Spiegelaffæren

Spiegelaffæren fra 1962 dreide seg om vesttyske myndigheters etterforskning og fengsling av journalister og redaktører i magasinet Der Spiegel, basert på mistanke om landsforræderi.
Mistanken knyttet seg til en artikkel som kom på trykk tidlig i oktober 1962, og som man antok bygget på forsvarshemmeligheter. I artikkelen ble det påvist meningsforskjeller i forsvarsdepartementet om bruk av amerikanske atomvåpen ved et angrep fra Sovjetunionen med konvensjonelle våpen. Forsvarsminister Franz Josef Strauss (CSU) og andre mente at det også i et slikt tilfelle skulle svares med atomvåpen, fordi Tysklands konvensjonelle forsvar var underlegent Sovjetunionens stridskrefter.
En rekke samvirkende årsaker forente seg i utviklingen av Spiegelaffæren. Det startet med at riksadvokaten, etter å ha lest artikkelen i Der Spiegel, innledet etterforskning. Dette nyhetsmagasinet hadde lenge skrevet meget kritiske artikler om forsvarsminister Strauss. Da Strauss fikk kjennskap til riksadvokatens etterforskning, søkte han med stor iver å påvirke alle deler av den. Han gikk i tillegg så langt at han holdt justisministeren utenfor, enda det var justisministeren som etter loven skulle ha behandlet en slik sak. Forbundskansler Konrad Adenauer ga for sin del Strauss samtykke i å bruke alle nødvendige midler for å oppklare det angivelige landsforræderiet. Da saken ble kjent i offentligheten, benektet Strauss først at han hadde hatt noen rolle i affæren, men måtte til slutt likevel innrømme sin medvirkning.
Da Strauss' rolle ble avslørt, benektet Adenauer å ha gitt sin forsvarsminister instrukser i enkeltspørsmål, herunder avgjørelsen om å holde justisministeren utenfor. Han sto dessuten fortsatt hardt på at det fantes en avgrunn av landsforræderi i landet, slik han uttrykte det. Det er senere hevdet at Cubakrisen, som pågikk samtidig, senket terskelen for myndighetenes vilje til inngrep. I en tid da tredje verdenskrig truet, oppsto det et behov for å reagere resolutt når det dukket opp påstander om landsforræderi.
I slutten av oktober 1962 nådde Spiegelaffæren sitt klimaks, da flere redaktører i Der Spiegel ble arrestert, og redaksjonslokalene ransaket.
Saken førte til regjeringskrise. Koalisjonspartneren FDP truet med å gå ut av regjeringen dersom Strauss ikke gikk av. Konrad Adenauers femte regjering tiltrådte 14. desember 1962, men uten Strauss. Da hadde dessuten Adenauer  kunngjort at han selv ville gå av som kansler høsten 1963.
Etterforskningen førte ikke til noen bevis for landsforræderi. Tysklands Høyesterett for sivil- og strafferett avslo i 1965 å innlede hovedforhandling mot journalistene.
Tysklands forfatningsdomstol behandlet saken i 1966. I «Spiegel-dommen» ble det slått fast at pressefriheten, slik den var hjemlet i Tysklands grunnlov, Grundgesetz, vernet om presseorganene og deres representanter. Pressefriheten kunne heller ikke, som følge av sitt grunnlovsvern, fjernes ved lov. Staten måtte ved sin lovgivning og maktutøvelse, ta pressefriheten i betraktning som en absolutt verdi, og det samme gjaldt for domstolene. I dommen ble det understreket at pressen hadde en samfunnsoppgave, både som kilde til informasjon og ved å bidra til meningsdannelse. Denne oppgaven kunne ikke løses av det offentlige. Det var imidlertid en offentlig oppgave å sørge for at det ikke oppsto meningsmonopoler innenfor pressen. Ved den konkrete vurderingen av om Der Spiegel hadde blitt behandlet i strid med grunnloven, kunne domstolen som følge av stemmelikhet blant de åtte dommerne, ikke treffe noen avgjørelse.

