Bar Kokhba-opprøret

Bar Kokhba-opprøret (Hebraisk: מרד בר כוכבא; Mered Bar Kokhba) var et opprør blant jøder i den romerske provinsen Judea (Judæa eller Iudaea), ledet av Simon bar Kokhba, mot Romerriket. Opprøret ble utkjempet i tiden 132–136 e.Kr. og var det siste av tre opprør i de tre betydelige jødisk-romerske kriger. En del historikere refererer dog til det andre opprør i Judea ved å ikke regne med Kitoskrigen (115–117), som foregikk i Cyrenaica (Libya), Kypros, og Aegyptus, og hadde kun marginale stridigheter i Judea.
Opprøret brøt ut som et resultat av den pågående religiøse og politiske spenningene i Judea som følge av at det første opprøret i 66−70 e.Kr. var mislykket. Disse spenningene var beslektet med etableringen av en stor romersk tilstedeværelse i Judea, endringer i det administrative livet og økonomien, sammen med utbrudd og undertrykkelse av jødiske opprør fra Mesopotamia til Libya og Kyrenaika (Cyrenaica). De omtrentlige årsakene synes å være sentrert rundt forbudet mot omskjæring, konstruksjonen av en ny romersk by, Aelia Capitolina, over ruinene av Jerusalem, og byggingen av et tempel for Jupiter på tempelhøyden. Både de kristne kirkefedre og den rabbinske litteraturen har framhevet guvernøren av Judea, Quintus Tineius Rufus’ rolle i konflikten.
I 132 spredte et opprør ledet av Bar Kokhba seg raskt fra Modi'in (sentralt i dagens Israel) seg over hele landet, og isolerte den romerske garnisonen i Jerusalem. Den romerske guvernør Rufus forsøkte uten suksess å slå ned de tidlige fasene av opprøret. Rufus er siste gang nedtegnet i 132, det første året i opprøret; om han ble drept eller ble erstattet er usikkert, med Gargilius Antiques er nedtegnet som den romerske prefekt av Judea under konflikten. Innledende seirer av jødene over romerne førte til at det ble etablert en uavhengig israelsk stat over deler av Judea i over to år og hvor Simon bar Kokhba, som ledet opprøret, tok tittelen som nasi («prins/fyrste»). Han hadde stor tillit blant jødene, og mange anså at han var messias, den som kunne gjenopprette nasjonal uavhengighet og respekt. Dette tilbakeslaget for romerne, førte til at keiser Hadrian samlet en storstilt romersk styrke fra over hele Romerriket. Den invaderte Judea i 134 under ledelse av general Sextus Julius Severus. Den romerske hæren besto av seks fulle legioner med støttetropper og andre elementer som i selv utgjorde opp til seks tilleggslegioner. Denne hæren kom til sist til knuse opprøret.
Bar Kokhba-opprøret førte til en omfattende avbefolkning av de jødiske samfunnene, langt mer enn under den første jødisk-romerske krig i 70 e.Kr. I henhold til den romerske historikeren Dio Cassius omkom opptil 580 000 jøder og enda flere døde av sult og sykdommer. I tillegg var det mange jødiske krigsfanger som ble solgt til slaveri. De jødiske samfunnet ble ødelagt i en slik grad at en del forskere har beskrevet det som etnisk utrenskning og folkemord. De romerske tapene ble også betraktet som betydelige. Legionen XXII Deiotariana ble oppløst etter store tap. I tillegg har en del historikere argumentert med at Legio IX Hispana ble oppløst på midten av 100-tallet kan også ha hatt sin årsak fra denne krigen. I et forsøk på å utslette selv ethvert minne om jødene eller oldtidens Israel fjernet keiser Hadrian navnet fra kartet og erstattet det med Syria Palæstina.
Bar Kokhba-opprøret hadde stor påvirkning på utviklingen av jødisk historie og filosofien i jødedommen. Til tross for at forfølgelsen av jødene ble lettet noe ved Hadrians død i 138, stengte romerne jødene ute fra Jerusalem, unntatt for nærvær i Tisha B'Av, en årlig festdag i jødedommen som minnes et antall ulykker og lidelser i jødisk historie, hovedsakelig ødeleggelsene av det første tempelet av babylonerne og det andre tempelet av romerne. Jødisk messiastankegang ble abstrakt og åndeliggjort, og rabbinske politiske tanker ble dypt forsiktig og konservativ. Eksempelvis refererte Talmud til Bar Kokhba som «Ben-Kusiba», et nedsettende begrep benyttet for å indikere at han var en falsk messias. Opprøret var også blant de viktigste hendelsene som differensierte kristendommen fra å være en særegen jødisk sekt, til å bli en egen religion adskilt fra jødedommen. Selv om jødiske kristne vurderte Jesus som messias og ikke støttet Bar Kokhba, ble de også sperret ute fra Jerusalem sammen med jødene.