Camel (band)

1984: Den siste utgivelsen i England

Sammen med Scherpenzeel, Colin Bass, som da hadde kommet tilbake til England, trommeslager Paul Burgess (kjent fra 10cc og Jethro Tull) og musikere fra den forrige utgivelsen, gikk Camel til Riverside Studios i London for å spille inn sin neste utgivelse. Med tekster av Susan Hoover samt musikk og produsentarbeid av Latimer utga gruppen den 13. april 1984 konseptalbumet Stationary Traveller. Selv om utgivelsen var et konseptalbum, gikk det i arv på en musikalsk linje med forgjengeren The Single Factor fra 1982, som bragte bandet nærmere det pop–pregede lydbildet til Alan Parsons Project. Stationary Traveller beholdt det samme poppreget, men brøt ned de ellers påtvungne grensene og gjorde at Camel, med låtskriversamarbeidet mellom Latimer og Hoover, skaper relativt konsise sanger med lange atmosfæriske instrumentale avsnitt, dog med et klart og bastant 1980-talls lydbilde som også kunne minne om Barclay James Harvest.
Albumets tekster ble skrevet av Hoover og handlet om Berlinmuren og det delte Berlin samt dets politiske, emosjonelle og fysiske skiller. Dette var også preget på albumcoveret, som viste et sorthvittbilde av en kvinne fra en gate i Berlin. Albumets tittelspor, som også var utgivelsens midtpunkt, kjennetegnet Andrew Latimer på både panfløyte og gitar. På denne låta utformet han igjen en gitarsolo som kunne minne om David Gilmour fra Pink Floyd. Latimer viste seg også frem som vokalist på flere spor på Stationary Traveller enn han hadde gjort på tidligere utgivelser. Senere i april og mai dro Camel på en kombinert turné i Storbritannia og Europa med Latimer, Bass, Rainbow, Burgess og Scherpenzeel bak instrumentene. Sistnevnte led av flyskrekk og begrenset dermed bandets muligheter til å fly mellom konsertbegivenhetene, noe som resulterte i en kortvarig og kompakt turné.
Etter å ha sett en av disse tidlige konsertene ville fjernsynsprodusenten Mike Mansfield inkludere bandet i serien Mirror Image som ble sendt på Channel 4. Den 11. mai holdt derfor bandet konsert i Hammersmith Odeon i London, supplert med et lånt mobilt innspillingsstudio av The Rolling Stones, et utvidet visuelt sceneutstyr for å kunne kaste lys over videoinnspillingen samt en tredje keyboardist i Richie Close for å få et dypere lydbilde. (Richie Close døde for øvrig i 1987 av legionærsyken). Med som gjesteartister til denne konserten var også Peter Bardens og Mel Collins. Ironisk nok, på grunn av dårlige lysforhold ble bare andre halvdel av konserten kringkastet, og denne delen ble gitt ut i november samme år både som video og liveutgivelse under navnet Pressure Points. Den første halvdelen ble siden slettet helt av PolyGram. Etter denne konserten fortsatte Camel turneen sin ut måneden med besøk i Tyskland og Skandinavia, med sin siste konsert den 29. mai på Chateau Neuf i Oslo. På sommeren og utover høsten gikk Camel i en stillstand ved at Latimer ble opptatt med rettssaken samt at han ikke hadde noe interesse av å starte med noe nytt materiale.

