Israelitter

Israelitter var et hebraisktalende folk i oldtidens Midtøsten som var bosatt i Israels land i løpet av den monarkiske tid (1000-tallet f.Kr. til 600-tallet f.Kr.). Israelitter er bokstavelig en sønn eller etterkommer av patriarken Jakob, også kalt for «Israel» i Bibelen. Andre navn for israelitter er «Israel sønner», og «hebreer». Merk at borgere av den moderne staten Israel kalles for israelere, ikke israelitter.
Ved en israelitt menes vanligvis et medlem av den generasjon som dro ut av Egypt under ledelse av Moses og Aron. Israelittene vandret i Sinaiørkenen i førti år før de nådde Det hellige land og Moses døde. Ifølge Bibelen var israelittene oppdelt i tolv stammer som til sammen besto av rundt 600 000 menn foruten kvinner og barn. Før utgangen av oldtidens Egypt var israelittene kjent som hebreer fra hebraisk ivri som betyr «fra den andre siden» (av Jordanelven). Senere ble israelittenes tolv stammer sendt i eksil fra Det hellige land og kun to av disse stammene, Juda og Levi, har overlevd i form av jøder.
Ordet «israelitt» er avledet fra bibelsk hebraisk ישראל, Yisraʾel. Den hebraiske Bibelen gir selv en etymologi av navnet fra yisra, «å seire over», og el, «Gud», se artikkel El (guddom). Ordforklaringen er attestert så tidlig som 1200-tallet f.Kr. i en egyptisk inskripsjon. Den eponymiske bibelske patriark for israelittene er som nevnt Jakob, som fikk tilleggsnavnet «Israel» etter å ha kjempet med en engel. Jakob krevde en velsignelse fra engelen som han til sist fikk, derav «seiret over det guddommelige».
Det bibelske begrepet «israelitter» (eller «de tolv stammene» eller «Israels barn») betyr både et folk, etterkommere av stamfaren Jakob/Israel, og den historiske befolkningen i kongedømmet Israel.
Navnet «hebreer» er tidvis brukt synonymt med «israelitter». For perioden etter landflyktigheten, fra og med 400-tallet f.Kr., ble levningene av israelittene referert til som jøder, avledet fra kongedømmet Judea. Denne endringen er direkte uttrykt i Esters bok i Det gamle testamente (300-tallet f.Kr.). Dette begrepet erstattet begrepet Israels barn. Selv om de fleste litterære referanser til dette folket er lokalisert i Den hebraiske Bibelen finnes det også rikelig med ikke-bibelsk, arkeologisk og historisk bevis for oldtidens Israel og Judea.

Terminologi

Israel var det navn som ble gitt til den bibelske patriark Jakob etter at han hadde vært i brytekamp med en engel ved bredden av Jabbok, en sideelv av Jordanelven, før han møtte sin bror Esau. Jakob var i en rivalisering med sin bror, og denne konfrontasjonen med engelen har en særskilt betydning i fortellingen om israelittene. Gjennom resten av Tora er Jakob referert til som både Jakob og Israel, avhengig av hvilket aspekt av hans figur som teksten vil bibringe.
På moderne hebraisk kan B'nei Yisrael («Israels barn») bety det jødiske folk uansett hvilken historisk epoke, og benyttes hovedsakelig til å framheve jødisk religiøs identitet. Fra perioden med Misjná (men antagelig fra før denne perioden fikk begrepet yisrael («en israel») en smalere tilleggsmening som henviste til lovmessig fødte jøder framfor andre enn levittiske og aronittiske prester (kohanim). På moderne hebraisk er dette kontrahert i begrepet yisraeli, en borger av den moderne staten Israel, uansett religion eller etnisitet, reflektert i det norske skillet mellom israelitt (jøder i bibelsk tid) og israeler (borgere av landet Israel).
Begrepet jøde refererer historisk til et medlem av Judas stamme som utgjorde kjernen i kongedømmet Judea. Begrepet hebreere, kanskje beslektet med navnet til habirufolket, en nomadisk folkegruppe mellom 1800 f.Kr. og 1100 f.Kr. og bevitnet i blant annet sumersk, egyptiske, akkadiske og ugarittiske kilder, og som har Eber som en eponymisk bibelsk stamfar. Det er benyttet synonymt med «israelitter», eller som etnisk-språklig begrep som henviser til historiske talere av det hebraiske språket generelt.
Den tidligste benevnelsen av navnet «Israel» utenfor Torah som hittil er funnet er fra en seierstale til farao Merneptah som styrte i tiden 1213-1203 f.Kr. Stelen feiret et krigstokt mot Libya i 1208 f.Kr. og i en tilleggsliste nevnes ysrỉ3r («Israel») som blant de som ble beseiret i Kanaan. Disse ysri3r er fulgt av hieroglyfer som betyr «fremmed folk», og er plassert i den nordlige delen av sentrale høylandene, løselig i samsvar med lokaliseringen av det senere kongedømmet Israel.

