Kristiania Flagsamlag

Bakgrunn

I 1892 gikk en gruppe forretningsmenn sammen og dannet ”Kristiania Flagsamlag”. De 
definerte seg tidlig som en forening med det mål for øye å utbre bruken av det "rene norske flagg".
De tre grunnleggerne av Flagsamlaget, agent Ole Andreas Wilhelmsson, disponent 
Halfdan Johnsen og boktrykker Aksel Olsen, oppfattet seg som arvtakere til den flaggstrid 
som Bjørnstjerne Bjørnson, Ernst Sars og Hagbard Berner hadde satt i gang i 1879.
I den kommende strid måtte dette flagget bli et merke for alle de som ville påta seg forpliktelsene som fulgte et land som var fritt og selvstendig. Gjennom det meste av 1890- tallet stod Flagsamlaget sentralt i den politiske og nasjonale prosessen, som ble kalt flaggstriden og som ble avsluttet med lovfestingen av et norsk flagg uten unionsmerke i henholdsvis 1898/99 (koffardiflagget og i 1905 (statsflagget).

Flagsamlagets nasjonale ståsted

For den nye flaggforeningen av 1892, var det viktig å trekke fram de som hadde vært 
forgrunnsfigurer for den forrige flaggstriden, og her kom særlig Berner og Bjørnson 
i en særstilling. At det fantes en klar kontinuitet i forhold til flaggstriden i 1879, kom klart 
fram i 1893 da både Bjørnson, Sars og Berner ga sin tilslutning til foreningens prosjekt, i 
tillegg til Holst, Garborg og Helland. I denne sammenhengen representerte foreningen ikke 
bare en revitalisering av flaggsaken av 1879, men hadde også brakt mange av de samme 
aktørene fra den gang på banen igjen. Disse personenes støtte var først og fremst viktig som et 
nasjonalt alibi når saken skulle reises på nytt. 
Foreningen markerte seg tidlig som et tverrpolitisk prosjekt, fritt for partipolitisk tilhørighet. 
Medlemmene kom fra alle de gjeldende partiene, som Høyre, Venstre og Det norske Arbeiderparti.  
Hensikten var å etablere det rene flagget som et samlingsmerke for hele det norske folk, med vekt på ordet
”samlingsmerke”. I en slik sammenheng måtte flagget stå for noen absolutte verdier, som ikke endret seg 
under politiske kriser og konflikter. Deres nasjonale betoning av flagget skilte seg dermed en del fra Venstres 
politiserte flaggnasjonalisme. Flagsamlagets prosjekt var en sak for flagget, for flaggets egen 
skyld. Selv om de i flere tilfeller var opptatt av flagget som et symbol for staten, konsentrerte 
de seg først og fremst om hva dette symbolet kommuniserte innad til nordmennene selv. Slik 
de så det var man i Norge forledet til å tro at unionsmerket representerte de rette nasjonale 
verdier, men i virkeligheten var det denne oppfatningen som splittet og hemmet muligheten 
for en nasjonal konsensus. Kampen for det rene flagget var dermed like mye en kamp for en 
indre forsoning, og for at nordmennene skulle finne fram til et nasjonalt meningsfellesskap. 
Prosjektet dreide seg slik om et av de viktigste elementene i en nasjonal identitetsdannelse, 
nemlig forestillingen om hvilke symboler og ritualer som samlet og betegnet det ”norske”. 
Denne samlingsideologien rettet seg naturlig nok mot en allerede etablert tradisjon, der 
unionsmerket allerede stod sterkt. Den motstand Flagsamlaget ville møte fra konservativt hold 
de nærmeste årene, syntes å ha utgangspunkt i to forhold: Det første gjaldt forsvaret av en 
etablert flaggtradisjon som hadde vært vanlig for konservative i store deler av Norge. Det 
andre var at Flagsamlagets prosjekt lett kunne assosieres med de mer konkrete radikale 
elementene, som Venstre la i sin bruk av et flagg uten unionsmerke, som allmenn stemmerett og en kritisk holdning til unionen med Sverige.

