Gammelnederlandsk

Gammelnederlandsk er språket som ble snakket og skrevet i den tidlige delen av middelalderen (ca. 500 – 1150) i en del av områdene som nå utgjør Nederland og Belgia samt på den franske Nordsjøkysten, i området ved Dunkerque som kalles Fransk-flandern. Ved hjelp av navnet angis at dette betreffer den eldste formen for nederlandsk i motsetning til middelnederlandsk og ungnederlandsk.
Gammelnederlandsk er dermed noe helt annet enn gammel-nederlandsk, som generelt sett brukes for å angi foreldede språkformer. Disse formene kan til og med skrive seg fra tiden etter den annen verdenskrig.

Gammelnederlandsk og gammelnederfrankisk

Disse to begrepene ansees ofte for å være synonymer fordi gammelnederfrankisk er forløperen for de hollandske og brabantske dialektene. Disse to ligger til grunn for det moderne nederlandske standardspråket.
Likevel kan ikke gammelnederlandsk og gammelnederfrankisk sees som det samme fordi de vestlige dialektene, hollandsk og vestflamsk hadde blitt påvirket av ingveonsk, spesielt i tiden da man brukte gammelnederlandsk.

Språkområde

Gammelnederlandsk er en gruppe beslektede gammelnederfrankiske dialekter og like lite et standardspråk som middelnederlandsk er. Området der det ble brukt er ikke det samme som området der nederlandsk nå brukes. I de områdene som idag (2008) utgjør de nederlandske provinsene Groningen og Friesland og videre langs kysten av Noord-Holland sydover snakket man vestfrisisk.
I den (midt-)østlige delen, Achterhoek, provinsene Overijssel og Drenthe var språket gammelsaksisk (nedertysk).
I sør og sørøst dekket gammelnederlandsk et større område enn nederlandsk gjør nå. Det ble brukt i Fransk-Flandern, en del av Vallonia og en stor del av området rundt Nederrhinen og Westfalen.

Avgrensning i forhold til frisisk

En karakteristisk forskjell mellom gammelnederlandsk og gammelfrisisk er den germanske au. På gammelnederlandsk var denne lyden en ō (lang o) mens den var en ā (lang a) på frisisk. Et eksempel på dette er at stedsnavnet Akersloot skrives som Ekerslat i gamle frisiskspråklige diplomer.

Avgrensning i forhold til gammelhøytysk

Hovedforskjellen mellom disse er at den andre konsonantmutasjonen bare fant sted i gammelhøytysk.Dette plasserer gammelnederlandsk nærere gammelfrankisk og dette kan sees som en restant der høyfrankisk ble splittet av. Dialektkontinuumet fantes fremdeles.

Gammelnederlandsks posisjon innen vest-germansk

Gammelnederlandsk hadde en tydelig identitet i forhold til de andre vestgermanske språkene og dialektgruppene. Det er viktig å understreke at de andre gruppene ikke utgjorde en enhet i forhold til nedertysk. Dagens situasjon (2008) der kontinentets vestgermanske dialekter har tysk som sin standard mens den eneste ekte unntagelsen er området der det brukes standardnederlandsk kan ikke overføres til fortiden på en korrekt måte. Fortiden hadde ingen standarder, og det var ikke tydelig hvilke språk som ville utvikles videre og hvor store geografiske områder disse ville omfatte.

De Wachtendonckse Psalmen

De Wachtendonckse Psalmen (norsk: Wachtendoncks salmer) er en samling salmer fra Salmenes bok. Oversettelsen fra latin til gammel-østlavfrankisk (forløperen for limburgsk) eller gammelnederlandsk er en såkalt interlineær oversettelse: ordenes rekkefølge i den latinske kildeteksten ble fulgt i oversettelsen slik at teksten også kunne brukes til skolering. Samlingen er oppkalt etter kannik Arnold Wachtendonck som levde i det 16. århundre. Av ham lånte humanisten Justus Lipsius i 1598 et håndskrevet manuskript som han gjerne ville undersøke nærmere, og han kopierte derfor noen av salmene. Disse kopiene er det som utgjør dagens versjon av de Wachtendonckse Psalmen. Det opprinnelige dokumentet er tapt. Tekstene har blitt datert til å stamme fra det niende eller 10. århundre.
Tekstene er hovedsakelig skrevet på gammelnederlandsk, bortsett fra Salme 1, 2 og 3 som alle har et tydelig middelfrankisk preg.
En vanlig antagelse er at teksten i Wachtendonks Psalmen er en gammelnederfrankisk overlevering av den opprinnelige middelfrankiske teksten. Noe som fremdeles ikke er oppklart er hvor den opprinnelige teksten kommer fra. Willy Sanders antar på bakgrunn av språklige egenskaper at teksten stammer fra et område ved den nedre delen av Rhinen, nærmere bestemt mellom Roermond, Venlo, Straelen, Duisburg, Kaiserswerth og Düsseldorf. En annen forsker, H.K.J. Cowan, mener at teksten stammer fra et sted innenfor grensene av provinsen Limburg i Belgia eller Nederland.

