google/wiki40b huggingface dataset:
Den norske santalmisjon

Den norske santalmisjon var en norsk humanitær- og misjonsorganisasjon. Det var tidligere den norske grenen av en multinasjonal virksomhet med røtter i flere europeiske land, som hovedsakelig drev humanitært arbeid og misjonsarbeid i India og det nåværende Bhutan. Bl.a. har Den norske santalmisjon drevet skoler og sykehus i India og Bhutan. Den norske santalmisjon eksisterte fra 1867 til 2001, da den ble fusjonert inn i Normisjon.

Historie

Misjonen blant det indiske santalfolket ble først etablert under navnet The Indian Home Mission to the Santals av den norske misjonæren Lars Olsen Skrefsrud og dansken Hans Peter Børresen, som begge regnes som stiftere og opphavsmenn for Santalmisjonen i sine respektive hjemland. Nordmannen Paul Olaf Bodding fortsatte pionerenes misjonsarbeid og forfattet flere verker om santalfolkets språk og folklore. 
Santalmisjonen i Norge ble stiftet i 1867. I tillegg til Den norske og Den danske Santalmission ble det etablert støtteforeninger i Sverige, Storbritannia og USA. De britiske santalforeningene avviklet sin støtte allerede før 1910. I Sverige ble de siste organisasjonene med engasjement for santalene nedlagt i 2003. I dag gjenstår derfor kun Normisjon, Danmission og den amerikanske World Mission Prayer League som giverorganisasjoner for The Santal Mission of the Northern Churches som i 1950 ble utgangspunktet for en egen indisk kirke, NELC.  
Siden misjonæren Oddvar Holmedal avsluttet sin tjeneste for Santalmisjonen ca. 1990 har det ikke vært vestlige misjonærer i det indiske santalområdet. Virksomheten er nå fullstendig overlatt til den nasjonale indiske kirken, NELC. 
Santalmisjonen fusjonerte i 2001 med Det norske lutherske Indremisjonsselskap og Langesundsfjordens indremisjonsselskap til den nye misjonsorganisasjonen Normisjon. Normisjon viderefører humanitært arbeid og misjonsarbeid blant santalene i Bangladesh, i tillegg til andre misjonsfelt: i Aserbajdsjan, Bangladesh, Bhutan, Cuba, Ecuador, India, Mali, Nepal og Uganda. Etter fusjonen har det også blitt opprettet misjonsvirksomhet i Kambodsja. 
En av Santalmisjonens mest kjente medarbeidere var den norske misjonspresten Olav Hodne.
Ole Böhn

Utdannelse

Etter å ha studert med Ernst Glaser i Oslo og Louise Behrend ved Juilliard School (1962–63), avla han diplom ved Det Kongelige Danske Musikkonservatorium i København (1969), og debuterte samme året. Siden studerte han med Max Rostal ved Staaliche Hochschule für Musik i Köln og tok Konzertexamen i 1971.

Karriere

Som kammermusiker har han spilt i den prisbelønte Trio du Nord (12 år) og Leonardokvartetten (1997–2000). Han startet Vigelandkvartetten i 2004.
Videre har han vært konsertmester ved Sjælland Symfoniorkester (1975–76) og hatt internasjonale vikariater som konsertmester i blant annet Hamburger Staatsoper, Det Kongelige Kapel i København, Beethovenorkestret i Bonn, Oslo-Filharmonien, KORK, Orquestra Petrobras Sinfonica og Theatro Municipal, Brasil.
Han har undervist ved Det Kongelige Danske Musikkonservatorium, Barratt Due musikkinstitutt. Han har også gjestet andre undervisningsinstitusjoner, som Norges musikkhøgskole og Oberlin Conservatory of Music. 
Siden 2009 har Bøhn vært professor ved Sydney Conservatory of Music.
Han har blant annet vært formann i Norsk Tonekunstnersamfund (1988–2012), viseformann 1978–1988 og styremedlem 1977–1978.
Ole Bøhn urfremførte Elliott Carters fiolinkonsert, som ble skrevet og tilegnet ham, med San Francisco Symphony Orchestra med  Herbert Blomstedt som dirigent.
Siden 1999 har Ole Bøhn arrangert sommerkonserter i Vigeland-museet i Oslo.
Mazagon Dock Limited