1992–1996: Nye konseptalbum, verdensturné og liveutgivelser

Som følge av den rådende optimismen begynte Camel å organisere en ny verdensturné for utgivelsen samt slippe en helt ny utgave av debutalbumet Camel (1973) på CD–format. Under etableringen av det nye innspillingsstudioet kom Andrew Latimer også over noen eldre ruller med opptak fra diverse konserter i 1972. Denne tapen ble mikset sammen til en utgivelse og gitt ut den 15. august 1992 under navnet On The Road 1972 med et plateomslag av et kamelskilt som Latimer hadde blitt tilsendt av en fan på et klistremerke. Dette ble den første av mange «offisielle piratutgivelser» for å ta opp kampen mot bootlegerne, som solgte tidlige konsertopptak med dårlig lydkvalitet til en høy pris. I midten av august startet også verdensturnéen etter Dust and Dreams i USA med Latimer, Bass, Burgess og nyervervelsen Mickey Simmonds på keyboards. Simmonds var blant annet kjent for å ha arbeidet sammen med både Fish samt Mike Oldfield og erstattet Scherpenzeel på turnéen, som ble en vellykket runde med fullbesatte konsertbesøk i Japan og flere steder i Vest–Europa, som fastslo ovenfor bandet, fansen og musikkbransjen ellers at Camel ikke var oppløst og glemt. Tidlig i 1993 arbeidet Andrew Latimer med å produsere en ny live dobbeltutgivelse basert på konserten i Enschede i Nederland den 8. september 1992, men dette arbeidet ble stanset på grunn av musikerfarens død i mars.
Etter en periode med stillstand på grunn av dette kom utgivelsen i begynnelsen av august under navnet Never Let Go, oppkalt etter en populær Camel-melodi fra debutalbumet. I samme periode kom også et samlealbum fra PolyGram med navnet Echoes (også det oppkalt etter en låt, denne gang fra Breathless), som inneholdt et utvalg av låter fra hele Camels karriere til da fordelt på to disker. Som følge av farens død ble Andrew Latimer opptatt av å søke etter sine familiære røtter bakover i slekten som viste seg å komme fra Irland, og det var dette som inspirerte han til å bruke dette som et tema i det neste innspillingsprosjektet. I 1994 dro så Latimer til innspillingsstudioet hvor han begynte å arbeide med materiale til en ny utgivelse, men det var ikke før i perioden etter mars i 1995 at Camel startet med innspilling.
Innspillingen varte til sent i desember og ble bestemt utsatt til i midten av januar. Med seg i studioet fikk Latimer hjelp av de samme musikerne fra Dust and Dreams i Colin Bass, David Paton og Mae McKenna. Keyboardist Mickey Simmonds var også med på den forrige turnéen og erstattet Ton Scherpenzeel i studioet. Trommeslageren Paul Burgess meldte for øvrig forfall for å tilbringe mer tid sammen med sin familie og ble erstattet i studioet av den lokale amerikanske trommeinstruktøren John Xepoleas. Harbour of Tears fikk et mer melodisk, avslappende og stemningsskapende preg enn den forrige utgivelsen, men nærheten til dette og utgivelsen Nude fra 1981 var påfallende lik sett ifra et symfonisk synspunkt.
Konseptarrangementet hadde flere tradisjonelle og instrumentale låter basert på keltisk musikk, og mønsteret med instrumentale deler avbrutt av låter med vokaldeler dannet nye faser for fortellingen som Camel prøvde å gjenskape gjennom utgivelsen. For å kunne fremskaffe det tradisjonelle lydbildet tok Latimer kontakt med en rekke studiomusikere med instrumenter 
som fiolin, horn, obo og cello. Dette var instrumenter som fra et ståsted innenfor progrocken var utradisjonelle. Utgivelsen endte for øvrig med den ambiente og pompøse låta «The Hour Candle», hvor man tok i bruk flere av disse instrumentene og som ifølge plateomslaget var dedikert til Latimers far.
Rett etter utgivelsen den 20. januar 1996 gikk bandet sammen for å planlegge en ny turné, men dette arbeidet ble satt tilbake siden man manglet en trommeslager etter Paul Burgess og fordi hans studioerstatter John Xepoleas ikke var interessert i å begi seg ut på en omfattende verdensturné. Arbeidet ble ytterligere forverret da keyboardisten Mickey Simmonds bestemte seg for å trappe ned av familiære grunner. Han ble senere på året erstattet av Foss Patterson, som tidligere også hadde spilt i bandet til Fish samt progrockbandet Jethro Tull. Likevel gjorde mangelen på en trommeslager og mangel på tid for  å øve inn materialet at Camel og Camel Productions valgte å utsette turneen til tidlig året etter.

1997–1999 Stilskifte med Harbour of Tears

I 1997 turnerte Camel igjen. Denne gangen med Andrew Latimer (gitar, vokal), Colin Bass (bass, vokal), Foss Patterson (keyboards) og Dave Stewart (trommer). Denne turneen resulterte i et livealbum som het Coming of Age som ikke ble utgitt før i 1999.
I 1999 spilte bandet inn og ga ut albumet Rajaz. Albumets komposisjon var inspirert av rytmen til en kamels fotsteg, noe som skulle hjelpe den gående reisende til å nå sin destinasjon. Denne ideen påvirket Latimer og han viser her et bredere spekter av engasjement og utvider sitt gitarspill med eksperimentale jazzinnflytelser. Han synger også på alle albumets sanger, og gir dermed tekstene et mer personlig følelsesmessig preg. Tekstene reflekterer også hans livslange artistiske valg og personlige erfaringer med bandet.

Før den påfølgende turneen forlot Dave Stewart Camel for å drive sin musikkforretning i Glasgow (Skottland). Han ble erstattet av trommeslageren Denis Clement. Turneen i 2000 ble også akkompagnert av Guy Le Blanc på keyboards.

