Mariakirken i Stavanger

Mariakirken i Stavanger er en nå nedrevet steinkirke fra middelalderen, som lå like ved Stavanger domkirke og Domkirkeplassen. Etter middelalderen har bygningen vært brukt til rådhus, fengsel og brannvakt. 
Kirkens plassering er markert med en grunnmur. Det er også satt opp en minnetavle. Grunnmuren som en ser i dag er ikke den opprinnelige.

Forhistorien

Det er usikkert hvorfor det ble valgt å bygge Mariakirken, og hvorfor den ble plassert så nær Domkirken. 
Jan Hendrich Lexow framsatte en teori om at Mariakirken ble oppført som en erstatningskirke etter den store bybrannen i 1272, da domkirken helt eller delvis ble ødelagt. Det tok lang tid å gjenreise domkirken, og i mellomtiden kan det ha vært nødvendig å ha et midlertidig gudshus for innbyggerne i domkirkens sogn mens byggearbeidene pågikk. 
Knut Helle mente at Mariakirken var oppført som et eget selvstendig kirkebygg nært tilknyttet domkapitlet, for byen og de nærmeste distriktene. 
Fridtjov Birkeli mente at kirken ble bygget tidlig på 1100-tallet.
Åslaug Ommundsen mente at det var forhold som kan tyde på at Mariakirken var en tidligere trekirke som ble gjenoppbygd i stein. Hun peker spesielt på funnet av en barnekiste. Slike knyttes gjerne til 1100-tallet. Ommundsen mente det ville være naturlig med en Mariakirke i Stavanger på 1100-tallet på samme måte som Nidaros, Bergen, Oslo og Tønsberg.

Prester og kirkesokn

Av kirkens prester kjenner vi Eindride Jofrøyson som er oppført som «vicarius» – sokneprest ved Mariakirken i Stavanger i 1345, og kapellan Nils i 1522. Knut Helle tolket også en tekst fra 1297 som at Erik Gjest var vikarprest ved kirken på det tidspunktet.
Frøyland i Riska, Skeie på Hundvåg, Auglend og Jåttå omtales som å være i Mariakirkens sokn i middelalderkilder. Den har da trolig vært soknekirke for omlandet til Stavanger by. Kirkesoknet kan ha omfattet det senere Hetland herred og Vår Frues sokn. Det har også blitt gjettet på om Mariakirken også kunne ha vært soknekirke for hele eller deler av byen, men en mangler kilder som bekrefter dette.
13. mars 1355 omtales «Marikirkia korsbrødra» i Stavanger. Teksten har vært tolket som at kirken hadde mer enn en prest. Knut Helle mente at teksten skal forstås som korsbrødrenes Mariakirke og ikke omvendt. Kirken var underlagt domkapitlet.

Mariakirkegården og gravferder

Kirken og den senere rådstuen sto inne på Stavanger kirkegård. En del av gravene ved Mariakirken var orientert i kirkens lengderetning. Lengderetningen på Mariakirken avviker litt fra Domkirken. Det er derfor trolig at det i middelalderen har vært to adskilte kirkegårder og at dette er den Mariakirkegården som omtales i 1302. 
I tillegg ble personer i det øverste sosiale skiktet gravlagt under kirkegolvet. Under skipet i koret er det funnet rester av en begravelse av en voksen person og en 86 cm lang barnekiste av kleberstein. Kisten hadde ifølge Anton Wilhelm Brøgger en form som ble brukt av fornemme personer. Brøgger daterer den til 1200-tallet, mens Åslaug Ommundsen mente den kunne være fra 1100-tallet.