Mazagon Dock Limited (MDL) er Indias største og viktigste skipsverft. Det ligger i Mumbai, og produserer krigsskip og ubåter for den indiske marinen, samt offshore-plattformer og tilhørende støttefartøy for offshore oljeboring. Verftet står også for produksjon av tankskip, tørrlasteskip, passasjerskip og ferjer. 
Mazagon Dock ble etablert i det 18. århundre. Verftet har over 200 års erfaring innen skipsbygging. Verftet har opp gjennom tidene hatt flere forskjellige eiere, blant annet P&O Lines og British-India Steam Navigation Company. I 1934 ble verftet registrert som et aksjeselskap. Mazagon Dock ble nasjonalisert i 1960 og er nå et statlig selskap eid av den indiske regjeringen.
Samverkansrådet mot terrorism

Samverkansrådet mot terrorism er et samarbeidsorgan bestående av etatssjefene for 14 svenske statlige etater som anses relevante i arbeidet med å bekjempe terrorisme. Organet ledes av generaldirektøren i Säkerhetspolisen (Säpo), og ble opprettet i 2005 på Säpos initiativ.

Nationellt centrum för terrorhotbedömning

Nationellt centrum för terrorhotbedömning (NCT) er en permanent etablert arbeidsgruppe under Samverkansrådet mot terrorism som har til oppgave å gjøre vurderinger av terrortrusler. I NCT er representanter for Militära underrättelse-och säkerhetstjänsten, Försvarets radioanstalt og Säpo.
Möbius’ bånd

Möbius’ bånd (eller Möbius' flate) er et objekt som består av kun én flate og kun én ytterkant. Fenomenet ble oppdaget av de tyske matematikerne August Ferdinand Möbius (1790–1868) og Johann Benedict Listing (1808–1882) i 1858, uavhengig av hverandre. Flaten har mange spesielle egenskaper.
Hvis man lager et snitt midt på Möbiusflaten, får man ikke to atskilte flater, men en sammehengende flate med to dreininger på (som dermed ikke er en Möbiusflate). Skjærer man denne flaten igjen i to, får man to flater som går gjennom hverandre, hver av disse med to dreininger på.
Lager man derimot et snitt i den opprinnelige Möbiusflaten som ligger omtrent 2/3 fra kanten, får man to objekter: et objekt som er en tynnere utgave av den opprinnelige Möbiusflaten, og en lang flate med to dreininger på.

I kunsten

Den nederlandske kunstneren M. C. Escher illustrerte möbiuseffekten med å fremstille bandet som en stige, der han lot maur vandre rundt. Alle gikk i samme retning på samme flaten, men ble synlig opp-ned i enkelte faser av vandringen.
Ulefos Jernværk

Ulefos Jernværk er et jernstøperi, grunnlagt i 1657 som jernverk. Bedriften er en av Europas eldste industribedrifter. Ulefos Jernværk har produsert jernovner siden tidlig på 1700-tallet, men har siden tidlig på 1950-tallet spesialisert seg på å produsere kumlokk og annet gategods. 
Ulefos Jernværk ligger på Ulefoss i Nome kommune i Telemark og er i dag en del av konsernet Ulefos Group.

Historie

Bedriftens navn var fra starten av Holden Jernværk, men fra 1800-tallet ble det endret til Ulefos Jernværk. Verket ble grunnlagt av riksadmiral Ove Gjedde og lensherren Preben von Ahnen. Ulefos Jernværk har deretter hatt mange eiere, bl.a. slekten Løvenskiold i perioden 1726-1833. Verket og eiendommene ble i 1835 kjøpt av Diderik von Cappelen fra Skien og har siden vært eid av hans etterkommere i familien Cappelen. Sammen med jernverket hører bl.a. Holden hovedgård, kraftverk samt omfattende landbruks- og skogeiendommer.
Oppdagelsen i 1652 av jernmalm på Fen ved Norsjø, 2,5 km fra Ulefoss, var foranledningen til opprettelsen av bedriften. Ulefoss hadde de nødvendige forutsetninger for et jernverk, nemlig vannfall og god tilgang på trekull i de omkringliggende områdene. Ulefossen hadde siden midten av 1500-tallet vært benyttet til sagbruksdrift. I moderne tid er fallet utbygd med to kraftstasjoner på til sammen 13,8 MW.
Masovnen basert på trekull ble slukket i 1877 og dermed opphørte råjernsproduksjonen. Men allerede i 1840-årene hadde bedriften også drevet jernstøperi basert på skrapjern og importert råjern.
Støperivirksomheten og navnet levde imidlertid videre, med de berømte Ulefossovnene som hovedprodukt helt frem til slutten av 1950-tallet.