Bjørnson og Flagsamlaget

Gjennom flere decennier hadde Bjørnson vært en av de toneangivende skikkelsene i 
utarbeidelsen av Venstres radikale nasjonalisme. Fra 1893 kom det til et brudd med den 
militante Venstrenasjonalismen, som han tidligere hadde vært en tilhenger av. Bruddet kom 
som en følge av den ”Løvlandske dagsorden” i 1892, som gjentok kravet om eget 
konsulatvesen. Bjørnson oppfattet Venstres unionelle radikalisme som et prosjekt som bare 
kunne ende i en ødeleggende krig med Sverige, og en enda mer ødeleggende borgerkrig i 
Norge. Når det gjaldt flagget, var Bjørnson fortsatt positiv til at Stortinget la fram krav 
om en lovfestelse av dette. Toralf Greni setter utgangspunktet for Bjørnsons engasjement i 
denne saken til 1868. Dette året skrev han en artikkel i ”Norsk Folkeblad”, hvor han hevdet at 
det rene flagget var begynt å bli langt vanligere rundt omkring i landet, da særlig på 
Vestlandet. Da Bjørnson senere engasjerte seg i flaggsaken i 1879, ble han av motstanderne 
utpekt som selve hovedfienden, og han vedlikeholdt hele 1880- tallet en viss 
agitasjonsvirksomhet for flaggsaken. Bjørnson hadde i 1870, sammen med fattigforstander 
Andreas Johnson, vært ansvarlig for å sette i gang et flaggtog for skolegutter. Etter 
flaggstriden i 1879 besluttet skolestyret i Kristiania å gjøre det unionsmerkede flagget til det 
offisielle i 17. mai-toget. Dette skal etter sigende ha skjedd som en reaksjon på dikterens 
deltagelse på flaggmøtet i arbeidersamfunnet. For Bjørnson var dette vedtaket et brudd med 
feiringens hensikt som en fredlig markering, ettersom han oppfattet unionsflagget som et 
militært flagg.
I en avisartikkel fra 1879 skrev Bjørnson om en gammel mann på Romerike, som hadde 
utviklet et intenst hat mot Sverige etter invasjonen i 1814. Dette hatet var årsaken til at 
mannen i 1850 gikk til anskaffelse av et rent flagg. Da hatet til svenskene etter hvert gikk 
over, satte han et unionsmerke inn i flagget. Med andre ord signaliserte et rent flagg en 
fiendtlig holdning til Sverige, mens et unionsmerke markerte vennskap. Dette var ifølge Bjørnson 
en helt feil begrunnelse for hvilket flagg man brukte. Det var kjærligheten til 
fedrelandet som måtte bli den viktigste beveggrunnen for at man skaffet et rent flagg, og ikke 
hvilke følelser man hadde ovenfor Sverige. Videre anså han denne typen holdninger som 
representative for mange generasjoner av nordmenn, ”Lydrige slægten” som han kalte dem. 
Bjørnsons mente at nordmennene måtte kaste av seg de kollektive 
mindreverdighetskomplekser, og i stedet dyrke fram en selvstendig stolthet og nasjonal 
bevissthet. På den måten hadde Bjørnson satt fokus på hva han mente var grunnleggende 
galt i den norske selvforståelsen. Flagsamlaget skulle gjennom det meste av sin virksomhet 
vise at de stilte seg bak denne holdningen. Fiendebildet var hele tiden rettet mot de krefter i 
det norske samfunnet som motarbeidet det rene flagg. Flagsamlaget tok etter stiftelsen i 
1892 kontakt med Bjørnson, og inviterte han med i den nye kampanjen for flaggsaken. I sitt 
første brev til dikteren skrev de i svært poetiske ordelag: 
”Hver gang, som vi Nordmænd kunde behöve, 
mot fræmmede ransmænd en årvåken löve, 
var Björnson oppe ved gryende dag; 
og derfor vi hejser vort trefarvede flag”.

I samme brev meddelte de at de også hadde gjort lignende henvendelser til Ernst Sars og 
Hagbard Berner og mottatt positive tilbakemeldinger. Foreningen talte allerede over hundre 
faste medlemmer, hvor en femtedel var Høyremenn. Selv om Flagsamlaget hadde en sterk 
vektlegging av enkeltaktørers rolle var de samtidig bevisste på strukturelle forhold. Ovenfor 
Bjørnson hevdet de, at mens saken i 1879 ikke hadde funnet veien til nordmenns hjerter, var 
den med årene modnet såpass at det ikke ville medføre noen større risiko: ”Det er guskelov 
ikke så tykt længer her i Kristiania som den gang, man pep ut og ”stenede” flagmænnene, og 
man vilde rive dem ned af talerstolen og kaste Dem ut”. Men de la til, at dersom noe slikt ville 
skje på ny skulle det komme ganske andre reaksjoner som svar: ”Den som forsöker på det, 
skal hærefter se det norske flag med et öje”.

