Kjønnsidentitetsforstyrrelser

Behandling

The World Professional Association for Transgender Health (WPATH, tidligere HBIGDA) Standards of Care (versjon 6 fra 2001) regnes av noen som en definitiv behandlingsretningslinje for tilbydere. Andre veiledere finnes. Flere klinikker i USA (f.eks Tom Waddell i San Francisco, Callen Lorde i New York City, Mazzoni i Philadelphia) har utviklet "behandlingsprotokoller" for hormonbehandling hos transkjønnede etter en "skadereduserende" modell som blir omfavnet av et økende antall tilbydere. Nick Gorton et al. foreslår en fleksibel tilnærming basert på skadereduksjon: "Villigheten til å gi hormonell behandling basert på vurdering av den enkelte pasients behov, historie og situasjon med et overordnet mål om å oppnå det beste resultatet for pasienter i stedet for strengt å overholde vilkårlige regler har vært vellykket". 
Formelle kjønnsklinikker for personer som søker medisinsk kjønnskifte, ble startet opp i 1960- og 1970-årene og førte til langsiktige oppfølgingsstudier som begynte å vises i forskningslitteraturen på 1980- og 1990-tallet. Disse studiene har undersøkt transseksuelle som fikk klinisk godkjenning til å gjennomgå kjønnkorrigerende behandling og gjennomførte det. Det store flertallet av pasienter rapporterte å være fornøyd på lang sikt med resultatene.

Barn

Spørsmålet om å gi råd til barn om å være fornøyd med det anatomiske kjønn, eller å oppfordre dem til å fortsette å vise atferd som ikke samsvarer med kjønnsstereotypier - eller for å utforske en transseksuell overgang - er kontroversielt. Noen leger rapporterer at en betydelig andel av barn med kjønnsidentitetsforstyrrelse ikke har slike symptomer senere i livet. Det er en aktiv og voksende bevegelse blant fagfolk som behandler kjønnsdysfori hos barn ved å referere til og forskrive hormoner for å utsette starten av puberteten før barnet er gammelt nok til å foreta en informert beslutning om hvorvidt oppstart av behandling for hormonell kjønnsomdisponering som senere kan føre til kirurgisk kjønnskorrigerende vil være i vedkommendes beste interesse. Det bemerkes imidlertid at en slik blokkering av veksthormoner kan føre til vesentlig skade på muskler og skjelett hvis det gjøres for en lengre periode.

Kontroverser

Mange mennesker som lider av kjønnsidentitetsforstyrrelse anser ikke sine egne følelser og atferd som går på tvers av tradisjonelle kjønnsrollemønstre som en lidelse. Personer som lider av kjønnsidentitetsforstyrrelse setter ofte spørsmålstegn ved hva en "normal" kjønnsidentitet eller "normal" kjønnsrolle er ment å være. Et argument er at kjønnsegenskaper er sosialt konstruert og derfor ikke naturlig er relatert til anatomisk eller biologisk kjønn. Dette perspektivet bemerker ofte at andre kulturer, særlig historiske, verdsatte kjønnsroller som nå ville antyde homoseksualitet eller transseksualitet som normal adferd. Noen mennesker ser «kjønnsskifte» som et middel for å dekonstruere  kjønn. Ikke alle transkjønnede personer ønsker å dekonstruere kjønn eller føler at de gjør det.
Andre som lider av kjønnsidentitetsforstyrrelse protesterer på klassifisering av tilstanden som en psykisk lidelse på grunn av at det kan være en fysisk årsak, som antydet av nyere studier om hjernen til anatomisk fødte "menn" som kler seg i kvinneklær. Mange av disse hevder også at behandling for denne lidelsen i hovedsak består av fysiske endringer for å bringe kroppen i harmoni med ens oppfatning av mental (psykologisk, emosjonell) kjønnsidentitet, snarere enn omvendt.
Lite dokumentasjon eksisterer for å støtte antagelsen om at kjønnsidentitetsforstyrrelse har en nevrologisk basis, og kritikere sier det ikke er vitenskapelig enighet om årsaken til tilstanden er psykisk eller fysisk.
I desember 2002 publiserte "The British Lord Chancellor's office" et "Government Policy Concerning Transsexual People"-dokument som kategorisk fastslår "Hva transseksualisme ikke er ...Det er ikke en psykisk lidelse. " I mai 2009 erklærte regjeringen i Frankrike også at en transseksuell kjønnsidentitet ikke er en psykiatrisk tilstand i Frankrike .    
Noen mennesker mener at sletting av homofili som en mental lidelse fra DSM-III og den påfølgende etableringen av diagnosen kjønnsidentitetsforstyrrelse bare var et fingerferdig triks av psykiatere, som endret fokus for diagnosen fra et avvikende seksuelt ønske (av samme kjønn) til en underliggende identitet (eller tro / ønske om medlemskap hos det motsatte kjønn). De som tror dette har en tendens til å påpeke at den samme ideen finnes i begge diagnoser; at pasienten ikke er en "normal" mann eller kvinne. Kelley Winters (pseudonym Katharine Wilson), en talsperson for transkjønnede sier det slik: "atferder som ville være vanlig eller eksemplarisk for kjønns-konforme gutter og jenter blir presentert som symptomatisk for psykisk lidelse for kjønns-ukonforme barn." Men Kenneth Zucker og Robert Spitzer hevder at kjønnsidentitetsforstyrrelse ble inkludert i DSM-III (7 år etter at homofili ble fjernet fra DSM-II) fordi det "møtte allment aksepterte kriterier som brukes av dem som utformet DSM-III for inkludering ".
Striden om kjønnsidentitetsforstyrrelse stod sentralt i møtet til American Psychiatric Association i San Francisco i 2009, både i presentasjoner i møtet og i protester utenfor møtet. Demonstrantene fokuserte på holdningen til det psykiatriske samfunnet og prøvde å poengtere at kjønnsidentitetsforstyrrelse ikke er en psykisk lidelse, samt fokus på rollen til Kenneth Zucker som leder for "DSM-V Task Force on Sexual and Gender Identity Disorders".