Greyhound Lines

Tidlige år (1914-1930)

Selskapets grunnlegger, Carl Eric Wickman var født i Sverige i 1887. I 1905 emigrerte han til USA hvor han jobbet i en gruve som en boreoperatør i Alice, Minnesota før han ble sagt opp i 1914. I det samme året begynte han som selger for Hupmobile i Hibbing, Minnesota. Han fant ut at han ikke egnet som bilselger og i 1914 med sin syv-seter personbil, begynte han sammen med Andy (Buss Andy) Anderson og C. A. A. (Arvid) Heed, å transportere gruvearbeidere fra Hibbing til Alice  for 15 cent en vei.
I 1915 slo Wickman seg sammen med Ralph Bogan som drev en lignende tjeneste fra Hibbing til Duluth, Minnesota. Navnet på den nye organisasjonen var Mesaba Transport Company. og de fikk 8 000 dollar i overskudd første året.
Ved slutten av første verdenskrig i 1918 eide Wickman 18 busser og fikk en årlig fortjeneste på 40 000 dollar. I 1922 slo Wickman seg  sammen med Orville Cæsar, eieren av Superior White Blue Line. Fire år senere kjøpte Wickman to foretak på vestkysten: Pioneer Yelloway System (selskapet med landets første transkontinentale bussruter) og Pickwick Line, et nasjonalt intercity buss-selskap.
«Greyhound-navnet» hadde sin opprinnelse fra den første ruten fra Superior, Wisconsin til Wausau, Wisconsin. Da bussen passererte gjennom en liten by - så sjåføren, Ed Stone et gjenskinn av hans støvgrå 1920-talls buss i et butikkvindu. Gjenskinnet minnet ham om en greyhound hund, og det ble opprinnelsen til selskapets navn, for den delen som omfattet  Blue Goose Line. Greyhound-navnet ble populært og senere brukt på hele buss-selskapet. Wickman, som ble president i selskapet fortsatte å utvide det, slik at i 1927 kjørte bussene transkontinentale ruter fra California til New York. I 1928 hadde Greyhound en 
brutto årlig inntekt på seks millioner dollar.
I 1929 kjøpte Greyhound ytterligere interesser i Southland Transport Company, Grey Line, og en del av  Colomial Motor Coach. Det selskapet ble til East Greyhound Lines.
Greyhound kjøpte også eierandel i Northland Transport Company og omdøpte det til Northland Greyhound Lines.

1930-1945

I 1930 var mer enn 100 busslinjer konsolidert inn i det som ble kalt Motor Transitt Company.
Wickman ledet virksomheten under den Den store depresjonen, og i 1931 hadde selskapet en million dollar i gjeld.
På 1930-tallet ble økonomien bedre. Greyhound Corporation begynte igjen å gå med overskudd. I 1934 transporterte Intercity-linjene (Greyhounds største) om lag 400 000 passasjerer—nesten like mange passasjerer som de store jernbaneneselskapene. I 1934 kom filmen Det hendte en natt - en publikumsuksess, og den første filmen som vant fem Oscar. Filmen handlet om en arving som reiste med en Greyhound-buss. Filmen fikk æren for at selskapet fikk en vekst i inntekter. I 1935 steg de nasjonale intercity-bussenes passasjertall med 50% til 651 000 passasjerer, og overgikk dermed  passasjertallet på de store jernbanene for første gang. I 1935 kunne Wickman kunngjøre rekordresultat på åtte millioner dollar. I 1936 var Greyhound det største buss-selskap i USA. 
Greyhound hadde nå  306 nye busser.
De fleste nye stasjoner som ble bygget mellom 1937 og 1945, hadde arkitektur i Art Deco-stilen, kjent som strømlinjeformet. I 1937 ble merkevare og identitet profilert ved å utstyre både busser og terminaler i denne stilen. Ved utbruddet av andre verdenskrig hadde selskapet 4 750 holdeplasser og nesten 10 000 ansatte

Utvidelse

Wickman trakk seg som president av Greyhound Corporation i 1946 og ble erstattet av hans mangeårige forretningspartner, Orville Cæsar.
Etter andre verdenskrig begynte byggingen av det nye Interstate Highway System i 1956. Bruk av privatbil, økte i USA. Dette, kombinert med stadig lavere billettpriser på flyreiser førte til problemer for Greyhound og andre intercity-busselskap.

