Sovjetunionens romstasjoner

Saljut

Saljut 1 ble skutt opp i april 1971, akkurat 10 år etter historiens første bemannede romferd, med Jurij Gagarin i Vostok 1. Saljut 7 ble skutt opp nøyaktig 11 år etter dette igjen, i april 1982.
Alle Saljut-stasjonene fikk «besøk» av besetninger som ankom i Sojuz-romskip, med unntak av Saljut 2, som sviktet i bane før den var blitt bemannet. Det ble også forsøkt skutt opp en stasjon mellom Saljut 1 og 2, men oppskytingen mislyktes.
Saljut-stasjonene var temmelig like hverandre i utseende, konstruksjon og størrelse, men de ble stadig og gradvis forbedret. Saljut 1-5 hadde én tilkoblingsluke hver. Den var plassert foran på Saljut 1 og 4 og akter på Saljut 2, 3 og 5. Her ble Sojuz-fartøyene koblet til før besetningene kunne krype gjennom lukene og inn i stasjonen.
For Sojuz 10, første romskip til å besøke Saljut 1 (verdens første romstasjon), fikk man ikke åpnet luken, og en skuffet besetning måtte dra hjem igjen med uforrettet sak. For Sojuz 11 gikk det enda verre: Etter et suksessfullt, treukers opphold i Saljut 1 døde alle tre kosmonautene under tilbakevendingen fordi feil i tilbakevendingskapeselens frontluke førte til trykkfall i kapselen. På den tiden var det ikke plass til tre kosmonauter iført trykkdrakter i kapselen. Dette var den andre og siste dødsulykken under en sovjetisk, bemannet romferd. Saljut 1 falt ned før en redesignet Sojuz var flyklar.

Almaz

Vestlige observatører oppdaget relativt tidlig at Saljut 3 og 5 skilte seg fra de øvrige Saljut-stasjonene. Saljut 3 og 5 kretset noe lavere enn de andre, benyttet kryptert radiosamband med bakkekontrollen, hadde alltid besetninger med militær grad, og frakoblet små ubemannede kapsler, muligens med eksponert film om bord. Dette, og andre tegn, tydet på at disse hadde militære oppgaver.
Uansett fikk alle stasjonene offisielle navn i Saljut-serien. Etter Sovjetunionens fall har det, slik man mistenkte,  kommet fram at Saljut 2, 3 og 5 tilhørte et annet program, kalt Almaz, men at de oppskutte Almaz-stasjonene fikk navn i Saljut-serien for å kamuflere deres oppgaver. Etter Saljut 5 ble Almaz-programmet kansellert fordi ubemannede spionsatellitter kunne gjøre de samme overvåkningsoppgavene mer økonomisk. Alle øvrige bemannede romstasjoner som har blitt skutt opp har vært rent sivile. Det vil altså si Sovjets Saljut 1, 4, 6 og 7 og Mir, USAs Skylab og «alles» ISS.
På 1960-tallet hadde for øvrig amerikanerne planer om en militær, bemannet romstasjon kalt MOL (manned orbiting laboratory), men prosjektet ble kansellert før noen stasjoner ble skutt opp.
Da sovjeternes militære romstasjonprogram Almaz ble kansellert etter Saljut 5 hadde sovjeterne fortsatt to nesten ferdigbygde Almaz-stasjoner på bakken. Etter mange år på lager ble en av disse skutt opp i 1991, noe ombygget, for å drive sivil, kommersiell radarfotografering av Jorden. Den fikk faktisk navnet Almaz-1. Den ble aldri bemannet, hvilket heller ikke var meningen. Russerne har ikke lenger økonomi eller interesse av å skyte opp den andre. Forsøk på å skaffe vestlig kapital til dette har ikke ført frem.

Saljut 6 og 7 og Progress

Saljut 6 og 7 hadde to tilkoblingsluker hver, én i hver ende. Dermed kunne forsyninger bringes opp til besetninger på langtidsopphold med ubemannede romfartøy av typen Progress, gjennom luke nr. to. Progress er svært lik Sojuz, men er ikke designet for å kunne vende helskinnet tilbake til Jorden. Når disse er losset blir de fylt med søppel og sendt ned i atmosfæren, hvor de brenner opp.
I Saljut 6 kunne langtidsbesetninger for første gang også få besøk av andre besetninger, som kom for å bytte ut Sojuz-fartøyene når holdbardhetsiden var i ferd med å gå ut. Av sikkerhetsgrunner har besetninger i Saljut, Mir eller som nå, ISS, alltid minst ett Sojuz-fartøy tilkoblet, så man er avhengige av mer enn én tilkoplingsluke når andre fartøy skal kobles til samme bemannede stasjon.
I en stasjon med bare én tilkoblingsluke ville det vært fullt mulig, men meget uforsvarlig, å koble fra og midlertidig «parkere» et Sojuz-romfartøy ubemannet et stykke unna stasjonen mens man f.eks kobler til og losser et Progress-fartøy.
Mens Saljut 1 og 3-5 bare fikk besøk av et par besetninger og hadde relativt kort levetid, var Saljut 6 og 7 i bruk i flere år og fikk besøk av en rekke besetninger, også fra flere land utenfor Sovjet. Alle disse ble imidlertid brakt opp som "passasjerer" på sovjetiske Sojuz-fartøy.

TKS

Sovjeterne planla opprinnelig å benytte TKS-skip til å frakte besetninger og forsyninger til og fra Almaz-stasjonene. TKS-skipene var praktisk talt like store og tunge som Almaz-stasjonene, og benyttet en tilbakevendingskapsel som minnet om de amerikanske Gemini-kapslene.
Man fant imidlertid ut at det ville bli for dyrt å benytte TKS-skip til transport, så man fortsatte å benytte de mindre kapable Sojuz -romskipene til å bringe besetninger til og fra både Almaz- og Saljut-stasjonene
Utviklingen av TKS-designen fortsatte imidlertid, og det ble skutt opp og koblet til et TKS-fartøy hver til Saljut 6 og Saljut 7 etter at disse stasjonene var tatt ut av bruk.

Den internasjonale romstasjonen

Konstruksjonen på de to største russiske modulene i den internasjonale romstasjonen ISS er basert på hhv. Mir (service-modulen Zvezda) og TKS (FGB-modulen Zarja). Skroget til Zvezda var faktisk reserven til Mir.
Se også: Den internasjonale romstasjonen