Det er god grunn til å tro at tilbudet falt i god jord hos Bjørnson. I de neste årene ble 
han involvert i alle de framstøt som foreningen frontet i forbindelse med flaggsaken, og ofte 
kunne dikteren selv komme med forslag og innvendinger. Bjørnsons forbindelse med 
Flagsamlaget setter på mange måter hans rolle i flaggsaken inn i et nytt lys. Mens tidligere 
arbeider om 1890 årenes flaggstrid gjerne har sett Bjørnson som en aktør som for det meste stod 
på sidelinjen og ikke deltok aktivt, kan han med dette ses som en av de mer vitale 
kreftene i saken i denne perioden.

Flagsamlagets forretningsorden og idé

Allerede i 1892 presenterte Kristiania Flagsamlag seg som en forening som med, ”ord og 
eksempel har forpligtet sig til at virke for det trefarvede Flag”. I denne første perioden var det 
en majoritet av Venstrefolk. De vurderte å profilere seg som en ren Venstreforening og 
ikke tillate medlemmer fra de øvrige partier. De senere valg av styre ga likevel rom for en 
slik tverrpolitisk sammensetning, da i tråd med den samlingstanken de ønsket å fremme. 
Denne sammensetningen skal heller ikke ha skapt større uorden og splittelse for det arbeidet 
de skulle utføre. Den nye foreningen synes å ha lagt vekt på at det i forhold til framdriften i 
denne saken, måtte tas svært små skritt av gangen. Jens Arup Seip har hevdet at årsaken til at 
flaggsaken led nederlag i 1879, skyltes at ideen og innholdet i kampen for det rene flagg ennå 
ikke hadde oppnådd bredt gjennomslag i befolkningen.245 Men ved sakens revitalisering tidlig 
på 1890- tallet, hadde den hatt god anledning til å modnes og til å så en spire i folkedypet. I 
1892 syntes styret å ha vært svært klar over disse forholdene, og at de i den sammenheng ville 
dra nytte av dette. Deres fokus på en godt organisert utbredelse av flagget, var trolig bygget 
på grunnlag av de negative erfaringene fra den forrige flaggsaken i 1879. Foreningens 
grunntanke var knyttet opp mot den faktiske bruken av flagg. Hvilket flagg den jevne nordmann 
brukte ble tillagt stor vekt, og sakens fremdrift kunne dermed ikke kun baseres på 
en avgjørelse tatt på det parlamentariske nivå. For Flagsamlaget var det avgjørende at en 
overvekt av befolkningen faktisk brukte det rene flagget, og slik ga det sin ”folkelige 
sanktion”.Det folklige nivå forutsatte slik et initiativ som skulle vokse ”nedenfra”, altså i 
første omgang være et frivillig valg foretatt av den enkelte. 
I tilknytning til dette arbeidet ble det holdt jevnlige møter, der man la strategier og planer 
for den videre virksomhet. På disse møtene deltok kun medlemmene i styret, og andre involverte 
i de ulike aksjonene som ble foretatt. Styret bestod av de normale poster som, formann, 
nestformann, sekretær, og det fulgte faste plikter med de ulike postene. En gang i året ble alle 
medlemmene innkalt til årsmøte, der det ble redegjort for foreningens virksomhet gjennom 
det siste året. Her trakk man fram både hva man karakteriserte som vellykkete og mindre 
vellykkete aksjoner. Da man etter hvert begynte å få et relativt høyt antall medlemmer, 
måtte større møtesaler som studentersamfunnets lokaler benyttes. I 1894 ble årskontingenten 
for medlemmene fastsatt til 1 krone, og alle betalende medlemmer forpliktet seg til å heise 
rent norsk flagg ved enhver gitt anledning. Disse pengene var øremerket innkjøp av flagg til 
utdeling i barnetoget den 17. mai. For Flagsamlaget var det viktig å bruke de nasjonale 
høytidsdagene til å markedsføre flagget. Wilhelmsson hadde siden 1887 vært delaktig i 
arbeidet for at 17. mai skulle være en fridag, og det var et arbeid som han videreførte i sin 
rolle som Flagsamlagets formann. Derfor var den nærmeste tiden før nasjonaldagen en 
viktig arbeidsperiode, hvor de forfattet opprop som ble sendt til mange av landets 
kommunestyrer og lokalaviser.