Tora (Pentateuk)

Tora, det hebraiske navnet for de fem Mosebøkene, sporer israelittene tilbake til patriarken Jakob, sønnesønn til Abraham, som fikk det nye navnet Israel etter en mystisk hendelse hvor han var i brytekamp hele natten med en av Guds engler. Jokobs tolv sønner (i rekkefølge), Ruben, Simeon, Levi, Juda, Dan, Naftali, Gad, Asjer, Issakar, Sebulon, Josef og Benjamin, ble stamfedre til de tolv stammene, unntatt Josef, hans to sønner Manasse og Efraim ble stammemessige eponymer.
Jakob og hans sønner ble tvunget av sult til å flytte til Egypt. Da de kom fram talte de og deres familier 70 i antall, men i løpet av fire generasjoner skal de økt til 600 000 menn i voksen, militær alder, og Egypts farao ble alarmert. Første gjorde han dem til slaver og deretter beordret han at alle guttebarn skulle bli drept. Israels Gud avslørte sitt navn for Moses, en hebreer fra Levis slekt. Moses ledet israelittene ut av fangenskapet og inn i ørkenen hvor Gud ga dem deres lover og israelittene sa seg enig i å bli hans folk. Til tross for dette manglet israelittene fullstendig tro på Gud, og den generasjonen som hadde forlatt Egypt fikk ikke tillatelse til å komme inn i Det lovete land.

Tidligere profeter

Etter generasjonen til Moses kom en ny generasjon, ledet av Josva fra Efraims stamme, som gikk inn landet Kanaan og tok landet i besittelse i henhold til en forbannelse som var lagt på Kanaan av Noah. Likevel manglet selv denne generasjonen av israelitter stor nok tro på Gud i møtet med folket i Kanaan og perioder med svekkelse og tilbakeslag vekslet med perioder med utholdenhet under en rekke dommere (høvdinger). Til sist ba israelittene om en konge, og Gud ga dem Saul. David, den yngste sønnen Isai fra Betlehem, ble foretrukket av Gud og etterfulgte Saul. Under David etablerte israelittenes Guds kongedømme, og under Davids sønn og etterfølger Salomo bygde de det første tempelet i Jerusalem hvor Gud hadde sin jordiske bolig blant dem. På grunn av Salomos synder ved å tillate sine utenlandske hustruer å dyrke sine egne guder ble kongedømmet delt etter hans død.
Kongene i det nordlige kongedømmet Israel var gjennomgående dårlige, de tillot dyrkelsen av andre guder og sviktet i å gjennomtvinge dyrkelsen av Gud alene, og tilsist lot Gud dem bli erobret og spredt blant andre folk på Jorden. I deres plass fikk fremmede bosette seg i det nordlige landet. I kongedømmet Judea var en del konger gode og håndhevet dyrkelsen av Gud alene, men mange andre var dårlige og tillot andre guder, selv i tempelet i Jerusalem, og til sist lot Gud Judea bli erobret av deres fiender. Folket ble ført i fangenskap til Babylon og landet etterlatt tomt og avfolket, og tempelet ble ødelagt.

Esra og Nehemja-krønikene

Til tross for disse hendelsene hadde Gud likevel ikke glemt sitt folk, men sendte Kyros, konge av Persia, som sin Messias for frigjøre dem fra lenkene. Israelittene fikk lov til å komme tilbake til Judea og Benjamin, templet ble oppbygd igjen, prestene gjeninnsatt, og offertjenesten gjenopptatt. Via tjenestene til Esra fortsatte Israel som et hellig samfunn, adskilt fra andre folk, og knyttet sammen av Loven.