Artikkelen i Der Spiegel

Der Spiegel publiserte 8. oktober 1962 en artikkel med tittelen «Bedingt abwehrbereit» (betinget beredt til forsvar). Artikkelen, som var meget lang og detaljert, inneholdt en kritisk analyse av Bundeswehr, det tyske forsvaret. Artikkelens hovedforfatter var Der Spiegels stedfortredende redaktør Conrad Ahlers. Ahlers hadde stor kunnskap om landets forsvarsevne, blant annet ved tidligere å ha arbeidet som informasjonsmedarbeider i det såkalte Blank-kontoret, forløperen til Tysklands forsvarsdepartement. Kontoret var oppkalt etter lederen Theodor Blank, senere Tysklands første forsvarsminister.
I artikkelen ble det påvist mangler ved forsvaret, men også at det fantes meningsforskjeller innenfor forsvarets ledelse. Én gruppering innenfor ledelsen, som var støttet av forsvarsministeren, bygget på at Bundeswehr ved et angrep fra Sovjetunionen med konvensjonelle våpen, straks måtte forsvare seg med amerikanske atomvåpen. Denne gruppen mente at Tysklands forsvar som bare hadde konvensjonelle stridskrefter, var underlegent Sovjetunionens væpnede styrker. En annen gruppe gikk inn for kun å anvende konvensjonelle våpen ved et angrep fra øst.
Ahlers og hans medforfatter Hans Schmelz gikk i artikkelen hardt ut mot Strauss. De hevdet at forsvarsministerens «demagogi» hadde opprørt amerikanerne og forskrekket de tyske hærgeneralene, men at han på tross av dette sto hardt på «sine raketter».
Conrad Ahlers hadde gjort en grundig undersøkelse av de opplysninger som fremkom i artikkelen. Han hadde på forhånd blant annet sendt en liste med punkter til den tyske etterretningstjenesten BND, og der bedt oberst Adolf Wicht i Hamburg om å kontrollere dem, med tanke på taushetsplikt. Da saken ble offentlig, ble også Wicht selv arrestert, men sluppet fri etter 49 dager. Siden opptok Wicht i likhet med en rekke andre personer som ble arrestert, sitt tidligere arbeid.

Riksadvokatens rolle

Artikkelen inneholdt en rekke detaljer som var ukjente for offentligheten. Dette utløste mistanke hos riksadvokaten i Karlsruhe, sannsynligvis førstestatsadvokat Buback. Riksadvokaten innledet på selvstendig grunnlag etterforskning.
Der Spiegel har senere påstått med grunnlag i dokumenter at den tyske etterretningstjenesten BND, allerede før artikkelen ble trykt i oktober 1962, hadde motarbeidet redaksjonen. BND hadde per 2012 ikke frigitt sine arkiver i saken.