Raseskille

I 1955 vedtok Interstate Commerce Commission i saken Keys mot Carolina Coach Co. at buss-selskaper med ruter fra en av USAs delstater til en annen - Greyhound var en av disse - ikke kunne beholde raseskillet. I 1960, i saken Boynton mot Virginia vedtok USAs Høyesterett at en afroamerikaner hadde urettmessig blitt nektet adgang til et whites only-toalett ved venterommet til en bussterminal. I mai 1961 organiserte Borgerettsbevegelsens aktivister en «frihetsreise mellom delstater»-aksjon for å støtte denne avgjørelsen. Den 14. mai angrep en folkemengde et par busser (en Greyhound og en Trailways) underveis fra Washington, D.C. til New Orleans, Louisiana  og kuttet dekkene på Greyhoundbussen. Flere mil utenfor Anniston Alabama tvang en annen folkemengde Greyhound-bussen til å stoppe, og slo istykker vinduene og angrep med brannbomber. Folkemengden stengte dørene [angivelig] for å brenne passasjerene til døde. Kildene er uenige, men enten  eksploderte en drivstofftank eller en sivil politimann svingte med en revolver noe som førte til at folkemengden trakk seg noe tilbake. Da passasjerene forlot bussen ble de slått av folkemengden, mens det ble skutt advarende skudd i luften fra en patruljebil som hindret dem fra å bli lynsjet. I 1964 kom borgerettighetsloven, Civil Rights Act som påla  flyselskaper og buss-selskaper som Greyhound og andre tjenesteytende foretak et forbud mot diskriminering i hoteller, restauranter og andre offentlige rom, samt i  offentlige bygninger.

Nye satsingsområder

Senere på 1960-tallet så Greyhounds ledelse en trend med fallende passasjerantall og begynte med betydelige endringer, blant annet ved hjelp midler fra den lønnsomme bussdriften å investere i andre bransjer.
På 1970-tallet flyttet Greyhound sitt hovedkvarter til Phoenix, Arizona og var nå blitt et stort og diversifisert selskap med eierandeler i alt 
fra konservesbedriften Armour - til en såpefabrikk. Firmaet kjøpte i 1970 Travellers Express som utstedte resesjekker, de investerte i MCI som bygde bussene, var også involvert i leasing av passasjerfly. Faktisk, Greyhound hadde gått inn i en tid med store endringer. De begynte endogtil å ansette både afroamerikanske og kvinnelige sjåfører på slutten av syttitallet.
I 1972 innførte  Greyhound det spesielle «Ameripass»med ubegrenset kjørelengde. Passet ble opprinnelig markedsført som «99 dager for 99 dollar» eller med andre ord, reis til hvor som helst når som helst for en dollar om dagen. I flere tiår var det var et populært valg for turister på et lavbudsjett som ønsket å reise  Amerika på kryss og tvers. Over tid hevet  Greyhound prisen på passet, forkortet gyldighetsperioden og gjorde til et Discovery Pass, før det til slutt  ble  avviklet i 2012.
Greyhound kjøpte Premier Cruise Line i 1984. Mellom 1985 og 1993 ble  Premier drevet som det Offisielle Cruise Line for  Walt 
Disney World med  Disney-figurer ombord. Forsøk på å forlenge denne avtale førte ikke frem da Disney ønsket å drive dette selv.

1983 Greyhound-sjåførene streiker

I 1983 opererte  Greyhound en flåte på 3 800 busser og fraktet ca 60 prosent av USAs buss-reise marked. Fra 2. november 1983 til 20. desember streiket sjåfører i firmaet.

Spin-off, fusjon og konkurs (1986-1990)

Etter en tid med lønns- arbeidsforhandlinger med fagforeningen,  Transitt Union (ATU)  på slutten av 1986 var en buss-selskapeti ferd med å bli solgt til en Dallas-basert investorer. Tidlig i 1987 ble Greyhound Lines et frittstående buss-selskap. Under administrerende direktør Fred Currey, tidligere direktør for det rivaliserende Continental Trailways flyttet Greyhound sitt hovedkvarter til Dallas, Texas.
I februar 1987 ble 'Greyhound Lines og ATU enige om en ny 3-års arbeidsavtale.

1990 Greyhound-sjåfører streiker igjen

I begynnelsen av 1990 utløp sjåførenes avtale fra 1987. I mars begynte ATU  sin streik mot Greyhound. Denne streiken var like  bitter som  streiken i 1983, med vold mot både angripere og ledelsen som satte inn streikebrytere. En fagforeningsleder i Cal fornia ble drept av en Greyhound streikebryter , og et skudd ble avfyrt på en Greyhound buss. Streiken omfattet  6 300 sjåfører og de fleste av 3 949 busser var inaktive og  80% av avgangene ble kansellert. På samme tid måtte Greyhound stri med fremveksten av low-cost flyselskaper som Southwest Airlines, noe som ytterligere reduserte markedet for langdistanse inter-city buss-transport.

