Jusuf Habibie

Bakgrunn

Jusuf Habibis foreldre, Alwi Abdul Jalil Habibie, en agronom av gorontalalesisk etnisitet, og R. A. Tuti Marini Puspowardojo, av javanesisk adel fra Yogjakarta, møttes da de studerte i Bogor. Habibies familie kommer fra Kabila, en landsby øst i provinsen Gorontalo. Han var det fjerde av åtte barn. Habibies far døde da han var 14 år gammel.
Habibievar allerede i slutten av ungdomsårene kjent med den senere president Suharto. I 1954 fikk han et studiestipend for Tyskland og studerte luft- og romfartsteknikk ved RWTH Aachen. Han ble diplomingeniør i 1960 og promoverte til doktorgrad ved samme høyskole i 1965 som «summa cum laude». Han arbeidet i Messerschmitt-Bölkow-Blohm og ble der ledende ansatt.

Politiker, minister, president

Etter hjemkomsten i 1974 ble han i 1978 utnevnt av Suharto til minister for forskning og teknologi, og initierte at en rekke moderne teknologier ble innført i Indonesia.
Den 10. mars 1998 ble Habibie visepresident, og 21. mai 1998 ble han etter Suhartos avgang landets tredje president etter at landet fikk sin uavhengighet.

Som president

Habibie satte i gang reformer som skulle forandre det tidligere diktaturet til et mer demokratisk styre. Han tillot fagforeninger, begynte med demokratiske valg og løslot politiske fanger. Hans beslutning om å tillate en folkeavstemning i Øst-Timor om områdets uavhengighet kom overraskende både på de indonesiske væpnede styrker og på internasjonale kritikere av okkupasjonen av Øst-Timor som hadde pågått siden 1975 og kostet livet til nær en fjerdedel av den tidligere portugisiske kolonien.
Australias statsminister John Howard hadde foreslått at Øst-Timor il å begynne med burde få en vidtrekkende autonomi innen Indonesia, og senere få anledning til å ha en folkeavstemning om sin fremtidige status. Habibie ville imidlertid ikke at en slik fremgangsmåte med sin usikre utgang skulle belaste Indonesia med flere investeringer og kostnader, og bestemte at man raskt måtte velge mellom autonomi og full uavhengighet. I hans kabinett var hersket det tillit til denne fremgangsmåte: Man feilvurderte østtimoresernes stemning og preferanse og innbilte seg at de ville gortrekke å forbli understilt Indonesia.
Det indonesisske militære satte i gang skremselstiltak, tildels voldelige, i Øst-Timor forut for avstemningen. Habibie avviste det internasjonale selskaps krav om at en FN-styrke skulle settes inn i Øst-Timor. Sikkerheten skulle tas hånd om av de indonesiske væpnede styrker. 
Det det ble klart resultatet av folkeavstemningen 30. august 1999 var klart til fordel for uavhengighet, innledet de militære en gjengjeldelsesaksjon (Operasjon torden) som ødela meget av landet, fordrev 250.000 østtimoresere fra sine hjem, og kostet mellom 1500 og 2000 mennesker livet. Først da bøyde Habibie for det internasjonale påtrykk og tillot en internasjonal fredsskapende styrke (INTERFET) å komme og gjenopprette freden.  Generalmajor Peter Cosgrove fra Australia førte kommandoen over INTERFET. INTERFET hadde en styrke på nær 10 000 mann, halvparten av disse var australske. 21 andre land bidro med de resterende troppene. Norge bidro med seks offiserer til INTERFET. Landet var dermed under FN-forvaltning, men fikk sin uavhengighet i 2002.
Habibies demokratiske reformer øket ikke hans popularitet i befolkningen, og han slet også med problemer vis-à-vis de væpnede styrker. Hærsjefen Wiranto truet to dager før Habibies beslytning om FN-styrker om at han med dette ville miste makten ved det statskupp. Dette førte til at Habibie ikke lenger ville stille til gjenvalg som president. Den 20. oktober ble han etterfulgt av Abdurrahman Wahidvsom president, og han fortsatte og videreutviklet demokratiprosessen.
Habibie døde på militærsykehuset Gatot Subroto i Jakarta den 11. september 2019.