2001–2006: 30-årsjubileum og Peter Bardens dør

Andrew Latimer, Colin Bass, Guy LeBlanc og Denis Clement dro i 2001 på en turné til Sør-Amerika.
I 2002 utga bandet albumet A Nod and a Wink, et album som på mange måter kan sies å være det første «bandprosjektet» på mange år. Albumet henspiller på Camels røtter og de ulike bandene innen sjangeren progressiv rock i 1970-årene. I motsetning til den forrige utgivelsen Rajaz (1999), som var sterkt gitarorientert, byr denne utgivelsen på mye tradisjonelt fløyte- og keyboardspill. Mens noen melodier er opplagt humoristiske og muntre, er albumets siste låt, den ti minutter lange melodien «For Today» knyttet til terrorangrepet 11. september 2001. Dette nummeret avslutter albumet med et sensitivt og emosjonelt klimaks.
Denne studioutgivelsen er også Camels foreløpig siste utgivelse. På grunn av finansielle og personlige byrder, valgte Andrew Latimer å avse fra fremtidige verdensturneer, så turneen i 2003 ble derfor annonsert som en «farvel-turné». Guy Le Blanc ble av medisinske årsaker tvunget til å slutte like etter turneen var i gang. Han ble erstattet av Tom Brislin i USA og Ton Scherpenzeel i Europa. I 2005 la forøvrig Andrew Latimer plateselskapet Camel Productions på is og flyttet tilbake til England hvor han ifølge sine egne nyhetsoppdateringer har planlagt å starte opp igjen i nærmeste fremtid.

2007: Melding om sykdom

I 2007 ble konserten fra Hammersmith Odeon i London, 1984, lagt ut på DVD under navnet Total Pressure. Denne inneholder i tillegg til to timer med konsert, også tidligere ukjente klipp og et intervju gjort med Andrew Latimer i 1985.
I mai 2007 annonserte Susan Hoover gjennom Camel Productions nyhetsbrev at Andrew Latimer siden 1992 hadde blitt rammet av en progressiv blodsykdom kalt Polycythaemia Vera, som senere har gått over til formen Myelofibrosis. Latimer har ifølge Hoover reagert positivt på behandlingen, men lider av tretthet som følge av den. Dette er angivelig en av grunnene til at Camel ikke har begitt seg på en omfattende turnévirksomhet i de senere år. Til tross for dette ble det i samme nyhetsbrev også bekreftet at et nytt studioalbum er under planlegging og at det sannsynligvis vil bli gjennomført en mindre turné når sykdommen har stabilisert seg. I oktober ble det bekreftet av Camel Productions at det vil komme en konsert–DVD med opptak fra både konserten i Hammersmith Odeon fra den 14. april 1976 og fra konserten i Golders Green Hippodrome den 22. september 1977. I denne utgaven kom det også to hittil upubliserte sanger som ble skrevet i 1974 og 1975.

Camel i konsert

Camels konserter hadde ikke samme karakter som for eksempel The Rolling Stones' eller Pink Floyd. Camel brukte normalt ikke like store scener, eller spektakulære virkemidler i form av lyskastere og røyk for å skape en ekstra dimensjon til musikken de spilte, men helte heller mot mindre rigger med lysprojektorer, slides og eksterne virkemidler. Dette kan forklares med at bandet ikke var like populært som de nevnte gruppene og dermed ikke spilte for et like stort publikum på like store arenaer. Samtidig ble Camel sett på som en ren konsertgruppe, hvor musikken ble vektlagt med perfeksjon i fremførelsen. En annen forklaring kan være at musikken, og da spesielt de lyriske partiene, i motsetning til de nevnte bandene var basert på det instrumentale og som derfor ikke fungerte i samsvar med spektakulære virkemidler. Muligens kan en tredje forklaring være at musikerne innad i gruppen foretrakk og var vant til å spille i mindre konsertlokaler hvor de kunne ha et fokus på musikken og da spesielt symfonisk progrock og kunstrock.
De tette båndene til college– og universitetsmiljøene i de første årene med mindre konserter kan ha hatt en innvirkning på valg av spillesteder. Men også ankomsten av punkrocken på 1980-tallet og de to markante oppholdene Camel hadde fra det offentlige søkelyset har gjort sitt til at publikumsoppslutningen ikke var på nivå med de større aktørene. Når det gjelder turnélivet har Camel i stor grad hatt tette konsertprogrammer, som i sin tur har krevd et godt samhold mellom bandmedlemmene, og som har vist seg å gjøre det vanskelig for enkelte av musikerne å forholde seg til opp igjennom historien.
Camel har hele tiden holdt konserter i Storbritannia, og det var ikke før i 1974 at bandet begynte å turnere ellers i Europa med tilnærmet faste plasser i Vest-Europa som Tyskland, Sveits, Nederland, Belgia. Det samme året dro Camel også på en kort turné til USA. Camel kom først på besøk til Skandinavia høsten 1976 i forbindelse med deres verdensturné, som bestod av enkelte spillejobber i flere land, i motsetning til tidligere hvor de hadde flere konserter i hvert enkelt land som del av den helhetlige turneen. Vinteren 1979 kom den første omfattende turneen i både Japan og USA, som ble etterfulgt av flere tette konserter i Tyskland og Frankrike. Etter at Camel flyttet base til USA ble det færre konserter i Storbritannia, samtidig som de ble mer rettferdig fordelt utover de nevnte landene. Også Øst-Europa og land rundt Middelhavet fikk besøk av Camel etter denne perioden. Først i 2001 ble en mindre turné lagt til Sør– og Mellom–Amerika.