Dagens virksomhet

Bedriftens produksjon av gategods ble introdusert i 1952, og har etter hvert overtatt som viktigste produktområde. Kumlokk med kundens byvåpen eller kommunelogo er bedriftens mest iøynefallende produkter. 
Fortsatt produseres et mindre antall vedovner etter modeller fra 1766. Ovnen kan være ikke bare Norges, men verdens eldste industriprodukt som fremdeles er i produksjon.
Ulefos Jernværk har alltid hatt stabil tilgang på arbeidskraft, og er en viktig hjørnestensbedrift i Nome kommune. Enkelte familier har vært knyttet til Ulefos Jernværk i generasjoner; dette betyr 350 års levende tradisjon, erfaring og kompetanse. Sjette generasjon Cappelen sitter i ledelsen av bedriften, og er dessuten eier av konsernet Ulefos NV AS.
Konsernet er ledende på gategods til det nordiske markedet, og leverer lokk og rister i både grå- og seigjern.
Ulefos Jernværk har rundt 163 ansatte, og en produksjonskapasitet på maksimalt 14 000 tonn.
Brimse

Brimse er ei øy i Rennesøy kommune i Rogaland. Den ligger mellom Hidlefjorden og Brimsefjorden, like øst for Østhusvik på Rennesøy.
Normandin-Mercier

Normandin-Mercier er et konjakkhus. De har ikke egne vinmarker, så de er en negociant. De kjøper kun inn fra Grande og Petite Champagne. Gården deres heter Château de la Péraudière.

Historie

Huset ble grunnlagt i 1872 av Jules Normandin. Han grunnla selskapet, og kjøpte gården i 1885, mye på grunn av konjakklagrene her. Navnet Mercier stammer fra hans svigermor, som ble hans forretningspartner. 
Hans sønn Edward overtok etterhvert gården, og senere Edwards sønn George. George døde i 1977, og først da ble familieeiendommen delt; Georges datter arvet jorden, mens hans sønn, Jean-Marie Normandin, overtok forretningen. I dag driver hans sønn Edouard gården, som 6. generasjon Normandin. 
De leverte en periode (1945–1978) kun konjakk på tønner til de større konjakkhusene, men har etter dette solgt mye selv, på flaske og under eget navn, og er kjent for god kvalitet på sin konjakk. De blandingene som fortynnes før de kan selges tynnes ut svært gradvis, ca. 5% pr år.
Sormea

Utseende

Homonoeini er middelsstore, stort sett lyst brunlige trebukker. Antennene er omtrent så lange som kroppen.

Utbredelse

Arten er bare kjent fra Bismarckarkipelet.
Mecosarthron

Utseende

Store (35-80 millimeter), avlange, brune trebukker. Antennene er tynne og omtrent så lange som halve kroppslengden. Hodet er firkantet med forholdsvis små fasettøyne, kjevene kraftige men ikke påfallende forlengede. Pronotum er mer eller mindre rektangulært, sidekantene med små, skarpe pigger. Dekkvingene har lett rundede sider og nær rettvinklede "skuldre", uten opphøyde lengderibber.

Levevis

Larvene borer i død ved, ofte i døde røtter. De etterlater seg grove ganger i veden. Utviklingen tar flere år. Disse billene besøker ikke blomster, og mange arter er nattaktive. En del av dem kommer til lys.