Tidlig på 1990-tallet: Konkurs og antitrust

Ved utgangen av 1990 hadde selskapet 488 millioner dollar i aktiva og 654 millioner dollar i gjeld. Under konkursen måtte selskapet til slutt innfri et krav på 142 millioner dollar til de streikende sjåfører og 384 millioner dollar av konkursgjelden til investorgruppen ledet av Fred G. Currey.
Ifølge selskapet hadde Greyhound  under konkursen i august 1991 redusert den totale arbeidsstokken til 7 900 ansatte (fra 12 000 før konkursen) og redusert sin flåte til 2 750 busser og 3 600 sjåfører.
I august 1992 avsluttet Greyhound sin terminalavtale (BTL) med andre operatører for 200 terminaler og stilte krav om at Greyhounds billetter skulle være de eneste som ble solgt innenfor en 25-kilometer radius av en Greyhound-terminal. I 1995 anla United States Department of Justice Antitrust Division søksmål for å stoppe denne praksisen med påstand om at det var en ulovlig avtale, dårlig for forbrukerne, og den førte til redusert konkurranse. I februar 1996 vant USA sin sak og Greyhound sa seg enig å tillate sine agenter å selge billetter i nærheten, og å akseptere interline billetter fra konkurrenter.

Trailways-Laidlaw fusjoner og konkurs i 2001

På slutten av 1990-tallet kjøpte Greyhound Lines  to av National Trailways Buss-Systems selskaper. De kjøpte Carolina Trailways i 1997, etterfulgt av intercity-selskapet Southeast-Trailways i 1998.

Laidlaw år (2002-2007)

Det Naperville, Illinois-baserte Laidlaw International, Inc. kjøpte aksjer på New York Stock Exchange i februar 10, 2003 og kom fra re-organiseringen 23. juni 2003 som etterfølgeren til Laidlaw Inc.
Etter Laidlaws konkus og lav etterspørsel og med færre holdeplasser langs veiene begynte Greyhond å konsentrere seg om de tette inter-city rutene. De kuttet nesten 37 prosent av sitt rutenett . I enkelte landsens områder tok lokale operatører  over de gamle stoppesteder (ofte med offentlige subsidier) spesielt i de øvre deler av Midtvesten (for eksempel Wisconsin), og nordlige deler av stillehavskysten.
Fra begynnelsen av 1997 møtte Greyhound betydelig konkurranse i nordøst fra buss-selskaper i Chinatown. Fra  2003 er mer enn 250 busser som drives av konkurrenter som Fung Wah og Lucky Star-Buss blitt intense konkurrenter om holdeplassene langs fortauskantene i Chinatowns i New York, Boston, Philadelphia og Washington, D.C. De opererer med inter-city ruter i Chinatown og tilbyr priser som er ca  50% lavere enn Greyhounds. Mellom 1997 og 2007 tok disse Chinatown bussene 60% av Greyhounds 
markedsandel i nordøst-USA.

FirstGroup eierskap (2007 – i dag)

Den 7. februar 2007 tilbød det skotske transport-konsernet FirstGroup  Laidlaw International å kjøpe Greyhound for 3,6 milliarder dollar. Tilbudet gjaldt til 30. september 2007 og oppkjøpet ble gjennomført den 1. oktober 2007 Selv om FirstGroups interesse var først og fremst transport av skolebarn og transittrafikk besluttet FirstGroup å beholde Greyhounds operasjoner som i 2009 etablerte seg i Storbritannia som Greyhound UK.
I dag opererer Greyhound 1 229 busser som betjener 3 800 holdeplasser og stasjoner  i Nord-Amerika, kjører 8,8 km på Nord-Amerikas veier.

Det "Nye Greyhound"

Nesten umiddelbart etter at  det ble oppkjøpt av FirstGroup søkte Greyhound å forbedre sitt image og arbeide med det som ble kalt  «New Greyhound» ved oppussing av mange terminaler, utvide flåten med nye busser, oppussing av gamle busser og kurse sine ansatte. Greyhound startet også en ny reklamekampanje med Butler, Glans, Stern & Partnere med sikte på å få ungdom og latinamerikanere tilbake til Nye Greyhound.
Det Nye Greyhound innførte en ny logo og en ny marine-blå og mørk grå farge på bussene som ble rullet ut til en landsdekkende flåte over flere år. Også de eldre busser ble malt, de ble også pusset opp og fikk installert trådløs Internett-tilgang, stikkontakter og nye skinnseter med økt benplass og setebelter.