Willieram fra Leiden

Willeram fra Leiden, også kjent som Willeram fra Egmond er den lengste teksten som viser tydelige gammelnederlandske kjennetegn. Manuskriptet befinner seg idag i Universitetet i Leidens bibliotek, og er en oversettelse og bearbeidelse av en kommentar som abbed Williram i det bayerske benediktinerklosteret Ebersberg skrev om bibelboken Salomos høysang. Språklig sett er teksten en blanding av gammelhøytysk og gammelnederlandsk.
I 1974 beviste den tyske filologen Willy Sanders at teksten var en munks ikke helt vellykkede forsøk på en oversettelse av en østfrankisk tekst til sin lokale dialekt. Munken kom fra nordvestkysten av det som i dag historisk kalles Nederlandene, og i teksten finnes det både mange gammelnederlandske ord som ikke finnes i gammelhøytysk og feiloversatte ord. Man regner med at årsakene til at ord ble oversatt feil var at munken ikke var godt kjent med gammelhøytysk. Videre var ortografien sterkt påvirket av den gammelhøytyske originalen. 
Et eksempel på ortografien er at grafemet <z> ble brukt på gammelhøytysk vis, der det står for en germansk t som veksler til /ts/. Sanders beviste videre at manuskriptet ble skrevet på slutten av det 11. århundre i abbediet i Egmond i dagens Noord-Holland. Sanders publiserte dette resultatet i studiet Der Leidener Willeram.

Den middelfrankiske rimbibelen

Den middelfrankiske rimbibelen er skrevet på rim, og beskriver den bibelske historien og Jerusalems historie frem til byen falt i år 70 e.Kr. Den ble skrevet av Jacob van Maerlant i 1271, og er basert på middelalderboken Historia scholastica av Petrus Comsetor og klassikeren De bello Judaico av Josephus Flavius.

Gammelnederlandsk ordbok

En gammelnederlandsk ordbok er under utarbeidelse av Instituttet for nederlandsk leksikologi i Leiden. De viktigste kildene for denne er de verkene som ble beskrevet i de forrige kapitlene, de tidligere nevnte fragmentene og gloser og navn som er funnet i latinske manuskripter.
Mange gammelnederlandske tekster og tekstfragment har blitt samlet i Corpus van Middelnederlandse teksten (tot en met het jaar 1300) som også er kjent som Corpus Gysseling.

Monoftongering

De gamle germanske diftongene ai og au ble i gammelnederlandsk til de lange monoftongene ē og ō. Eksempler på dette er hēm (norsk: hjem), slōt (nederlandsk sloot, norsk: kanal).
Den samme utviklingen fant også sted innen gammelsaksisk, og en lignende innen de nordvestgermanske språkene gammelfrisisk og gammelengelsk. I gammelfrisisk ble de germanske lydene ai til ē (og bare sjelden en ā), mens au ble til ā. Eksempler: hēm (eller hām), slāt. I det gammelengelske språket ble de germanske lydene ai til ā og au til en ēa-diftong. Eksempler: hām (engelsk home), slēat.

h-lyden forsvinner fra begynnelsen av ord

I løpet av det 9. århundre forsvinner h-lyden fra begynnelsen av ord i gammelnederlandsk. For eksempel har da genitivsformen av det gammelnederlandske ordet for ring, ringis mistet h'en, mens det tilsvarende ordet på gammelnedertysk og gammelengelsk, hring, fremdeles har den.

Vokalreduksjon

I de Wachtendonkse Psalmene føyes i stavelser uten ettertrykk vokalene e og i sammen, akkruat som o og u. Dette gir varianter som dagi og dage (dativ entall, norsk: dag) og tungon og tungun genitiv, dativf, akkusativ entall og nominativ, dativ og akkusativ flertall).
Etter det 10. århundre ble stumme vokaler redusert til «schwa» (ə), en lyd som kan staves som både e og a (i Willeram fra Leiden).

hs-lyden transformeres til s

hs, det vil si ch+s, gikk på gammelnederlandsk over til en ustemt s. Eksempel:uusso (norsk: revene, genitiv flertall) i forhold til det germanske fuhs- (fuχ). 
Skrivemåten fuhs- for det germanske ordet angir ikke en lang u men en kort u etterfulgt av en ch [χ] som i Bach. Denne ch-klangen skrives ofte som χ istedenfor som h.
På tysk og engelsk har hs blitt til ks, det vil si Fuchs (tysk) og fox (engelsk).

Lenisering av f og s

Under den gammelnederlandske språkperioden gikk spirantene f og s over fra å være stemmeløse til å være stemte, v og z, når de stod i begynnelsen av et ord. Denne utviklingen kan knapt sees i de Wachtendonkse Psalmen. I det 10. og 11. århundre sees stedsnavn ofte stavet på ulikt vis, noe som viser at uttalen endret seg på den tiden.