Utbredelse

Slekten er bare kjent fra Brasil.
Ferrari 599

Ferrari 599 (2006–2012) var en to-seters sportsbil laget av italienske Ferrari som etterfølger til Ferrari 575M Maranello. Den ble produsert i omkring 3 500 eksemplarer og i 2012 etterfulgt av Ferrari F12berlinetta.
Den hadde 6-liters V12 med 620 hk.  Karosseriet var tegnet av Pininfarina.
599 GTB Fiorani fra 2006 hadde enten manuell (kun 30 solgt) eller en ny 6-trinns automat (F1 superfast), og fikk også det nye F1-trac for antispinn. Navnet kom av fabrikkens testbane Fiorani.  Bilen ble også solgt til Norge.
Varianten HGTE (Handling Grand Turismo Evoluzione, omkring 200 eksemplar) muliggjorde raskere kjøring med samme motor. 599 SA Aperta fra 2010 (minst 80 eks.) hadde 670 hk og lot en ta av taket, samt markerte at Pininfarina fylte 80 år, der SA henviser til designerne Sergio og Andrea (Pininfarina).
599 GTO fra 2010 (ifølge fabrikken produsert i 599 eksemplarer) hadde 670 hk og var enda raskere. Den var gateversjon av løpsbilen 599 XX med 730 hk (om lag 50 eks.), ble i 2010 kjørt av to norske førerpar. 599 XX EVO fra 2011 hadde enda flere hestekrefter og mindre vekt, mens 599 GTB 60F1 var en kostmetisk endret HGTE som markerte 60 år med deltakelse i Formel 1. Den hadde bensinlokk i aluminium.
Enkeltutgaver ellers var P540 Superfast Aperta, Superamerica 45 og en 599 HY KERS (hybridmotor med KERS for å utnytte varme fra nedbremsing).
Fila brasileiro

Opprinnelse og alder

Fila brasileiro er med stor sikkerhet et resultat av de hunder spanske- og portugisiske conquistadorer førte med seg til den amerikanske kontinentet på 1600-tallet. Kynologer mener at rasen har oppstått gjennom krysninger mellom ulike mastifftyper (blant annet engelsk mastiff) og blodhundlignende sporhunder som kom til dette kontinentet og siden ble krysset med lokale hunder.
Rasen ble opprinnelig brukt til å vokte på og spore opp rømte slaver. Senere ble den også benyttet til å vokte på buskapen og eiendommene. Som rase ble den første gang anerkjent av FCI i 1950, men rasen har på grunn av sine aggressive egenskaper nå blitt forbudt i flere land, herunder også i Norge.

Utseende, anatomi og fysikk

Fila brasileiro er en typisk molosser og har en kvadratisk kroppsbygning, der spesielt det steile bakparitet utmerker seg gjennom å være tydelig høyere enn skulderhøyden. Den har tykk hud som henger løst, og pelsen er kort, tykk og myk og ligger tett inntil huden. Ensfargede hunder tillates i alle farger, unntatt som hvit, musegrå, sort, tan og blå. Også melert (hvert hårstrå her flere farger) er godkjent. Sort maske er tillatt. Hvite markeringer på potene, brystet og halen tillates så lenge de ikke utgjør mer enn en fjerdepart av grunnfargen.
Fila brasileiro blir gjerne 40–70 kg tung og har en skulderhøyde på ca. 60–70 cm. Hannene skal vei minst 50 kg og være mellom 65–75 cm høye. Tispene er gjerne betydelig mindre enn hannene, men skal allikevel ikke veie mindre enn 40 kg.

Bruksområde

Fila brasileiro er først og fremst en ypperlig vakthund og en svært god sporhund, men den har også en rekke andre egenskaper som brukshund. Rasen har imidlertid, på grunn av sin store styrke og sitt pågangsmot, også fått et rykte som regulær kamphund, men for den rette familien kan den utgjøre en god familiehund.

Lynne og væremåte

Fila brasileiro er en modig og uredd hunderase, som er svært resolutt og ofte meget mistenksom overfor fremmede. Som sådan er også rasen kjent som meget egenrådig og pågående. Den krever en tydelig leder og masse mosjon og utfordringer for å trives.

Annet

Denne hunderasen er forbudt i Norge.
Sikker jobbanalyse

Sikker jobbanalyse (SJA) eller Risikoanalyse er en systematisk analyse av risikoelementer man gjør i forkant av en spesifikk arbeidsoppgave. SJA inngår i et foretaks internkontrollsystem og kan gjelde rutinemessige så vel som forefallende arbeidsoppgaver.
Shuifu

Shuifu (kinesisk: 水富县; pinyin: Shuǐfù Xiàn) er et fylke i provinsen Yunnan i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Zhaotong.
Befolkningen var på 88 636 innbyggere i 1999.