Nasjonaldagsfeiringen som et ledd i flaggstriden

Historikeren Sigurd Aarnes har i sine studier beskrevet 17. mai som en institusjonalisert 
feiring ved begynnelsen av 1880 årene. Dagen hadde da et fastsatt rituelt preg, og var det 
viktigste symbolske uttrykket for fellesskap og nasjonale bånd mellom nordmenn. Et av de 
viktigste rituelle elementene bestod i å dyrke utvalgte nasjonale symboler, hvorav flagget var 
det klart viktigste. Etter at det faste 17. mai-toget ble splittet, først i et eget arbeidertog i 
1884, og Venstres ”stemmerett og selvstændighedstog” i 1892, ville den samlende effekt av 
feiringen få et svakere fundament. Mellom den borgerlige og de radikale togkomiteene fantes 
det uenighet, både i forhold til den politiske bruken av dagen og symbolene i togritualet.293 På 
samme måte som med flagget, ble nasjonaldagen som symbol også benyttet til å fremme 
politiske kampsaker Gjennom 1890 årene ble 17. mai-feiringen knyttet tett opp mot både 
stemmerettssaken og unionsspørsmålet.
For Flagsamlaget var den rituelle forbindelsen mellom 17. mai-feiringen og det rene 
flagget av særs stor betydning, ettersom den rent nasjonale bruken av flagg fant sitt klareste 
uttrykk i togritualet. Generelt kan man si at nasjonaldagsfeiringen hvilte på et statsborgerlig 
fundament, og at det grunnlovsfestede flagget i så måte hadde nære bånd til dette grunnlaget. 
Flagsamlagets første bidrag i denne sammenhengen var å henge flagget ut fra sine private 
hjem. Det andre bidraget var rettet mot selve togritualet, men ikke hvilket som helst 
togrituale. Flagsamlagets prosjekt ble rettet mot den delen av feiringen som fortsatt bar størst 
preg av å være en nasjonal rite, nemlig barnetoget.

Barnetoget

Barnetoget hadde på 1890- tallet vært en del av den faste feiringen siden 1870, og på 1880- 
tallet fikk Kristiania 17. maikomitè ansvaret for denne delen av arrangementet. Barnetoget ble 
under unionsstridene på 1890- tallet trukket fram som det egentlige nasjonale ritualet, i et
forsøk på å stabilisere de politiske motpolene i feiringen. I 1892 ble det i Venstres 17. 
maikomitè foreslått å kjøpe inn større partier med rene småflagg for utdeling til skolebarna, 
men disse planene ble aldri satt ut i livet. Året etter annonserte Flagsamlaget sin 
virksomhetsidé for resten av samfunnet, der blant annet utdeling av flagg var et ledd i 
planene. Det er grunn til å tro at Venstrekomiteen ikke fant det nødvendig å drive et parallelt 
opplegg i tillegg til Flagsamlaget. Ideen om utdeling av flagg i barnetoget hadde 
opprinnelig blitt lansert av en gruppe konservative menn i 1870, samtidig som det pågikk en 
debatt i Morgenbladet om hvilket flagg barna skulle bære i toget. De mente det ville føre til 
storstilt forvirring dersom man førte noe annet enn unionsflagget og at en utdeling av slike ville sørge 
for en noenlunde homogen prosesjon.
En viktig forutsetning for gjennomføringen av disse planene, var et samarbeid som ble 
etablert mellom Flagsamlaget og grossereren Mikkel Dobloug (1844-1913). Noen år tidligere 
hadde Dobloug begynt salg av billige rene flagg, noe som raskt ga han tilnavnet ”FlagDobloug”. 
Allerede i 1893 stod grossereren oppført som medlem i Flagsamlaget, og han 
skulle siden virke som foreningens faste leverandør av flagg. På begynnelsen av 1890- tallet 
fikk han ansatt et stort antall sypiker, i den hensikt å starte en storstilt produksjon av disse 
flaggene. Dette kom som et resultat av at det etter hvert var blitt vanskelig å møte den økende 
forespørselen. 
I forbindelse med 17. mai-feiringen i 1894, skrev en av de konservative 
avisene om hvordan ”de radikale” hadde delt ut omkring 800 rene småflagg i skoletogene.299
Utdelingen av gratis flagg var et populært tiltak i Kristiania. Mange skolebarn kunne ikke 
bekoste et eget flagg, noe som også forklarer hvordan alle de småflagg som ble utdelt kunne 
finne tomme hender i toget. Flaggenes kommersielle suksess ble speilet at det var helt utsolgt 
for Doblougs flagg, i god tid før 17. mai. Dette var et problem som ble tatt opp på 
Flagsamlagets årsmøte for 1894, og det ble vurdert ulike tiltak for å møte den store 
avsetningsmuligheten. I løpet av det neste året dukket det opp mer enn 17 alternative 
utsalgssteder for rene flagg. Folk ble oppfordret til å kjøpe snarlig ettersom det ved alle 
butikker var et begrenset parti til salgs. Doblougs billige flagg markerte slutten på det 
monopolet som Steen & Strøm hadde hatt i en årrekke for salg av flagg.

