Slaget ved Visby

Forspillet

I 1340 ble Valdemar Atterdag hyllet som den første konge etter den danske kongeløse tid på Viborg landsting. Danmark hadde da vært uten konge i åtte år fra 1332 til 1340, og i denne tiden var landet i kaos og oppløsning gjennom vanstyre og pantsetting. Landet var underlagt fremmedstyre av kreditorer med tysk bakgrunn som hardhendt krevde sine skatter og avgifter. 
Da Valdemar kom til makten i 1340 brukte han alle midler for å erobre mer land, kjøpe tilbake land i de såkalte gjenforeningskrigene for de neste tjue år. Samtidig var danskene kommet på kollisjonskurs med det norsk-svenske kongeriket under Magnus Eriksson. I 1332 hadde han kjøpt panten på Skåne for 34 000 mark sølv. Valdemar måtte anerkjenne kjøpet i 1343 for å avverge en mulig allianse mellom den norsk-svenske kongen og de tyske kreditorene. 
Etter at svartedauden og Magnus Erikssons korstog i 1348 hadde ruinert det svenske kongedømmet, benyttet Valdemar anledning til å reversere 1343-avtalen. Magnus Erikssons sønn  Erik Magnusson gjorde opprør i oktober 1356 og utropte seg som konge over det sydlige Sverige. 
Valdemar hadde inngått avtale med den svenske kong Magnus Eriksson om å hjelpe ham mot sønnens erobringer i Syd-Sverige. Valdemar erobret Skåne, og selv om Erik døde i 1359, fortsatte Valdemar med sine unionsplaner. 
Han sørget for å gjenerobre de østdanske landsdelene Skåne, Blekinge og Halland sommeren 1360, med unntak av nordre Halland som var under svensk kontroll. Samtidig hadde Albrekt den store og Valdemar Atterdag sluttet fred og inngått et hemmelig forbund mot kong Magnus. Den svenske kongen inngikk derfor en allianse med grev Henrik av Holsten, og dette samarbeidet ble en alvorlig trussel mot Valdemar. Han sørget da for å ruste opp en flåte om våren og inn i det nye året, 1361.

Bondehæren

Utenfor Visbys murer samlet hæren seg med mellom 1 800 og 2 000 menn for å forsvare byen. Folk fra søndre Gotland ble satt mot nord, mens folk fra nord måtte forsvarte de sørlige portene. Størstedelen av hæren samlet seg bak en voll, og foran den var det ei slette frem til Solberga kloster. 
Det manglet ikke på utrustning hos den svenske hæren, men utstyret var utdatert og altfor få var voksne, veltrente og sterke menn. Mange var yngre tenåringer og eldre menn. Etter gravfunnene å dømme var 22 % under 20 år, 64 % mellom 20 og 55 år og 14 % over 55 år. 
Midt på dagen 27. juli 1361 hadde hæren stilt seg opp med rytterne fremst, sammen med bueskyttere og et mindre antall armbrøstskytterne. Til sammen ventet over 1 800 gotlendinger på den danske hæren. Men danskene hadde delt seg i to, den ene mot porten i vest og den andre mot nord.

Slaget

Gotlendingene hadde håpet at de væpnede byborgerne skulle slutte seg til dem og forhindre et dansk angrep. Men bøndene måtte konstatere at portene ble stengt, og på den måten sviktet byens borgere dem som skulle forsvare byen Visby. Da danskene kom til syne ved Visby, kunne borgerne stå på murene og se på en håpløs kamp som startet. Bondehæren stod klar utenfor portene for å forsvare øya – og muligens forsøkte de beskyttelse innenfor murene, men ble altså nektet å komme inn. 
Danskene angrep med armbrøstskytterne. Gotlendingene svarte tilbake så godt de kunne, men maktet ikke å stoppe de danske skytterne fra å fortsette med å skyte regn etter regn av dødelige piler og bolter. Flere hundrer ble truffet og falt ned på bakken. Et kompani av skytterne skjøt piler fra et uventet hold ved klostermurene. Disse hadde tatt seg rundt og kom opp ved klosteret. Slagordenen hos gotlendingene begynte å gå i oppløsning.
Etter dette angrep de pansrede rytterne sammen med fotsoldatene vollen. Her startet de et blodbad uten nåde. Ingen ble tatt til fange eller vist barmhjertighet. Total menneskeforakt kjennetegnet de danske hærførerne Valdemar Atterdag, Kristoffer kongesønn, hertug Erik av Sachsen, ridderne Claus Limbek, Henning Podebusk og Valdemar Sappi under deres angrep på bøndene.

Etterspillet

Opptil 1 800 ble massakrert under et blodbad som sjokkerte de fleste. Nær en tredel av alle voksne menn på Gotland hadde cirka 1 500 til 2 000 gårder med tre til fire menn hver. 
Borgerne i byen Visby hadde et dårlig forhold til gotlendingene ute på landsbygda. De hadde stengt portene for dem, men åpnet dem seinere for danskene som toget inn i den rike byen. Kong Valdemar skal ha krevd brannskatt, dvs. en betaling for at ikke hele byen skulle settes i brann. Beretningene om at danskekongen hadde tatt med seg et rikt bytte, hadde ledet til spekulasjoner om hvor dette krigsbyttet var kommet fra. Byen hadde gitt seg uten motstand, ennå er det beskrevet at danskene hadde krevde brannskatt eller plyndret lagrene som hadde tilhørt borgerne. Men plyndringen av Gotland langs vestkysten fra nord til sør med tilsvarende brutalitet hadde hendt i juli til august 1361. Om byen hadde vært tvunget til å betale selv etter å ha åpnet portene, var det nok et overgrep etter datidens skikk.
I august 1361 seilte den danske flåten hjemover fra Gotland, men ved ankomsten fikk Valdemar flere urovekkende nyheter om reaksjonene på hans hærtog og om utfallet av slaget ved Visby. Han hadde gått for langt med erobringen av den svenske øya. Den var definitivt regnet som arveland for den svenske kronen. Valdemar hadde satt til side borgerskapets privilegier med egne brev som undergravde hanseatenes autoritet. Magnus Eriksson erklærte derfor sammen med Håkon VI Eriksson og hanseatene krig 9. september 1361.
Gotland ble økonomisk ruinert og det ble uro med stridigheter og sjørøveri i flere tiår framover. Dette gjorde slutt på gotlendingenes storhetstid i middelalderen. De danske fogdene på Öland og Gotland ble slått ihjel, men begge kongene som var kommet ut i krig, ignorerte den utplyndrede øya. Den var nå overlatt til seg selv i synlig forfall.