Franz Josef Strauss' rolle

Forsvarsminister Franz Josef Strauss kom hjem fra ferie 15. oktober 1962, og fikk da vite om riksadvokatens etterforskning. Strauss støttet deretter etterforskningen aktivt, gjennom sitt departement. Der Spiegel hadde lenge stilt seg kritisk til Strauss. Det gjaldt blant annet i den såkalte Fibag-saken. Strauss hadde anbefalt byggefirmaet Fibag (Finanzbau Aktiengesellschaft), til den amerikanske okkupasjonsmakten, på tross av at en av hans venner var aksjonær i selskapet. Strauss hadde på sin side dannet et klart fiendebilde av Der Spiegels redaktør Augstein. I et brev til Heinrich von Brentano 6. oktober 1962, skrev han blant annet «vi må ta opp kampen, ellers vil herr Augstein (...) bestemme hvem som får være i toppstillinger».
Dagen etter Strauss hjemkomst, 16. oktober 1962, ble det truffet beslutninger i forsvarsdepartementet om de senere handlinger. To dager deretter, 18. oktober 1962, innhentet Strauss muntlig samtykke fra kansler Konrad Adenauer. Strauss minnet senere Adenauer om at han hadde stilt ham et direkte spørsmål om han som forbundskansler og regjeringssjef ville gi ham samtykke til alle nødvendige tiltak for å straffeforfølge de skyldige, og om han hvis nødvendig, kunne påberope seg dette. På dette spørsmålet, hevdet Strauss videre, hadde Adenauer svart ja, og at han om han ønsket det, kunne få det skriftlig. Et slikt skriftlig samtykke hadde Strauss likevel ikke bedt om.
Strauss holdt justisminister Wolfgang Stammberger fra FDP, utenfor saken. Dersom dette hadde blitt behandlet korrekt, skulle justisministeren, etter anmodning fra landets riksadvokat, ha opplyst forbundskansleren om den pågående etterforskningen og de planlagte etterforskningsskritt. I stedet hadde Strauss med Adenauers tilslutning tatt den faktiske ledelse av saken. Han sendte statssekretær i forsvarsdepartementet Volkmar Hopf til riksadvokaten i Karlsruhe, for der å fremlegge forsvarsdepartementets syn på saken. Begrunnelsen for å holde justisministeren utenfor, og som av historikeren Köhler blir betegnet som grotesk, var at Stammberger kunne bli presset av Der Spiegel, på grunn av en militær straffedom under andre verdenskrig.
Friedrich Freiherr von der Heydte, som var CSU-politiker, jusprofessor og oberst i reserven, leverte 22. oktober 1962 en anmeldelse for landsforræderi mot redaksjonen i Der Spiegel. Dagen etter ble det innlevert begjæring om fengsling av utgiveren Rudolf Augstein, og flere redaktører, blant andre Conrad Ahlers. Dommeren i Bundesgerichtshof hadde tilsynelatende ingen innvendinger, da begjæringen var begrunnet med fare for forbundsrepublikkens fortsatte beståen, og sikkerheten og friheten til det tyske folk.
Cubakrisen nærmet seg i disse dagene sitt høydepunkt. Aldri hadde krigsfaren vært større siden andre verdenskrigs avslutning i 1945. I følge historikeren Henning Köhler kan man ikke se bort fra at regjeringsadvokaten og de militære myndigheter, under disse omstendighetene tilla sin etterforskning større betydning enn den ellers ville hatt. Köhler har hevdet at Cubakrisen var en del av rammebetingelsene som påvirket utviklingen i Spiegelaffæren. Krisen reduserte etter Köhlers oppfatning myndighetens hemninger mot å reagere med kraftige midler. I en situasjon der verden sto foran en mulig tredje verdenskrig, kunne man ikke forsvare å vakle når det ble fremsatt en påstand om landsforræderi.
Franz Josef Strauss deltok under forbundspresidentens mottakelse for parlamentarikere 24. oktober 1962, i Schloss Brühl. Strauss kom under mottakelsen med «merkverdige trusler» mot SPD-medlemmer, og påsto at de kun var en forlenget arm av Der Spiegel. Han var allerede ved ankomsten sterkt påvirket av alkohol, og fortsatte sitt alkoholinntak videre utover kvelden. Til slutt var han helt sanseløs («dass er seiner Sinne nicht mehr mächtig gewesen ist»).

Aksjonene

Redaksjonen i Der Spiegel hadde senest 18. oktober blitt kjent med etterforskningen, men opplysningen ble ikke oppfattet som alarmerende. Det pleide å ta tid fra starten av etterforskningen og til en tiltale. Ahlers hadde dessuten gjort et grundig forarbeid, uten ønske om å skade forsvarsledelsen. I redaksjonen hersket det enighet om at «en så god samvittighet hadde de sjelden hatt!»
Der Spiegels kontorer i Hamburg ble 26. oktober 1962 ransaket av politiet. Natten mellom 26. og 27. oktober ble Ahlers og hans kone arrestert av spansk politi, under et ferieopphold i Málaga. 
Redaktør Rudolf Augstein meldte seg for politiet 27. oktober 1962. Han ble straks satt i varetektsfengsel, og kom ikke ut før etter 103 dager. Andre som ble arrestert, var sjefredaktør Claus Jacobi (satt fengslet i 18 dager), forlagsdirektør Hans Detlev Becker (34 dager), oberst Wicht (49 dager), Josef Augstein (6 dager), oberst Alfred Martin (30 dager). De fleste av de arresterte slapp fri før jul, men det gjaldt ikke journalist Hans Schmelz og Rudolf Augstein. Sjefredaktør Johannes K. Engel ble raskt sluppet fri, da han ikke hadde noe med saken å gjøre.