Administrative enheter

Storkommunen Xiangjiaba 向家坝镇
Kommunene Taiping 太平乡 og Liangwan 两碗乡
Lister og Mandals amt

Lister og Mandals amt var en administrativ enhet (amt) i Norge 1685-1918, som i geografisk utbredelse tilsvarer dagens Vest-Agder fylke. Fra 1. januar 1919 fikk Lister og Mandals amt navnet Vest-Agder.
Sammen med Nedenes amt, Stavanger amt og Øvre Tellemarkens fogderi utgjorde amtet Christiansand stiftamt. Christiansand stiftamt ble 7. februar 1685 delt i Nedenes amt (inkl. Bamble fogderi), og Lister og Mandals amt.
Tidligere var betegnelsen len i bruk i den administrative inndelingen av Norge, og Lister len lå inntil 1600-tallet under Bergenhus hovedlen, mens Mandals len lå under Akershus hovedlen. Ved opprettelsen av Agdesiden hovedlen inngikk begge lenene i dette.

Skrivemåte

Ved overgangen til fylker i 1919 var den offisielle skrivemåten Lister og Mandals amt, etter at 1907-reformen innførte liten forbokstav på substantiv (Amt -> amt). Før 1907 var således den vanlige skrivemåten Lister og Mandals Amt (Ubunden form: Lister og Mandal). Tidligere, f.eks. i Matrikkelen av 1838 var skrivemåten Listers og Mandals Amt og Pontoppidans kart av 1785 Mandals Amt.
Westminster Bridge

Bakgrunn

Det første forslaget om å bygge en bro på dette stedet ble fremmet i 1664, men kongen, Charles II, sa nei. Et nytt forslag i 1721 ble avvist i parlamentet. Men i 1734 ble en forening kalt Society of Gentlemen etablert for å arbeide for en ny bro, og i 1736 ble loven Building a Bridge across the River Thames from the New Palace Yard in the City of Westminster to the opposite Shore in the County of Surrey vedtatt. Broen ble vurdert å være av nasjonal betydning, og det var derfor utelukket å finansiere broen ved hjelp av lokal skatt. Broen ble i stedet finansiert ved hjelp av et lotteri. Fem lotterier og tilleggsfinansiering fra staten ble til slutt nødvendig. Totale kostnader er blitt beregnet til å ha vært 389 500 pund.

Utforming og bygging

Sveitseren Charles Labelye ble valgt som arkitekt og sjefsingeniør for prosjektet. Etter at den nøyaktige beliggenheten til broen var bestemt, og etter at tidligere forslag om trebro og kombinert stein- og trebro var forlatt, tegnet Labelye en steinbro med 13 store og to mindre buespenn. Byggingen startet i januar 1739 og tok mye lenger tid enn forutsatt. Dette skyldtes blant annet problemer med pilarene, Englands kriger med fremmede makter, problemer med å skaffe nok stein, ulykker og sabotasje. Westminster Bridge ble åpnet søndag 18. november 1750, nærmere 12 år etter at grunnsteinen ble lagt ned.

Senere utvikling

Westminster Bridge var den andre broen som ble bygd i det sentrale London etter London Bridge, som var bygget mer enn 500 år tidligere. Broen ble sett på som pen, og ble malt av blant andre Canaletto, Samuel Scott, Antonio Jolli og J.M.W. Turner. Den engelske dikteren William Wordsworth skrev i 1802 sonetten Composed upon Westminster Bridge, som dog kun beskriver utsikten over London og Themsen, og ikke selve broen. Utover 1700- og 1800-tallet fikk broen et dårlig rykte på grunn av kriminalitet. Mange tilfeller av selvmord fant også sted på broen. Allerede i 1759 oppsto det bekymring om hvor trygg broen var. Blant annet ble fundamentene slitt bort. Så sent som i 1844 ble det ikke sett på som nødvendig å rive broen, men i 1853 ble det bestemt at det måtte bygges en ny bro.

Dagens bro

Arkitekt for den nye broen var Thomas Page, som tidligere hadde laget den opprinnelige Chelsea Bridge. Page samarbeidet med Charles Barry, som hadde tegnet det nye Palace of Westminster rett vest for Westminster Bridge. Dette var blant annet for å sikre at den nye broen ville stå i stil med Palace of Westminster, som er bygget i en nygotisk stil. Den nye broen ble åpnet på dronning Victorias fødselsdag, 24. mai 1862. Broen har syv elliptiske buespenn hvilende på kraftige granittfundament. Bruken av elliptiske buespenn gjør at dagens bro har en mye lavere stigning enn hva den opprinnelige broen hadde. Westminster Bridge ble fredet i 1970. Westminster Bridge kan blant annet sees i filmer som 28 Days Later, Spectre, Die Another Day, 102 Dalmatinere, Mission: Impossible - Rogue Nation, og Wimbledon.
Justus Jonas

