Vita Sackville-West

Tidlige liv

Vita Sackville-West ble født ved Knole House i nærheten av Sevenoaks i Kent som det eneste barn av Lionel Edward Sackville-West, 3. baron Sackville og hans hustru Victoria Sackville-West, som var kusiner. Hennes mor var datter av Lionel Sackville-West, 2. baron Sackville. Hun ble døpt Victoria Mary Sackville-West, men var kjent som «Vita» hele sitt liv for å adskilles fra sin mor med samme navn.
Den vanlige engelske aristokratiske arveskikken ble fulgt i Sackville-familien, noe som forhindret at Vita arvet Knole ved sin fars død. Huset fulgte tittelen og ble hennes far testamenterte det isteden til sin nevø Charles Sackville-West, 4. baron Sackville. Tapet av Knole kom til å påvirke henne resten av livet; signeringen av dokumenter i 1947 som avskrev ethvert krav på eiendommen, del av dens overføring til National Trust, skrev hun at «signeringen... bortimot ødela mitt hjerte, sette min signatur på hva som jeg anså var et svik mot all tradisjonen til min forfedre og huset jeg elsket.»

Ekteskap

I 1913 da hun var 21 år giftet Vita seg med den 27 år eldre forfatteren og politikeren Harold George Nicolson (21. november 1886 – 1. mai 1968), kalt for «Hadji», den tredje sønn av den britiske diplomaten Arthur Nicolson, 1. baron Carnock (1849–1928). Paret hadde et såkalt åpent ekteskap, både Sackville-West hadde intime forhold på hver sin kant med andre av samme kjønn, hvilket også en del andre i Bloomsbury-gruppen av forfattere og kunstnere, som de hadde forbindelse med.
Disse affærene hadde ingen hindringer i forholdet mellom Sackville-West og Nicolson, hvilket kan bli sett fra deres bortimot daglige korrespondanse (som ble utgitt etter deres død av deres sønn Nigel), og fra et intervju som de ga for BBC etter den andre verdenskrig. Harold Nicolson oppga sin diplomatiske karriere, delvis for at han kunne leve sammen med Sackville-West i England, uforstyrret av lange og ensomme posisjoner i utlandet.
Ved å følge mønsteret til sin fars karriere var Harold ved ulike tider en diplomat, journalist, radioarbeider, medlem av parlamentet, og forfatter av biografier og romaner. Paret levde en rekke år i Cihangir i Istanbul, og var tilstede i 1926 ved kroningen av Reza Pahlavi i Teheran, den gangen Persia. De kom tilbake til England i 1914 og kjøpte Long Barn i Kent, hvor de bodde fra 1915 til 1930. De ansatte arkitekten Edwin Lutyens for å gjøre mange utbedringer på huset.
Paret fikk to barn, Nigel (1917–2004), som ble en velkjent redaktør, politiker og forfatter, og Benedict (1914–1978), kunsthistoriker og forfatter. På 1930-tallet anskaffet familien seg og flyttet til Sissinghurst Castle, i nærheten av Cranbrook, Kent. Sissinghurst hadde en gang vært eid av Vitas forfedre, noe som da det en dynastisk tiltrekning for henne etter tapet av Knole. Her opprettet paret sine berømte hageanlegg som i dag blir administrert av National Trust.

Rosamund Grosvenor

Vitas første nære venninne var Rosamund Grosvenor (5. september 1888 – 30. juni 1944), som var fire år eldre enn henne. Hun var datter av Algernon Henry Grosvenor, (1864–1907), og barnebarn av Robert Grosvenor, 1. baron Ebury. Vita møtte Rosamund ved Miss Woolf's school i 1899 da Rosamund hadde blitt invitert til holde Vita med selskap mens hennes far deltok i boerkrigen. Rosamund og Vita delte senere en guvernante for deres morgenundervisning. Mens de vokste opp sammen ble Vita forelsket i Rosamund, som hun kalte «Roddie» eller «Rose» eller «Rubens-damen». Rosamund på sin side var forgapt i Vita. «Å, tør jeg si at jeg innså utydelig at jeg ikke hadde noe med å sove med Rosamund, og jeg burde absolutt aldri ha latt noen finne det ut,» innrømmet hun i sin dagbok, men hun så ingen virkelig konflikt: «Jeg var virkelig uskyldig.» 
Lady Sackville, Vitas mor, inviterte Rosamund til å besøke familien i deres villa i Monte Carlo; Rosamund besøkte også Vita ved Knole, ved Rue Lafitte, og ved Sluie. I løpet av besøket i Monte Carlo, skrev Vita i sin dagbok, «Jeg elsker henne så mye.» Da Rosamund reiste, skrev Vita, «Merkelig hvor lite jeg bryr meg [at hun reiser]; hun hadde ingen personlighet, det er hvorfor.»  Deres hemmelige forhold ble avsluttet i 1913 da Vita giftet seg. Rosamund døde i 1944 under et tysk rakettangrep med V1.