Bibelen som historisk kilde

Den bibelske fortellingen utgjør en kompleks og motstridende kilde i vurderingen av verdien av hva den forteller om israelittenes opprinnelse og utvikling. I henhold til Første Mosebok var Gud aktiv og ansvarlig for opprettelsen av folket israelittene. Det begynte med et løfte til Abraham, et løfte som ble videreført gjennom påfølgende generasjoner og til sist innfridd ved frigjøringen av Abrahams etterkommer fra fangenskapet i Egypt. Med Josva angrep israelittene landet Kanaan i en rekke seiersrike slag, og etter at kanaanittene var blitt beseiret ble landet fordelt mellom de tolv israelittiske stammene.
Det er enighet blant historikerne at det er ikke noe i Første Mosebok som uomtvistelig kan bli knyttet til historien i eller rundt Kanaan tidlig på 1000-tallet f.Kr. Ingen av kongene som er nevnt er kjent fra andre kilder. Abimelek som en konge av filisterne kan ikke være historisk korrekt da filisterne ikke kom til området før langt senere. Den farao som ansetter Josef er forblitt anonym, Abraham er identifisert som kom fra «Ur i Kaldea», men babylonerne ble ikke kjent som kaldere før ved et langt senere tidspunkt. Laban, sønnesønn av Nakor, broren til Abraham, er identifisert som arameer, men det er ingen bevis for arameere var en identifiserbar politisk enhet før 1100-tallet f.Kr.
I boken The Bible Unearthed av Israel Finkelstein og Neil Asher Silberman blir denne fortellingen utfordret. Til tross for moderne arkeologiske undersøkelser og de omstendelig nedtegnelsene i oldtidens Egypt fra perioden til Ramses II er det en mangel på historiske og arkeologiske bevis for en innvandring av semittiske folk som krysset Sinaihalvøya, unntatt for Hyksos. Selv om Hyksos, et folk beskrevet av den hebraiske historikeren Josefus, passer inn bildet, gir det fortsatt problemer da disse ble beskrevet som herskere, og ikke som slaver i Egypt. Og istedenfor å flykte, ble de jaget vekk. Forfatterne hevder at den arkeologiske sannheten om historieskrivning i Det gamle testamente må justeres på flere avgjørende punkter: jødene var bare én av flere kanaanistiske stammer og noen stamfar Abraham, som kom fra Irak til Kanaans land, finnes det intet historisk belegg for har eksistert. Noe fangenskap i Egypt som førte til en form for flukten fra Egypt kan heller ikke ha skjedd. Av den grunn kan heller ikke Sinaifjellet ha blitt passert og heller ingen steintavler og de ti bud. Landet ble ikke erobret under Josva, og noen etnisk utrenskning av den opprinnelig kanaanittiske befolkningen kan ikke påvises.
Framfor at israelittene angrep og erobret Kanaan argumenterer Finkelstein og Silberman for at de fleste av dem allerede var der. Israelitter var ganske enkelt kanaanitter som utviklet en særegen kultur. Undersøkelser av bosetningsmønstre over flere perioder i de sentrale israelittiske områdene viser ingen tegn på voldelig invasjon eller selv fredfylt infiltrering, men heller en brå demografisk endring en gang rundt 1200 f.Kr. hvor det opprettes landsbyer i det tidligere ikke befolkede høylandet.
I hvilken grad historien om flukten fra Egypt har ført til framveksten av Israel har gitt betydelig diskusjon blant forskerne. En del mener den har en historisk kjerne eller en form for vag historisk minne i tradisjonene rundt Moses. Sammenlignet med andre folkeslags opphavsmyter er det mange som hevder historisk innvandring, selv for de hvor de finnes tilgjengelig bevis som antyder stedegen opprinnelse. Det er mulig, gitt mangelen på ikke-bibelske bevis, at tradisjonene med Moses' lederskap hadde til hensikt å legitimere visse politiske og religiøse funksjoner og posisjoner i det senere Israel.

Jøder

Jøder (hebraisk יְהוּדִים, yehudim) er en etnisk-religiøs gruppe som har sin opprinnelse hos israelittene i oldtidens Midtøsten. Den jødiske etnisiteten, nasjonaliteten, og religionen er meget sterkt innbyrdes forbundet, slik jødedommen er den tradisjonelle religion i den jødiske nasjon. Konvertitter til jødedommen, hvis antall har historisk vært meget liten, har samme status som jøder innenfor den jødiske nasjon som de som er født i den.

Askenasiske jøder

«Askenasi» er det hebraiske ordet for Tyskland. Det er flere jødiske befolkningsgrupper som har levd i Tyskland ved et tidspunkt i løpet av de siste tusen år og som faller innenfor paraplybegrepet for gruppen. En del askenasiske jøder er etterkommere av jøder som innvandret inn i nordlige Frankrike og Tyskland en gang rundt 800-1000 e.Kr. og ble senere sendt inn i Øst-Europa. Mange askenasiske jøder ble også sefardiske jøder i sin opprinnelse som et resultat av diaspora fra den spanske inkvisisjonen. I denne mening refererer askenasisk til religiøs praksis, tilpasset over tid, enn direkte til en etnisk-geografisk divisjon.

