GBU-43/B MOAB

Utvikling

MOAB ble utviklet i 2002 ved Air Force Research Laboratory og ble testet første gang i 2003. Utviklingen av bomben skal ha kostet 314 millioner dollar, mens prisen per produserte enhet er blitt opplyst å ligge på rundt 16 millioner dollar (over 130 millioner norske kroner). Til sammenligning koster en Tomahawk missil rundt 1 million dollar (over 8 millioner kroner).
Bomben styres av satellitt-navigasjonssystemet GPS. Noe som gjør at Hercules-flyet slipper å fly like over målet for å treffe (slik tilfellet var med BLU-82).
Bomben ble utviklet av Albert L. Weimorts, som også var med å utvikle noen av USAs såkalte Bunker buster-bomber på 1990-tallet, blant annet GBU-28. Weimorts døde av hjernekreft i 2005, 67 år gammel. 
Bomben var opprinnelig tiltenkt brukt i de innledende fasene av USAs invasjon av Irak i 2003 («Shock and awe»-strategien). Dette fordi den etterlater seg en atomlignende røyksopp over området der den detonerer. USA håpet at den psykologiske effekten ville føre til at fienden umiddelbart ville legge ned våpnene i frykt. Men på grunn av frykt for å ramme sivile ble den aldri brukt.
USA skal per 2017 ha 15 MOAB-bomber.

Styrke og bruksområder

Til tross for MOABs størrelse veier den mindre enn den nesten 14 tonn tunge Bunker buster-bomben Massive Ordnance Penetrator (MOP). En stor del av denne bomben består imidlertid av metall og sprengstoffet utgjør bare 18 % av vekta (i motsetning til MOAB hvor sprengstoffet utgjør godt over 80 % av vekta).  
MOAB inneholder 8500 kg av sprengstoffet Tritonal, og har en sprengkraft på 11 tonn TNT. Til tross for dette blir den liten mot selv små atombomber. Til sammenligning var sprengkraften til den atombomben som ble sluppet over Hiroshima på rundt 15 kilotonn TNT (over 1000 ganger kraftigere). Den minste atombomben som USA har i sitt arsenal har en ødeleggelseskraft på 300 tonn TNT.
Bomben er tiltenkt brukt mot militære anlegg, bunkere og tunnelsystemer. På grunn av dens kraft og store sprengradius kan den bare brukes på øde steder der det ikke er sivil infrastruktur. Bomben er ikke er ment for å trenge ned i bakken slik som en Bunker buster, men at den sprenger 2–3 meter over bakken. Den vil likevel kunne gjøre stor skade i et hule- og tunnelkompleks. 
Siden den ikke kan leveres med annet enn transportfly, krever det at angriperen har totalt luftherredømme.

Bruk i strid

I april 2017 brukte USA våpenet for første gang i strid. Angrepet var rettet mot et hulekompleks i Achin-distriktet i Nangarhar-provinsen, Afghanistan. Distriktet ligger øst i Afghanistan og grenser til Pakistan. Ifølge amerikanske myndigheter var målet å redusere faren for afghanske og amerikanske styrker som opererer i Afghanistan. Angrepet skulle dessuten påføre ISKP, den afghanske filialen av ISIL, mest mulig skade. Afghanske myndigheter hevdet at over 90 militante fra ISIL ble drept i angrepet.
Enkelte analytikere har antydet at angrepet i Afghanistan ble utført som en advarsel både til ISIL og til Nord-Korea.

Russisk bombe

I 2007 påsto Russland at de hadde testet en såkalt vakuumbombe kalt «Father of All Bombs», som de hevdet var fire ganger kraftigere enn MOAB. Det hersker imidlertid usikkerhet rundt disse påstandene og enkelte eksperter har til og med stilt seg tvilende til om den i det hele tatt eksisterer.