Reaksjoner i pressen og i befolkningen

Begivenhetene førte til protester i pressen og befolkningen forøvrig. Det ble reist spørsmål om aksjonene egentlig hadde en politisk og ikke en strafferettslig begrunnelse. Det ble vist til at aksjonene kom hele tre uker etter at artikkelen sto på trykk, og dessuten var justisministeren holdt utenfor. Fra regjeringen kom det, påfallende nok, ingen kommentarer.
I regjeringspartiet FDP begynte opprøret å melde seg, og justisminister Stammberger varslet 31. oktober om sin avgang. FDPs leder Erich Mende meddelte at dersom statssekretær Hopf og Strauss ikke trakk seg, ville samtlige FDP-statsråder gjøre det.

Franz Josef Strauss' innrømmelse av sin deltakelse

Forsvarsminister Franz Josef Strauss hevdet først å ikke ha noe med saken å gjøre. Etterhvert økte imidlertid mistanken om at han var informert om alt som skjedde, og til og med selv stod bak myndighetenes reaksjon. Den 9. november måtte Strauss innrømme at han hadde hatt en telefonsamtale med militærattaché i Spania, Achim Oster, fordi Oster ville høre ministerens stemme, slik Strauss uttrykte det. I virkeligheten hadde Strauss beordret Oster til å be spanske myndigheter arrestere Ahlers. Strauss bedyret senere at det var Adenauer som hadde bedt ham om å ringe, og historikeren Henning Köhler tolker Adenauers senere uttalelser i samme retning.
Innrømmelsen fra Strauss var tilstrekkelig til å gjøre inntrykk i CDU/CSU-fraksjonen i Forbundsdagen. Pressetalsmann i forsvarsdepartementet, oberst Schmuckle, uttalte senere at kristendemokratene etter tilståelsen rykket sammen som om noen hadde svingt en ljå over hodene deres.

Konrad Adenauer: – En avgrunn av landsforræderi i vårt land

Da Strauss erkjente å ha visst om arrestasjonene på forhånd, var det ingen som forestilte seg at også Adenauer skulle ha visst noe om dem. Saken kom opp under debatten i Forbundsdagen 7. til 9. november. Adenauer tok til slutt selv ordet, om det han etter eget utsagn ikke visste så meget om, men likevel kunne si at «Vi har en avgrunn av landsforræderi i vårt land». Walter Seufert fra SPD avbrøt, og lurte på hvem som sa det. «Jeg sier det», svarte Adenauer. Da han fortsatte med å uttrykke at «Når et magasin som utgis i 500 000 eksemplarer, blir drevet til landsforræderi for å tjene penger  …», ble han avbrutt av fy-rop.
Innenriksminister Hermann Höcherl beskrev dagen etter aksjonen i Spania som «litt utenfor det lovlige» («etwas außerhalb der Legalität»), noe han mente politiet av og til kunne tillate seg.
Da etterforskningen ikke ga noe resultat i retning av å avsløre landsforræderi, falt Adenauers mistanke på etterretningstjenestens leder Rheinhard Gehlen. Gehlen hadde informert oberst Adolf Wicht, som hadde lekket til Der Spiegel, slik Adenauer så det. Adenauer innkalte Gehlen til møte. I et sideværelse hadde han imidlertid også innkalt justisminister Stammberger, som hadde med seg statsadvokat Albin Kuhn. Adenauer oppfordret straks Stammberger til å arrestere Gehlen. På spørsmål fra Stammberger om hva grunnen skulle være, forklarte Adenauer om sin mistanke. For Stammberger var dette ikke tilstrekkelig. Han mente at ingen dommer ville akseptere en begjæring om fengsling uten håndgripelige bevis. «Jeg har selv vært statsadvokat en gang», kommenterte Adenauer. «Den gangen var det annerledes.»