Kampen for et rent norsk kommuneflagg

Den 4. mai 1893, sendte Flagsamlaget ut et opprop som ble sendt til kommune- og 
herredsstyrer i store deler av landet. Oppropet anmodet den enkelte kvinne og mann, 
uavhengig av partistandpunkt, til å ta tak i den lokale bruken av flagget, med følgende 
begrunnelse: 
Et Folks Flag er symbolet for Folkets Fædreland, for dets Frihed og for dets Selvstændighed. Et folk 
kan derfor kun have et Flag, hvis Farver alene skal være Folkets egne. Og det Flag, som er Symbolet for 
Norges Friheds og selvstændighed, er det trefarvede Flag, der blev bestemt ved Stortingets Beslutning 
af 1821 og stadfæstet ved kgl. Resolution af 13 juli samme aar”.
Fra dette tidspunkt skulle foreningen bli en viktig formidlingskanal for flaggsaken til de 
lokale sentere. Folk skulle her legge et press på de lokale ordførere og politikere, om at de skulle 
vedta bruk av rent flagg på de kommunale bygninger. Det samme oppropet ble sendt ut 
årlig fram til 1895. Denne måten å utbre flaggsaken på kan sies og hatt klare paralleller til 
hvordan motstanderne av flaggforslaget i 1879 hadde jobbet på. Den gangen drev den såkalte 
”Plebecittbevegelsen” for unionsflagget en aktiv virksomhet i tiden etter Berners lovforslag, 
der man gjennom opprop, folkeagitasjon og formidling via avisene, klarte å opprette en aktiv 
motstand mot det rene flagget.
Beskrivelser fra 17. mai-feiringer rundt om i landet kort etter, kunne berette om en stor økning 
i bruken av rene flagg. Etter det rene flagg var blitt etablert i en rekke kommuner, begynte 
folk på de samme stedene å reise saken som et politisk krav. Ved flere tilfeller ble Ordførerne 
tvunget til å ta stilling til dette spørsmålet. De enkelte pressgruppene bestod normalt av 
medlemmer fra skyttersamlagene, Venstreforeninger, samtalelag, lokale diktere og lærere.343
Måten saken ble spredd til norske bygder gjennom opprop og folkemøter, viser en sentrum 
mot periferi dimensjon for flaggsaken på 1890- tallet. Selv om det rene flagget enkelte steder 
allerede ble brukt i en viss utstrekning, skjedde det også lokalt en økt organisering av 
flaggsaken. Et annet sammenfallende trekk var selve tidspunktet for flaggreisningen på 
lokalplan. De ulike kommunepolitiske flaggdebattene, spleiselagene og bestillingene av flagg, 
oppstod hver gang, kort tid etter at Flagsamlagets opprop var sendt ut. Det inneholdt også en 
direkte oppfordring om folkelig mobilisering for flagget.344 Den klareste materialiseringen av 
oppropet var at det enkelte steder ble dannet flaggforeninger, eller flaggsamlag, som virket 
som lokale utgaver av moderorganisasjonen i Kristiania. Den mest kjent var, ”Moss og omegns 
Flagsamlag”, som ble startet av de lokale Venstrelederne Hasleff Skjefstad og 
Andreas Heiberg i 1893. Andre eksempler var flaggsamlagene i Fet i Akershus og i
Kristiansund.
I enkelte landsdeler vakte flaggoppropet en langt større appell enn andre steder. I 
Bratsberg Amt (Telemark) var også mange Høyrefolk positive til kravene om rent flagg på 
kommunens bygninger. Det ble her hevdet at Høyre i Bratsberg hadde forkastet unionsmerket 
