i dag, og mener at disse husgavlene bekrefeter at at Hengest og Horsa opprinnelig ble betraktet som mytologiske vesener med hestehoder. Martin Litchfield West kommenterer at hestehodene kan være minner om førkristen religiøs praksis i området.

Finnsborgfragmentet og Beowulf

En Hengest opptrer i linje 34 av Finnsborgfragmentet, som beskriver det legendariske slaget ved Finnsborg. Om konflikten hadde et historisk grunnlag skjedde det mest sannsynlig i tiden rundt 450. Peter Hunter Blair daterer det til «ca  400–450»,  mens J.R.R. Tolkien daterer det nøyaktig til år 452. Begge forslagene er avhengig av å identifisere Hengest i slaget som grunnleggeren av kongeriket Kent, en tilknytning som i seg selv er usikker. I Beowulf er det en scop (skald) som gjengir et sammendrag av slaget, inkludert informasjon som ikke finnes i fragmentet. Hengest er omtalt i linjene 1082 og 1091.
En del forskere har foreslått at figuren som er omtalt i begge disse referansene er den samme Hengest som knyttes til fortellingene om Hengest og hans bror Horsa, skjønt Horsa er ikke nevnt i noen av de to kildene. I sitt verk Finn and Hengest (2006) argumenterer Tolkien for at Hengest er en historisk figur, og at Hengest kom til Britannia etter de hendelser som er nedtegnet i Finnsborgfragmentet og Beowulf. Patrick Sims-Williams er mer skeptisk til redegjørelsen, og mener at det er mer sannsynlig at Bedas Canterbury-kilde, som han støttet seg for sin redegjørelse av Hengest og Horsa i Anglernes kirkes historie, hadde forvekslet to adskilte tradisjoner.

Den hvite hesten fra Uffington

I hans verk fra 1600-tallet, Monumenta Britannica, tilskrev John Aubrey (1626 – 1697) den hvite hesten fra Uffington med Hengest og Horsa, hevdet at «den hvite hesten var deres krigsfane ved erobringen av Britannia.» Imidlertid tilskrev andre steder i det samme verket hesten til før-romerske britonere og argumenterte at hesten minnet om bestemte mynter fra britisk jernalder. Som et resultat har de som har fremmet en angelsaksisk opprinnelse til hestefiguren debattert i tre århundrer etter Aubrey med de som finner en britisk opprinnelse i oldtiden mest sannsynlig. I 1995 benyttet arkeologene David Miles og Simon Palmer optisk simulert luminiscens (OSL) for datering av Uffington-hesten og plasserte den i sen bronsealder.

Aschanes

De tyske brødrene Grimm var ikke bare eventyrinnsamlere, men også språkforskere og identifiserte Hengest med Aschanes (eller Askanes), en mytisk første konge av sakserne, i deres notater for legende nummer 413 i deres verk Deutsche Sagen (Tyske legender), to bind, utgitt i henholdsvis 1816 og 1818. Redaktør og oversetter til engelsk av samme verk, Donald Ward, avviser dog denne identifikasjonen som ikke holdbar av lingvistiske grunner.

Innflytelse i moderne tid

Hengest og Horsa har opptrådt i en rekke media i moderne tid. Skrevet mellom 1616 og 1620 hadde Thomas Middletons skuespill Hengist, King of Kent portretter av både Hengest og Horsa (sistnevnte ble dog omtalt som «Hersus»). Den 6. juli 1776 ble den første komite for framstillingen av USAs riksvåpen innkalt. Et av medlemmene, Thomas Jefferson, foreslo at den ene siden av riksvåpenet skulle forestille Hengest og Horsa, «de saksiske høvdingene som fra vi krever æren å være etterkommere fra, og hvis politiske prinsipper og regjeringsform som vi påtar oss.»
«Hengist and Horsus» opptrer som hovedfigurer i William Henry Irelands historiske drama Vortigern and Rowena som først ble hyllet som et nyoppdaget verk av William Shakespeare i 1796, men det ble snart avslørt som skrøne. Brødreparet har plaketter i Walhalla, et tysk marmortempel i Regensburg i Bayern, som ærer framstående figurer fra tysk historie.
Under den andre verdenskrig fikk to britiske militære glidefly deres navn fra brødreparet: Slingsby Hengist og Airspeed Horsa. Den amerikanske poeten Robinson Jeffers fra 1800-tallet skrevet et dikt kalt for «Ode to Hengist and Horsa».
I 1949 kom prins Georg Valdemar av Danmark (sønn av prins Axel av Danmark) til Pegwell Bay i Kent for dedikere det rekonstruerte langskipet Hugin, en gave fra Danmark til minne om 1500-året for ankomsten av Hengest og Horsa ved det nærliggende Ebbsfleet i 449. Skipet var dog rekonstruert etter det norske Gokstadskipet.
Selv om det ikke finnes referanser til Hengest og hans bror i middelalderfortellingene om kong Arthur, har en del moderne fortellinger om Arthur knyttet dem til Arthur-legenden. Det skjer i Mary Stewarts Arthur-trilogi som ble utgitt på 1970-tallet. Her er det kong Arthur som drepte Hengest. I Alfred Duggans historiske roman Conscience of the King (1951) spiller Hengest en betydelig rolle i den tidlige karrieren til Cerdic Elesing, den legendariske grunnleggeren av kongeriket Wessex.