Violet Trefusis

Det forhold mellom samme kjønn som hadde den dypeste og mest varige effekt på Vita Sackville-Wests personlige liv var med romanforfatteren Violet Trefusis, datter av George Keppel og hans hustru Alice Keppel, en elskerinne av kong Edvard VII. Hun møtte Violet Trefusis da de var henholdsvis 12 og 10 år og gikk på skole sammen en rekke år.
De intime forholdet begynte da de begge var i tenårene. Begge giftet seg senere. Vita og Trefusis stakk av sammen flere ganger fra 1918 og framover, hovedsakelig til Frankrike, Sackville-West kledd som en mann når de gikk ut, slik som den franske forfatteren George Sand (Amandine Aurore Lucie Dupin, baronesse Dudevant, 1804–1876), hadde gjort rundt 100 år tidligere mens hun bodde med den polsk musikeren Frédéric Chopin (1810–1849) på Mallorca.
Affæren endte dårlig da Trefusis var beskjeftiget med Sackville-West inntil Sackville-Wests affærer med andre kvinner til sist fikk ødela deres forhold. De to kvinnene synes å ha hatt en pakt om være trofaste med hverandre i den betydning at selv om de begge var gifte hver for seg skulle de ikke ha seksuelt forhold med ektefellene. Sackville-West avsluttet affæren da hun hørte at Trefusis hadde sovet med sin ektefelle, noe som betydde at pakten var brutt. Tiltross for bruddet var de to kvinnene hengivne til hverandre og fortsatte å ha tilfeldige møter for en rekke år senere, men tok aldri opp forholdet igjen.
Vitas roman Challenge kan leses som vitnemål til denne affæren: Sackville-West og Trefusis hadde begynt å skrive denne boken som et samarbeid, og den mannlige figurens navn, Julian, hadde vært Sackville-Wests dekknavn når hun var utkledd som mann. Hennes mor, lady Sackville, fant portrettet opplagt nok til at hun nektet å la romanen bli utgitt i England, men Vitas sønn Nigel Nicolson har rost sin mor, «Hun kjempet for sin rett til å elske, menn og kvinner, avviste konvensjonene at ekteskap krevde eksklusiv kjærlighet, og at kvinner skulle utelukkende elske menn, og menn kun kvinner. For dette var hun forberedt å gi opp alt... Hvordan kunne hun angre at kunnskapen om det ville nå ut til ørene til en ny generasjon, en som er uendelig mer fylt med medlidende enn hennes egen?»

Virginia Woolf

Den affæren som har størst offentlig interesse var med forfatteren Virginia Woolf (1882 –1941) på slutten av 1920-tallet. Woolf skrev en av hennes mest kjente romaner, Orlando (1928), hovedpersonen Orlando fødes som en aristokratisk unggutt på slutten av 1500-tallet. 300 år senere har Orlando skiftet kjønn og blitt en kvinne midt i 30-årene. Romanen har blitt beskrevet av Sackville-Wests sønn Nigel Nicolson (som var redaktør av et seks bindsverk med Woolfs brev), som «det lengste og mest sjarmerende kjærlighetsbrev i litteraturen.»
Uvanlig nok er øyeblikket da Orlando ble unnfangelse dokumentert: Woolf skrev i hennes dagbok den 5. oktober 1927: «Og øyeblikkelig gikk de vanlig nervepirrende planer inn i mitt sinn: en biografi som begynte i året 1500 og fortsatte til dagens dag, kalt Orlando: Vita; kun med en endring fra et kjønn til et annet.»

Andrea forhold

Vita Sackville-West hadde også et pasjonert forhold mellom 1929 og 1931 med Hilda Matheson, leder av BBCs Talks Department. «Stoker» var kjælenavnet som Sackville-West ga til Hilde i denne tiden.
I 1931 ble Sackville-West involvert i et menage a trois, trekantforhold, med journalisten Evelyn Irons, som hadde intervjuet etter at romanen The Edwardians ble en bestselger, og Ironss elsker Olive Rinder.
Hun var også romantisk involvert med sin svigerinne Gwen St. Aubyn, Mary Garman (av Garman-søstrene), og andre.

Forfatterskap

The Edwardians (1930) og All Passion Spent (1931) er kanskje de best kjente av hennes romaner i dag. I den sistnevnte omfavnet den aldrende lady Slane tappert en lenge undertrykt følelse av frihet og luner etter et livsløp av konvensjoner. Romanen ble dramatisert av BBC i 1986 med dame Wendy Hiller i hovedrollen.
Hennes roman Grand Canyon (1942), en form for fantastisk science-fiction, er en «advarende fortelling», slik hun selv beskrev den, om en naziinvasjon av et uforberedt USA. Boken tar en uventet vending som gjør den til noe mer enn en typisk invasjonsfortelling.
I 1947 ble Sackville-West gjort til Companion of Honour for hennes tjenester til litteraturen. Det samme året begynte hun en ukentlig spalte i avisen The Observer kalt «In your Garden». I 1948 ble hun grunnleggende medlem av National Trusts hagekomite.
Hun er mindre kjent som biograf, og den mest kjent av disse verkene er hennes biografi over Jeanne d’Arc, kalt Saint Joan of Arc. I tillegg skrev hun en dobbelbiografi over Den hellige Teresa av Ávila og helgenen Teresa av Lisieux kalt The Eagle and the Dove. Hun skrev også en biografi over forfatteren Aphra Behn og en biografi over sin egen bestemor, en spansk danser kjent som Pepita og som ble mor til mange barn med en britisk diplomat, den andre lord Sackville, Lionel Sackville-West, (1829–1908), som ved 2010 hadde kommet i over ti utgaver på engelsk.
Hennes lengste fortellende dikt, The Land, vant Hawthornden-prisen i 1927. Hun vant den igjen og ble den eneste forfatteren som så gjorde, i 1933 med hennes Collected Poems.