Epos

Epos eller episk diktning (epikk) (avledet fra det greske adjektiv ἐπικός (epikos), fra ἔπος (epos) «ord, fortelling, dikt», eller «et uttalt ord, utsagn») er et lengre fortellende dikt som omhandler heroiske dåder og hendelser som har en viss storhet og er av betydning for en kultur eller nasjon. Epos er antagelig det eldste og mest opprinnelige av de litterære sjangre, den sjanger hvor «et folk våkner til åndelig liv».

Ulike former for epos

Det er vanlig skille mellom muntlige og skriftlige epos. Iliaden og Odysseen, Beowulf, og Rolandskvadet er epos som tilhørte den muntlige litteratur før de ble nedskrevet. Æneiden, Os Lusíadas, Det befridde Jerusalem (La Gerusalemme liberata) og Det tapte paradis tilhører den andre kategori. En annen, og kanskje mer tvilsom, måte å skille disse to er som folkeepos med et antatt kollektivt forfatterskap som bevarer minnet om en mytisk eller legendarisk fortid, og kunsteposet, som kan tilbakeføres til en bestemt forfatter. Disse to kategoriene epos har en del særegne trekk som skiller dem fra hverandre ved at skriftlig eller kunsteposet henvender seg til en lesers mer nøyaktige oppmerksomhet, men det sier ikke noe om diktets poetiske tyngde og estetikk.
Det første epos er kjent som de primære epos, eksempelvis den angelsaksiske fortellingen Beowulf som antagelig hadde en eldre, muntlig tradisjon i sørlige Norden før den fant sin endelige, skriftlige form i England. Senere epos hadde enten disse primære epos som forbilde eller forsøkte å etterligne dem, eksempelvis John Miltons Det tapte paradis, og kan således betraktes som litterære eller sekundære epos.
Epos kan også inndeles i flere undertyper: det heroiske epos eller heltedikt (som Iliaden og Rolandskvadet), det mytologiske epos (som forteller om gudenes liv og bedrifter), det idylliske epos (hvor det heroiske element mangler og handlingen er lagt til skjønne enger hvor mennesket lever i fred og harmoni med naturen, se Hyrdediktning), det komiske og parodiske epos som enten framstiller ordinære figurer som helter (som Ludvig Holbergs Peder Paars) eller framstiller opphøyde figurer eller begivenheter i et hverdagslig lys (som Paul Scarrons Virgile travesti, en parodi på Æneiden).
En annen type episk poesi er epyllion (flertall epyllia), korte epos, et begrep som først ble benyttet på 1800-tallet. Det er en kort fortellende dikt med et romantisk eller mytologisk tema. Det refererer hovedsakelig til lærde, kortere dikt på heksameter fra den hellenistiske epoken, og tilsvarende dikt komponert av romere som Ovid og Catullus, og senere engelsk renessanse påvirket av Ovid. I Østen er de mest kjente verkene med episk poesi Ramayana og Mahabharata som har den samme tyngde i øst som Iliaden og Odysseen har i den vestlige kanon.

Kunstepos

Litterære samfunn har ofte kopiert det episke format; de tidligste europeiske eksempler er Argonautica, skrevet av Apollonios, og Vergils Æneiden, som følger både stilen og innholdet til Homer. Andre eksempler er Nonnus' Dionysiaca, Tulsidas' Sri Ramacharit Manas, som følger stilen og innholdet til Valmikis Ramayana og det persiske epos Shahnameh av Ferdowsi.
Med forskjellig utgangspunkt og mål blir episk poesi fortsatt skrevet i dag av noen få ambisiøse diktere som blant annet Ruth Mabanglo og Frederick Turner. En del aspekter opptrer også i lange dikt, som brede perspektiver, betydelig ikkebekjennende innhold, sterk fortelling og dramatiske elementer, hvilket kan bli sett i verkene til Walt Whitman, Henrik Ibsen, Nikos Kazantzakis, William Carlos Williams, Derek Walcott, og andre.

Beslektede sjangre

Eposet har mye til felles med ballader – som Rolandskvadet, og folkeviser som Ormen lange.
Episke dikt som Terje Vigen og The Rime of the ancient Mariner er også en videreføring av eposet.