Vilhelm II av Sicilia

Liv og virke

Vilhelm var kun 11 år gammel da hans far Vilhelm I av Sicilia døde, og han ble da plassert under regentskapet til sin mor, Margareta av Navarra. Inntil kongen ble erklært myndig i 1171 var regjeringen kontrollert først av kansler Étienne du Perche, fetter av dronning Margareta (1166–1168), og deretter av Walter Ophamil, erkebiskop av Palermo, og Matthieu av Ajello, visekansler.
Vilhelms karakter er svært utydelig. Han viste ingen interesse for militære foretagender, og som ensom og søkende etter behag dro han sjelden fra sitt palass i Palermo. Likevel er hans regime markert av en ambisiøs utenrikspolitikk og omfattende diplomati. Ved å være en forkjemper for paven og i hemmelig forbund med byene i Lombardia var han i stand til å stå imot deres felles fiende, Fredrik I Barbarossa. I 1174 og 1175 inngikk han avtaler med Genova og Venezia, og hans ekteskap i februar 1177 med Joan av England, datter av Henrik II av England og Eleanora av Aquitaine, markerte høydepunktet for hans posisjon i den europeiske politikk.
I juli 1177 sendte han en delegasjon med erkebiskop Romuald av Salerno og greve Roger av Andria for å signere traktaten i Venezia med keiseren. For å sikre freden godkjente han ekteskapet med sin tante Constance av Sicilia, datter av Roger II av Sicilia, med Fredrik I Barbarossas sønn Henrik, den senere Henrik VI av Det tysk-romerske rike, og det førte til en generell lovnad som ble gitt henne at hun ble hans etterfølger i tilfelle han selv døde uten en arving. Dette skrittet, fatalt for det normanniske kongedømmet, ble muligens gjort for at Vilhelm hadde til hensikt å hengi seg til erobringer utenlands.
Ute av stand til å gjenoppleve den afrikanske dominans angrep Vilhelm Egypt direkte ettersom den muslimske krigsherre Saladin truet kongeriket Jerusalem derfra. I juli 1174 ble rundt 50 000 menn landsatt ved Alexandria, men Saladins ankosmt tvang sicilianerne til å trekke seg tilbake i uorden. En bedre mulighet åpnet seg den forvirringen som fulgte i det østromerske rike etter at keiser Manuel I Komnenos døde i 1180, og Vilhelm gjenopptok den gamle strid mot Konstantinopel. Durazzo ble erobret den 11. juni 1185 og etterpå marsjerte hæren på antatte 80 000 mann, inkludert 5 000 riddere, mot Thessaloniki, og flåten på anslagsvis 200 skip seilte mot samme mål og erobret på vegen de joniske øyene Korfu, Kefallinia, Ithaka og Zakynthos. I august falt Thessaloniki etter et felles angrep fra flåten og hæren. Den ble påfølgende herjet og plyndret, og anslagsvis 7 000 grekere ble drept.
Troppene marsjerte deretter mot hovedstaden, men hæren til keiser Isak II Angelos beseiret angriperne fra Sicilia på bredden av elva Struma den 7. september 1185. Thessaloniki ble straks forlatt og i 1189 inngikk Vilhelm fred med keiser Isak, og oppga alle erobringer. Han planla nå å overtale alle korsfarerhærer i vesten om å passere hans områder, og synes å ha hatt til hensikt å ha en ledende andel i det tredje korstoget. Hans admiral Margaritus av Brindisi, etter sigende en genial sjømann på linje med Giorgio Rozio av Antiokia, holdt med 60 skip den vestlige delen av Middelhavet åpent for franskmennene, og tvang den altvinnende Saladin til trekke seg tilbake fra før Tripoli våren 1188.
Vilhelm ble derimot ingen faktor i korstoget. I november 1189 døde han i Palermo uten å etterlate seg barn. Orderic Vitalis har dog nedtegnet en sønn i 1181 som formodentlig ikke levde lenge: Bohemond, hertug av Apulia. Vilhelms tilnavn «den gode» er grunnet kanskje mindre til hans karakter enn til at det var lite indre bråk i løpet av hans regime. Dante plasserte Vilhelm i paradiset i sitt verk Den guddommelige komedie og han blir også nevnt av Giovanni Boccaccio i Dekameronen.