Tilfeller av "overbooking"

I løpet av den tid Laidlaw drev Greyhound hadde det kommet kritikk for dens praksis med billettsalget, spesielt selv om billettene hadde fast avreisedato og klokkeslett påført billetten, stoppet de ikke salget, selv etter alle plasser var solgt. I perioder med høy etterspørsel la Greyhound til flere «deler»  (busser), men den terskelen som krevdes for å sette opp en ekstra buss varierte, ofte måtte passasjerer vente til neste bussavgang.
Kort tid senere startet Greyhound et program i utvalgte markeder hvor passasjerene kunne reservere et sete for ekstra fem dollar. Det var imidlertid bare et begrenset antall sitteplasser som kunne reservers og avgiften måtte betales på terminalen, selv om billetten var kjøpt  på forhånd på nettet.
Problemet ble videreutviklet i 2014 da Greyhound fikk et nytt datasystem. Med det nye systemet var Greyhound i stand til å mer nøye å administrere antall solgte billetter til hver avgang og justere priser basert på salget. 
Selv om mengden av overbestilte billetter er blitt kraftig redusert med dette nye systemet, kunne ikke Greyhound fortsatt gi garanti for ledig plass til alle med billett (bortsett fra på Greyhound Express ruter).

Tjenester lansert siden 2010

Den neste store endringen laget av FirstGroup var lanseringen av en merkevare av premium bussruter kalt «Greyhound Express» i 2010. Dette kom samtidig som konkurrenten Megabus lanserte sine tredje og fjerde sentra i Philadelphia og Washington D.C., og begynte å etablere ekspressruter. Greyhounds ruter begynte  å gjøre færre stopp mellom store byer (i forhold til vanlig Greyhound ruter), brukte den  bare nyere modeller  eller ombygde busser, hadde  garantert plass, og billetter som startet  på en dollar 
De utvidelser i Greyhounds rutenett og oppgraderinger av bussparken som kom på begynnelsen av 2010-tallet var i det minste et delvis konkurransedyktig svar til Megabus. I 2014 hevdet Greyhounds administrerende direktør David S. Leach at selskapet hadde fått en gevinst på 73 millioner dollar og en omsetning på 990,6 millioner dollar, og sa at selskapets suksess skyldes både endring i den urbane befolkning, mindre  privatkjøring,  et mønster  som var til fordel for alle operatører.
I juli 2015 kunngjorde selskapet at det ville åpne terminaler i Monterrey og Nuevo Laredo, Mexico, og begynne å trafikkere mellom de to byene med nye og flere ruter til de eksisterende terminaler i Texas. I såfall blir Greyhound  det første amerikanske buss-selskapet til å operere en intra-meksiknsk rute. I september 2015 annonserte Greyhound utvidet service i Missouri og Kansas kort tid etter at Megabus annonserte at de ville avslutte skoletransporten.

Tjenester

Greyhound driver i dag 123 ruter som traffikerer over 2 700 holdeplasser over hele Amerika. Greyhound planlegger å konkurrere med privat bilbruk, lavprisflyselskap, Amtrak, og andre intercity buss selskaper.

Greyhound Express

Greyhound Express er en lav-kost ekspress by-til-by-tjeneste som går non-stop eller få stopp i forhold til en tradisjonell rute. Prisene starter på en dollar og sitteplasser er garantert siden bussene ikke overbookes. Greyhound Express ble dannet for å konkurrere direkte med lavkost-operatører som Megabus og Chinatowns busslinjer.
Tjenesten begynte den 28. september 2010 med flere ruter som grener ut fra New York til de store byer i den Nordøstlige USA. og raskt ble den utvidet til destinasjon er i Midtvesten, Sørlige og Sørvestlige USA. Foreløpig omfatter Greyhound Express nettverket 930 byer og videre utvidelser er planlagt.
Greyhound Express ruter benytter nye eller ombygde busser som er utstyrt med Wi-Fi, stikkontakter, skinnseter, og ekstra benplass. Greyhound Express-bussers passasjerer kan dra nytte av egne venterom, adskilt fra passasjerer som reiser med andre Greyhound-busser eller med andre operatører. Noen stasjoner holder rede på passasjerene på Greyhound Express busser ved hjelp av tall som er trykt på billetten. Dette nummeret blir tildelt i den rekkefølgen billetten ble kjøpt, noe som betyr at passasjerer som har kjøpt billettene sine tidligere får gå ombord først og velge sin plass før andre.

