Jakob Sverdrup

Folkehøyskolestyrer og prest

Sverdrup ble cand. theol. i 1869, og etter studier i Danmark ble han inspirert av folkehøyskoleideene til Grundtvig. I 1871 grunnla han Sogndal Folkehøgskule, som han ledet frem til 1878. Hans folkehøyskole skilte seg fra den frilynte danske ved at den tok i bruk lærebøker, innførte religionsundervisning og hadde mindre lek i undervisningen.
Han var ordfører i Sogndal i 1878 og ble samme år utnevnt til sogneprest til Leikanger.
Som prest var Jakob Sverdrup konservativ og pietistisk. Han ble en sentral skikkelse i det lavkirkelige kristenlivet på Vestlandet. Samtidig var liberal og radikal i mange kirke- og livssynspørsmål. Sverdrup jobbet aktivt for innføring av folkevalgte menighetsråd, fjerning av konfirmasjonstvangen, valgfritt borgerlig ekteskap og økt rettsvern for dissentere. Som en reaksjon mot de konservative, etablerte Sverdrup og Ole Vollan bladet Ny Luthersk Kirketidende i 1877.
Sverdrup sto også bak flere omarbeidinger av katekismeforklaringen til sin far, sogneprest og stortingsmann Harald Ulrik Sverdrup (1813-1891).

Stortingsmann

Jakob Sverdrup etterfulgte sin far da han ble innvalgt til Stortinget fra Nordre Bergenhus amt i 1877, men på grunn av sykdom kunne han ikke møte før i 1878. I 1883–1884 var han leder av kirkekomitéen.
Han ble den nærmeste rådgiveren til sin onkel, Venstre-leder Johan Sverdrup. Politiske motstandere mente at han etterhvert dominerte og misledet sin aldrende onkel.
Jakob Sverdrup ble gjenvalgt til Stortinget i 1880 og 1883, og senere i 1892 og 1895.

Statsråd

Da Johan Sverdrup skulle danne Norges første parlamentariske regjering i 1884, ønsket han Jakob Sverdrup som kirkeminister. Han fikk sterk støtte fra moderate og lavkirkelige venstremenn på Sør- og Vestlandet, men kong Oscar II ville ikke ha Jakob Sverdrup som kirkestatsråd. Han måtte derfor nøye seg med en ministerpost ved statsrådsavdelingen i Stockholm. Sverdrup overtok likevel som kirkeminister etter Elias Blix 1. august 1885.
Sverdrup startet umiddelbart arbeidet med å innføre menighetsråd, men ble nedstemt etter hard kamp. Striden førte til at Elias Blix kom tilbake som kirkestatsråd i august 1886. Flere statsrådkolleger krevde at Jakob Sverdrup måtte ut av regjeringen, men Johan Sverdrup vernet nevøen og ga ham Revisjonsdepartementet. Denne striden mellom Sverdrupene og andre regjeringsmedlemmer medførte at Hans Rasmus Astrup, Birger Kildal, Sofus Arctander og Elias Blix trakk seg fra regjeringen i 1888. Jakob Sverdrup tok da igjen over Kirkedepartementet og ledet det fram til regjeringen Sverdrup gikk av i juli 1889.

Venstre splittes

Striden i Sverdrup-regjeringen førte til splittelse i Venstre. Jakob Sverdrup og Baard Madsen Haugland ledet utbruddet. Sverdrup ble formann i det nye partiet Moderate Venstre, som hadde avholdssak, religion og moral som viktige saker og sto nærmere Høire. Moderate Venstre sto spesielt sterkt på Sørlandet og på vestlandskysten. Kristelig Folkeparti blir gjerne regnet som arvtakeren etter Moderate Venstre.
Jakob Sverdrup ble i 1890 sogneprest til Korskirken i Bergen, og i 1892 og 1895 ble han innvalgt til Stortinget for Moderate Venstre.
Etter oppfordring fra kong Oscar II gjorde Jakob Sverdrup i 1895 to forsøk på å danne regjering, uten å lykkes. Han ble derimot leder for Kirkedepartementet i Francis Hagerups første regjering, før han i 1898 ble utnevnt til biskop i Bergen. På grunn av sykdom kunne han ikke ta imot embetet, og han døde kort tid etter.

Slekt

Slekten Sverdrup kom til Norge fra Danmark på begynnelsen av 1600-tallet.
Jakob Liv Rosted Sverdrup var sønn av sogneprest og stortingsmann Harald Ulrik Sverdrup (1813–1891) og hustru Caroline Metella Suur (1816–1903), og bror til teologiprofessor Edvard Sverdrup (1861–1923). 
Han ble i 1871 gift med sin kusine Marie Bernhardine Suur (1845–1916). Blant deres barn var språkprofessor Jakob Sverdrup d.y. (1881–1938),  religionshistorikeren Georg Johan Sverdrup (1885–1951) og zoologen Aslaug Sverdrup Sømme (1891-1955).

Utmerkelser

Jakob Sverdrup ble i 1885 utnevnt til ridder av St. Olavs Orden, og i 1893 forfremmet til kommandør av 1. klasse. Han var også kommandør av den svenske Nordstjerneordenen.
Han er også nevnt som «en av de mest omstridte personene i nyere norsk historie».