Rådstuen

Etter reformasjonen i 1537 var Mariakirken i forfall, og bygningen ble brukt av byens drukkenbolter. I oktober 1565 ble Mariakirken overlatt til Stavangers borgerskap og allmue i Stavanger lagsogn og gjort om til rådhus og lagtingshus. Men bygget ble ikke tatt i bruk som rådhus før tidligst i 1591. Det eldste bevarte dokumentet som er skrevet i rådstuen er fra 1593. Bybrannen 20. september 1633 ødela rådhuset, og det ble ikke tatt i bruk igjen før 23. mars 1639. Tømmerarbeidet ble utført i 1638 av Knut Nilsen, Jon tømmermann, Gunder i Trappen og Mikkel i Kuholmen.
Rådstuesalen var innredet av snekkerne Hans, Henrik og Laurits, mens Godtfried Hendtzshel sto for dekor og glassmester Karsten Lytke for salens vindu med kong Kristian IVs store våpen. Av de 14 våpenrutene er ni bevart.
Byens våpen var plassert over inngangsdøren som var mot nord. Her sto også byens gapestokk.
Rådstuen hadde også et fengsel. Mange tragiske og triste menneskeskjebner i Stavanger er tilknyttet dette fengselet. To celler var oppmurt mot vest. Den ene var halvveis under jorden, 1,65 meter høy, og med en gjennomhullet jernplate som lysåpning. Den andre cellen lå over denne. I disse cellene ble fangene holdt i forvaring. Ofte i flere år. Rettsprotokollene fra denne tid forteller om fanger som sikkert gjennomgikk store lidelser. 
I 1803 ble antallet celler øket til fire. Og alle hadde senger og tilgitrede vinduer. Men verken de gamle eller nye cellene var helt rømningssikre. Ved flere anledninger brøt fangene seg ut ved å hakke hull i murveggene. I 1822 skal den kjente «fengselsfuglen» Gjest Baardsen hatt et kortvarig opphold i rådstuearresten, dog uten å rømme. 4. januar 1848 klarte fire fanger å rømme, gjennom et tildekket gotisk vindu.
I 1828 ble det bygd på en andre etasje. Rådstuesalen ble blant annet tatt i bruk som vaktstue for byens vektere, og arrestforvalteren fikk i begynnelsen av 1840-årene egen leilighet i andre etasje. Også Stavanger Sparebank som startet i 1834 hadde en tid kontorer i bygningen.

Brannvakten

I 1865 ble Rådhuset gjort om til  brannvakt. Det ble da slått et stort hull i østmuren slik at brannvognene kunne komme inn og oppstilles i det gamle kirkekoret. Tingsalen i andre etasje ble ominnredet til oppholds- og soverom for åtte faste brannmenn. Også stadsingeniøren fikk kontor i bygningen, som nå utvendig fikk samme utseende som ved rivingen. 
20. februar 1883 hadde Brannvakten flyttet over i Hotel de Nord-bygningen (Bispegården). Fengselet var flyttet til Lagårdsveien.

Rivingen

Da brannstasjonen skulle flytte ut av bygningen foreslo stadsingeniør Otto Waitz å rive den, og mente at «nogen Hensyn til Bygningen som en Antikvitet antages ikke nødvendig at tage, da den sees først at være opbygget i det 17 Aarhundre». Som grunnlag for sitt utsagn viste han til Carl Lous, en Stavangersk Cicerone. Litt uvisshet var det likevel, og avisa Stavangeren fortalte 24. februar 1883 at det ved ryddingen etter rivingen ville bli lett etter den gamle Vår Frues kirke. Avisa fortalte også at det var muligheter for å erverve seg klebersteiner hos stadsingeniøren til hageporter eller perlebånd. Marinemaleren Johan Jacob Bennetter kjøpte klebersteinene i den store østportalen.
24. februar 1883 var rivingen av bygningen påbegynt og trolig avsluttet i mars samme år.
Jan Hendrich Lexows kommentar i 1968 var at «Stavanger ble fattigere da murene falt».

Dagens grunnmur

Den grunnmuren en ser i dag er er ikke den originale, men er satt opp for Menighetsrådet ved Domkirken.
Murene var like ved der noen av ranerne under NOKAS-ranet hadde parkert fluktbilene, holdt et gissel og avfyrte flere skudd mot politiet.