Greyhound Koble

Greyhound Koble er busser  som opererer på kortere ruter for å ta passasjerer i mindre landsbyer til større, urbane byer. Foreløpig tilbys Greyhound Koble i Alabama, Arkansas, Colorado, Maryland, Missouri, Montana, Nord-Carolina, og Utah. Noen ruter drives med subsidier fra den Føderale Transitt Administrasjon,Federal Formel Grant Program for District .

Greyhound Charter Tjenester

Greyhound Charter Tjenester arrangerer charter busser for kunder som bruker Greyhounds flåte av busser.

Greyhound Express Pakke

I tillegg til å transportere passasjerer og deres bagasje, frakter Greyhound busser også pakker. Gjennom Greyhound Parcel  Express kan kunder bestille pakker ekspedert dør-til-dør eller stasjon-til-stasjon. Selskapet sier at pakker sendt med buss er et kostnadseffektivt alternativ til andre transportører eller luftfartsselskaper for samme-dag-levering.

QuickLink

QuickLink er Greyhounds merkevare for pendlerbusser som går ofte i rushtiden på  hverdager. I tillegg til en vei og tur-retur billetter tilbyr QuickLink månedskort og 10-dagers kort. Kort  og billetter på QuickLink er fleksible og kan kjøpes  om bord i en buss med ledig plass. For øyeblikket er det bare QuickLink ruter mellom Mt. Laurel, New Jersey og New York. Tjenesten var tidligere også  tilgjengelig fra Sacramento, California til San Francisco Bay Area og Macon, Georgia til Atlanta.

Amtrak Thruway Motorcoach

Greyhound er en av de største operatørene innen Amtraks Thruway Motorcoach tjeneste, selv om de to selskapene er konkurrenter i noen markeder.Disse Thruway Motorcoach ruter gjør det mulig for Amtrak å betjene passasjerer i områder uten jernbaneforbindelse og tilbyr passasjerer i områder med tog et bredere utvalg av destinasjoner, og Greyhounds passasjer kan  kjøpe Amtrak-billetter i en Greyhound-terminal.

Sikkerhet

Stadig bekymring har vært gitt til bussenes sikkerhet. Som følge av Terrorangrepet 11. september 2001 er sikkerheten på tog og fly økt betydelig, men den samme økningen har ikke kommet busspassasjerer til gode. Bagasjen blir ikke undersøkt, heller ingen identifikasjon av passasjerer blr sjekket. Greyhound sier at metalldetektorer er blitt utplassert på bussterminalene, men de ser ikke ut til å være noen rutine i å bruke de.
Greyhound kunngjorde på en pressekonferanse i 2007 at et prøveprosjekt for å teste ulike sikkerhetstiltak ville bli gjennomført på utvalgte stasjoner senere på året.
I februar 2013 gjennomførte Greyhound i samarbeid med DriveCam installering av videokameraer over hele sin flåte for å øke sikkerheten for passasjerer og sjåfører.
Greyhound krever i dag ID-eller kredittkort for alle passasjerer i et forsøk på å øke sikkerheten. På de store stasjoner må passasjerene åpne sine vesker og kofferter, og passasjerene blir undersøkt med metalldetektorer.

Flåten

Per 2014 opererer Greyhound 1 272 turistbusser produsert hovedsakelig av Motor Coach  og Prevost.
I et forsøk på å forbedre sitt image, kjøpte selskapet mellom 2007 og 2014 nye busser og restaurerte de eksisterende. Per 2016 er flertallet av Greyhound-flåten lakkert i en marineblå og grå "neoklassisk" farge, fått trådløs internett-tilgang, skinnstoler og 120-volts stikkontakter på de fleste plasser. Greyhound-bussene har en færre seterader enn det som er standard i bransjen, noe som gir passasjerene ekstra benplass. Alle busser  kjøpt siden 2009 et utstyrt med tre-punkts sikkerhetsbelter.

Stasjoner og holdeplasser

Greyhound betjener over 2 700 stasjoner og holdeplasser  over hele Amerika. Det finnes 230 Greyhound stasjoner i de fleste store byer hvor passasjerer kan ta en buss og og kjøpe billetter. Alle stasjoner har et Greyhound-skilt og er bemannet med representanter for selskapet. Noen stasjoner er i et eget bygg, mens andre ligger i en del av større transportsentrum eller supermarked med en Greyhound skranke og venterom.
I de små og mellomstore byer stopper Greyhound busser enten ved steder som drives av en agent (for eksempel en butikk eller annen bedrift) eller ved fortauskanten. På de fleste steder driver en agent stedet hvor de ansatte også kan selge billetter.
Greyhound bussene stopper også på stasjoner som tilhører samarbeidende buss-selskaper. På de fleste av disse stedene er representanter i stand til å selge billetter til Greyhounds ruter