Bakgrunn

Justus Jonas vlew født i Nordhausen og var sønn av borgermesteren der. Han het opprinnelig Jodokus (Jobst) Koch, noe han endret i pakt med den utbredte prakasis blant tyske lærde på 1500-tallet i forbindelse med sin universitetsimmatrikulering.
Justus Jonas studerte fra 1506 jus og teologi ved universitetet i Erfurt, studerte jus og humaniora, og ble magister artium derfra i 1510. I 1511 fortsatte han ved Universitetet i Wittenberg, der hsn yok bakkalaureat i rettslære.

Prest, reformator

Han vendte tilbake til Erfurt, og der ble han presteviet enten i 1514 eller i 1515.
I 1518 ble han utnevnt til kanikk i Severikirche i Erfurt, en kollegiatskirke. I 1519 ble han rektor for Universitetet i Erfurt. I 1521 ble han utnevnt til prost av Aallehelgenskirken (Schlosskirche) i Wittenberg og professor i kirkerett ved universitetet i Wittenberg. Fra 1541 til 1546 var han superintendent og hovedpastor i Halle. Han fulgte Luther til Worms i 1521 og på visitasjonene i Sachsen i 1529. Han var også med på religionssamtalene i Marburg og ved riksdagen i Augsburg. 
Han bidro vesentlig til den kirkenpolitiske reformering av Leipzig, Halle, Naumburg und Zerbst med Anhalt. Han ledsaget Luther ved hans siste reise til Eisleben. Jonas var for tiden predikant i Coburg. Etter Luthers død forfulgte han konsekvent konfesjonaliseringen og hjalp til med denne i Hildesheim, Coburg, Regensburg og som superintendent i Eisfeld.

Verker

Justus Jonas assisterte Martin Luther da han oversatte Bibelen fra gresk til tysk. Han oversatte flere skrifter av Luther og Philipp Melanchthon, og skrev dessuten kommentarer til apostelhistorien. Blant hans øvrige verker er Discussio pro conjugio sacerdotali ("argumenter for presteekteskap", 1523). Han oversatte også apologien til Confessio Augustana, som ble en del av konkordieboken i 1580.
Terrorangrepet mot yazidiene i Irak 2007

Bakgrunn for angrepet

Yazidiene har alltid vært utsatt for forfølgelse fra muslimer, men har vanligvis levd i fred med sine kristne naboer. Den sekteriske volden etter den amerikanske invasjonen har imidlertid også blitt rettet mot yazidiene, spesielt fra arabiske sunniekstremisters side. En ny bølge angrep på yazidier som ble utløst av et æresdrap i april 2007 endret på dette. En 18 år gammel yazidi-kvinne som hadde forelsket seg i en muslim og ble beskyldt for å ha konvertert til islam, rømte til Mosul med sin kjæreste. Hun ble overtalt til å vende tilbake til hjemstedet, men ble der hentet ut av boligen til en yazidiprest og steinet til døde av slektninger.
Saken hadde neppe fått så mye oppmerksomhet om ikke henrettelsen var blitt filmet med mobiltelefon og lagt ut på Internett etterpå. Beklagelser fra yazidienes religiøse overhode i Nord-Irak hjalp ingenting, heller ikke det faktum at æresdrap i dette området er et kulturelt og ikke et religiøst fenomen. Hevnen kom bare noen dager etter da 23 yazidier på vei til byen Mosul ble dratt ut av en buss og henrettet av sunnimuslimske ekstremister.
Noen dager før bombe-attentatet sendte islamistgruppa Den islamske stat i Irak ut løpesedler i Mosulområdet med beskjed om at et angrep på yazidiene var nært forestående fordi yazidi-sekten var «anti-islamsk». Til tross for dette har ingen foreløping tatt på seg ansvaret for terror-aksjonen. Såvel USA som irakiske myndigheter hevder at det var den lokale al-Qaida-lederen Abu Jassam som sto bak ugjerningen.
Det bor rundt 100 000 yazidier i Irak.
Paraleiopus

Levevis

Larvene lever i død ved.

Utbredelse

Arten er bare kjent fra Sumatra.