Kosmologi

Kosmologi (fra gresk κοσμολογία dannet av κόσμος, «verden» og λογια, «lære», ordet kosmos betyr orden) er studiet av og teorier om universet i sin helhet. Selv om ordet er av relativt ny opprinnelse, og første gang ble brukt av Christian Wolff i hans Cosmologia Generalis fra 1730, har kosmologien en lang historie innenfor vitenskap, filosofi og religion.

Kosmologiens ulike grener

Den tidligste formen for kosmologi finnes i verdensreligionenes opphavsmyter, som søker forklaringer hvordan verden oppsto og hva verden består av. Oppfatninger om verdens skapelse (kosmogoni) og undergang (eskatologi) danner i religionene et rammeverk for å forstå menneskets plass i universet og dets forhold til gud(ene).
Gjennom antropologien har vi også fått innblikk i naturreligiøse kosmologier. Grunnleggende viktig for vår forståelse av disse er antropologen Eduardo Batalha Viveiros de Castros beskrivelser av multi-naturalisme og perspektivisme blant amerikanske indianere.
I moderne tid har fysikken og astrofysikken kommet til å spille en sentral rolle i utformingen den fysiske kosmologien, det vil si forståelsen av universet gjennom vitenskapelig observasjon og eksperimenter. Den fysiske kosmologien befatter seg med universets dannelse og utstrekning. Det rådende paradigmet sier at universet ble til gjennom en form for kosmisk eksplosjon for ~13.7 ± 0.2 milliarder år siden- det såkalte Big Bang. Fra begynnelse til opphør vil universet gjennomgå ei utvikling styrt av fysiske lover.
Mellom de religiøse dogmene og vitenskapen står filosofiens metafysiske kosmologi. Metafysikken søker å trekke logiske konklusjoner om universets, menneskets og Guds natur basert på et sett av antakelser basert på kjensgjerninger lånt fra religionene eller ved observasjon. Ett eksempel er det kosmologiske gudsbevis, som baserer seg på den slutningen at eksistensen av et univers krever en skaper.

Religiøs kosmologi

Mange verdensreligioner har skapelsesberetninger som forklarer opphavet til universet og til livet. Ofte er disse å betrakte som religiøse dogmer, men i noen tilfeller utvides de gjennom bruk av filosofiske og metafysiske argumenter, som for eksempel i det kosmologiske gudsbevis.
Ifølge det store flertallet av opphavsmyter blir verden skapt ved en aktiv handling av gud(ene), som også har skapt menneskene. Som regel blir da universet av sin skaper gitt en viss hensikt, og på den måten setter det rammer for menneskets plass i verden og menneskets forhold til Gud. I mange religioner forutses også verdens undergang, enten som et resultat av gudenes inngripen eller nedlagt i den ved skapelsen.
Mange religioner aksepterer den fysiske kosmologien; for eksempel  mener den romersk-katolske kirken å finne en første årsak i big-bang-teorien.

Naturreligiøs kosmologi

Til forskjell fra religion er kosmologi et grunnleggende viktig behov i alle verdens samfunn. Kosmologi handler mye om et behov for å se seg selv som en del av den store sammenhengen, uavhengig av om man tror på Gud (teisme) eller ikke (ateisme), om man er fattig (u-land) eller rik (i-land). Kosmologi kan derfor kalles et universelt menneskelig behov, noe som må ligge til grunn for følelse av tilhørighet og opplevelse av et godt liv. Naturreligiøse kosmologier finnes hos samer, australske aboriginer, indianere i Mellom- og Sør-Amerika og i mange andre samfunn over hele verden der sjamanisme er utbredt.

Fysisk kosmologi

I sin tidligste form svarer fysisk kosmologi til det som kalles sfærisk mekanikk; studiet av de himmelske sfærene. De greske filosofene Aristarkhos og Aristoteles, og den gresk-egyptiske astronomen Ptolemaios framsatte ulike kosmologiske teorier. Særlig var Ptolemaios' geosentriske verdensbilde en vidt akseptert teori inntil Nikolaus Kopernikus - og i sin tur Tycho Brahe, Johannes Kepler og Galileo Galilei - lanserte et heliosentrisk system på 1500-tallet.
Med Isaac Newtons utgivelse av Principia Mathematica i 1687 ble problemet med himmellegemenes bevegelser endelig løst. Newton bidro med de nødvendige forutsetningene for Keplers lover, og Keplers gravitasjonslov løste tidligere teoriers problemer med de observerte avvik fra teorien. En fundamental forskjell mellom Newtons kosmologi og eldre kosmologier var det kopernikanske prinsippet, som sier at himmellegemene adlyder de samme fysiske lovene som legemer på jorda. Dette var et avgjørende filosofisk gjennombrudd i fysisk kosmologi.
Moderne vitenskapelig kosmologi kan sies å begynne med Albert Einsteins generelle relativitetsteori av 1915, sammen med astronomenes økende mulighet til å studere fjerne objekter. Før 1915 mente fysikerne at universet var statisk og uforanderlig. Et slikt paradigme var lite forenlig med relativitetsteorien. Følgelig ble «Big Bang»-teorien lansert av Georges Lemaître. Teorien om et ekspanderende univers er blitt bekrefta av Edwin Hubbles påvisning av at avstanden til fjerne galakser er økende, og av oppdagelsen av kosmisk bakgrunnsstråling ved Arno Penzias og Robert Woodrow Wilson i 1964.

Esoterisk kosmologi

Mange esoteriske og okkulte bevegelser har høgt utvikla kosmologier. Slike kosmologier stiller mange av de samme spørsmåla som religiøse og metafysiske kosmologier. De kan imidlertid skilles fra de religiøse ved at erstatter tro med en mer intellektuell forståelse, og fra de filosofiske ved at de vektlegger visse psykisk-åndelige teknikker. 
Vanlige emner i disse kosmologiene er emanasjon, involusjon, eksistensplan, hierarkier av åndelige vesener, kosmiske sykluser og ulike bevissthetsplan. Eksempler på esoteriske kosmologier kan finnes i gnostisisme, Tantra, Kabbala, teosofi, antroposofi og Gurdjieffs lære om Den fjerde vei.