allerede i 1860 årene, etter den dansk – prøyssiske krig. Det er usikkert hvor mye en skal 
vektlegge slike fortellinger, som ble trykket i Venstreavisene, men vedtakene i Bratsberg ble 
stort sett avgjort gjennom enstemmig tilslutning fra kommune- og herredsstyrers 
medlemmer.
I oktober 1895 kom saken opp i Skien. Forslaget ble lagt fram av en gruppe lokale Venstremenn, 
men disse var kun stråmenn. Bak forslaget stod nok en gang Flagsamlaget i Kristiania. Skien 
var Halvdan Kohts hjemby, slik at man kan anta at han kjente forholdene i denne byen godt. Det var også blitt 
opprettet en forbindelse mellom Flagsamlaget og avisen Varden, som lenge hadde stilt seg 
positivt til en flaggendring. Gjennom en skriftlig oppfordring klarte de å få i stand en avtale 
med Ordføreren og tolv andre medlemmer av kommunestyret, om gå inn for en proposisjon, 
om at kun det rene norske flagget skulle vaie fra de kommunale bygninger. Da Ordføreren 
skulle referere forslaget i Formannskapet reiste enkelte av tillitsmennene seg under 
fremleggelsen og kalte saken en ren sjikane, og at forslaget i seg selv var en skandale. Enkelte 
forlot møtet i protest og sinnsstemningen blant de frammøte skal på dette tidspunkt ha vært så 
aggressiv, at det ble vurdert politivakt under den videre behandlingen. Under selve 
realitetsbehandlingen beveget flere av Venstrerepresentantene seg bort i fra sin opprinnelige 
oppfatning, og gikk inn for at saken burde utsettes på ubestemt tid. Den endelige 
avstemningen gikk i favør av en utsettelse, og nederlaget var dermed et faktum. I pressen ble 
det antydet at Skiens Venstremenn hadde falt under sterk innflytelse fra Høyre, og at de her 
hadde gått sammen med de konservative om å stemme saken ned. Wilhelmsson la ingen 
vekt på disse utspillene, men trodde det skyldtes den samtidige unionelle krisen og den
generelle krigsfrykten som preget landet.350 At flaggforslaget møtte større motstand i Skien, 
hadde nok sammenheng med at polariseringen mellom Venstre og Høyre var sterkere her, enn 
på steder der man ikke hadde industri eller næringsvirksomhet. Det synes også rimelig at 
Venstre lokalt kan ha følt et visst press i forbindelse med den unionelle krisen, og derfor 
valgte å legge et foreløpig lokk på mulige konfliktlinjer.

Avslutning

Flagsamlagets arbeid for det rene norske flagget hadde stor betydning for etablering og bruk av et 
nasjonalt symbol innenfor en deskriptiv og normativ nasjonal kontekts.I ettertid og i den generelle 
historiefaglige behandlingen av dette temaet har det meste av fokuset vært på den parlamentariske prosessen 
for et norsk flagg uten unionsmerke. Ettersom Flagsamlagets nasjonale posisjon og holdning lå så tett opp mot Venstres 
unionelle radikalisme, har de i stor grad blitt oppfattet som et element av dette, eller som en gruppering knyttet primært til partiet Venstre. En mer interessant oppfatning ville derimot være å se denne foreningen som et utslag av en folkelig reisning for det rene norske flagg, uten for tett kobling til partipolitisk strategi.