Regjeringskrise, Adenauers varsel om sin avgang høsten 1963

I midten av november 1962 var regjeringskrisen et faktum, idet FDP krevde at Strauss gikk av. Adenauer tok nå avstand fra Strauss, og 29. november offentliggjorde ledelsen av CDUs fraksjon i Forbundsdagen at forbundskansleren ikke hadde gitt instrukser i noe enkelttilfelle. Det gjaldt også i spørsmålet om å holde justisdepartementet utenfor («Der Bundeskanzler hat im Einzelfall keine Weisung erteilt. Das gilt auch für die Frage der Nichtunterrichtung des Justizministers.»).
Strauss gjorde 30. november kjent at han ikke lenger sto til disposisjon for en ny regjering Adenauer. Den 7. desember kunngjorde Adenauer at han ville gå av høsten 1963. En uke senere, den 14. desember, tiltrådte den femte regjering Adenauer, uten Strauss.

Høyesteretts avvisning av straffesaken

Den 13. mai 1965 ble det satt punktum for den strafferettslige side av saken, da Tysklands høyesterett for sivil- og strafferett bestemte at det ikke forelå beviser for at Conrad Ahlers og Rudolf Augstein bevisst hadde forrådt statshemmeligheter.

Spiegel-dommen i forfatningsdomstolen

Spiegel-forlaget innklaget i 1966 arrestasjonene og husundersøkelsene for forfatningsdomstolen. Domstolen slo fast at en presse, frittstående i forhold til offentlig myndighet, og ikke underlagt sensur, var et vesenselement i en fri stat. Den politiske presse var dessuten nødvendig for et moderne demokrati. Dersom borgerne skulle ha mulighet til å treffe politiske beslutninger, måtte de være informert, men også kjenne til andres meninger. Pressens oppgave var således uopphørlig å holde diskusjonen i gang. Den ideelle og kommersielle konkurranse som presseorganene holdt med hverandre, skulle staten ikke gripe inn i.  
Domstolen slo videre fast at pressens offentlige oppgave ikke kan løses av offentlige myndigheter. Presseorganer måtte fritt kunne etablere seg i samfunnet. De arbeider etter privatøkonomiske prinsipper og står i såvel ideell som økonomisk konkurranse med hverandre. I denne konkurransen skulle offentlige myndigheter ikke blande seg. Det var også en offentlig oppgave å sørge for at det i den frie pressen ikke oppstår meningsmonopoler.
Domstolen viste til at pressefriheten hadde et grunnlovsmessig vern i Grundgesetz artikkel 5. Dette vern nyter det enkelte presseorgan og den enkelte journalist godt av. Vernet hadde imidlertid også en offentligrettslig side, ved at staten ved sin regulering, og domstolene ved sin praksis måtte ta hensyn til pressefriheten som en gitt størrelse.
Forfatningsdomstolens presiseringer av pressefrihetens innhold i Spiegelsaken ble i ettertid vurdert som svært betydningsfulle for utviklingen av Tysklands demokrati. Pressehistorikeren Horst Pöttker betegnet Spiegelaffæren fra 1962 som «et lykketreff for utviklingen av et funksjonsdyktig demokrati».
I den konkrete avgjørelsen om myndighetenes handlinger hadde vært forfatningsstridige, oppnådde klagen ikke flertall. Klagen ble avvist da det var stemmelikhet mellom dommerne.

Strauss og Ahlers under regjeringen Kiesinger

Under regjeringen Kiesinger kom Franz Josef Strauss tilbake i rikspolitikken som finansminister. Conrad Ahlers var i samme periode statssekretær og leder av regjeringens presse- og informasjonstjeneste.