Sefardiske jøder

Sefardisme er jøder som har forfedre som levde i Spania eller Portugal hvor de levde så lenge som to tusen år før de ble utvist i 1492 av de katolske monarkene. De utvandret da til Nord-Afrika og til Det osmanske riket som den gang ble betraktet som trygt sted for jøder. I Det osmanske riket bosatte de seg hovedsakelig i de europeiske områdene av riket, særlig de store byene som Konstantinopel, Thessaloniki og Bursa. En del dro til Nederlandene, Italia og Latin-Amerika. Blant de i Nederland var det en gruppe som utvandret til den nye verden og blant de første jødene som etablerte seg i USA.

Mizrahiske jøder

Mizrahisk jødedom er de jøder som nedstammer fra jødiske samfunn i Midtøsten, Nord-Afrika, Sentral-Asia og Kaukasus. Begrepet «mizrahisk» er benyttet i Israel i dag som jøder fra den arabiske verden, eksempelvis jøder fra Irak, Syria, Libanon, Persia, Jemen og videre.

Jemenittiske jøder

Jemenittiske jøder, eller temanim, er de jøder som levde i Jemen, i enden av Den arabiske halvøy og ble geografisk og sosialt isolert fra jødiske samfunn i resten av verden. Ensomheten har over tid utviklet en annen liturgi og sett med praksis som er betydelig adskilt fra andre orientalske jøder.

Karaittiske jøder

Karaitter er jøder som levde hovedsakelig i Egypt, Irak, Krim, og Israel. Også disse skiller seg ut i den form av jødedom som de praktiserer. Karaittene kjennetegnes ved at de forkaster de muntlige tradisjoner (Misjná og Talmúd) som følges innen rabbanittisk jødedom. Navnet karaitter kommer fra qaraim, som betyr opplesere, det vil si opplesere av skriften. De er således mindre av en jødisk etnisk divisjon som de er medlemmer av en særskilt avdeling av jødedommen.

Konverterte jøder

I løpet av den jødiske diaspora ble jøder som levde i kristne Europa i stor grad angrepet og forfulgt av den lokale befolkningen i mange land. Mange av jødene ble tvunget til konvertere til kristendommen for å unngå å bli mishandlet eller drept. Disse ble av jødene kalt for anusim («de tvungne»). Et annet begrep er «kyrptojøder». De fortsatte jødisk praksis i hemmelighet mens de utad levde som vanlige kristne. Også i muslimske land ble mange jøder tvunget til konvertere til islam etter hvert som islam vokste og ble mer intolerante for fremmede. De mest kjente eksemplene var mashadiske jøder som levde som vanlige muslimer i Persia, men i hemmelighet praktiserte jødedommen. Begrepet kommer fra en massakre i byen Mashhad på 1700-tallet som førte til at mange jøder valgte å konvertere. 
De greide til sist komme seg ut av Iran i 1946 og lever i dag som jøder i Israel.

Samaritanene

Samaritanene som en gang var en forholdsvis stor gruppe mennesker er i dag en meget liten etnisk og religiøs gruppe på ikke mer rundt 700 mennesker som lever i Israel og på Vestbredden. De ser på seg selv som etterkommere av Efraims og Manasses stammer, som de selv kaller for henholdsvis Afrime og Manatsj. Samaritanene hengir seg til en egen versjon av tora som skiller seg i en del henseende fra Den masoretiske bibelteksten, men mindre fra Septuaginta.
De betrakter seg selv som Bnei Yisrael («Barn av Israel» eller «israelitter»), men ikke som yehudim (jøder). Jøder betrakter samaritanene som etterkommere av nordlige stammer som assyrerne bosatte i det området de erobret fra kongedømmet Israel. Ettersom en av disse stammene kom fra Kaldea er «kaldeere» det navn som benyttes på samaritaner i Talmud. Både Bibelen som eksterne kilder som Josefus har vitnet om inngifte mellom jøder og samaritaner i den hellenistiske tiden. Moderne DNA-bevis har vist at de fleste jøder i verden og samaritaner har samme nedarvet avstamning til de historiske israelitter, hovedsakelig via den mannlige linje i begge tilfeller.