Kjøttmeis

Taksonomi

På grunn av at den geografiske variasjonen er så kompleks og delvis klinal, deles kjøttmeis gjerne inn i tre eller fire grupper; major (vanlig kjøttmeis; nominatformen) er utbredt i Palearktis unntatt Fjerne østen; bokharensis (turkestankjøttmeis) er utbredt i Sentral-Asia; cinereus (javakjøttmeis) er utbredt i Sørvest-Asia, India og østover til Indokina og Indonesia; minor (japankjøttmeis) er utbredt i Øst-Asia og Japan. Molekylære analyser antyder at disse fire kladene, som også viser noen forskjeller i vokalisering og valg av habitat, kan vise seg å være selvstendige arter. Se inndeling og utbredelse for detaljer omkring utbredelsen til hver enkelt underart.

Biologi

Kjøttmeisen måler cirka 12,5–14 cm og veier omkring 11,9–22,1 g, avhengig av underart . Kjønnene er størrelsesmessig ganske like, men det skiller litt på dem i fjærdrakten. Arten regnes som den fysisk største i meisefamilien.
Kjøttmeisen har et svart hode med hvite kinn og en svart stripe langs den (hos nominatformen) gule undersiden. Hos mange av underartene er undersiden lys gråhvit eller hvit. Hos hannen er denne stripen bredere og mer distinkt enn hos hunnen, og hos et fåtall av underartene er stripen spesielt framtredende (for eksempel ssp. cinereus og spesielt ssp. nigriloris). Ryggen er grønnaktig, mens stjerten og vingene er blåaktige. Flere underarter er grå eller gråhvite på ryggen. Hunnfugler og ungfugler er gjerne litt mattere i fargene og har som regler noe mindre distinkte tegninger.
Kjøttmeiser er sosiale standfugler, som gjerne holder sammen med sine artsfrender. Fugler som lever i større høyder migrerer gjerne til lavereliggende områder om vinteren. Arten er også delvis eruptiv med hensyn til tilgangen på mat, som den ofte leter etter sammen med blåmeis og andre små skogsfugler i såkalte meisetog. Disse «togene» streifer rundt i et begrenset område på leting etter nye matplasser. I hekketiden splittes flokkene opp og kjøttmeishannene blir territoriale. I såkalte «erupsjonsår» er det registrert flokker på mer enn 2 000 individer; som oftest første års ungfugler fra nordlige populasjoner, der dagene har blitt for korte til at fuglene kan finne nok mat.
Arten eter nesten utelukkende små virvelløse dyr og deres larver i sommerhalvåret, men ellers i året eter den også frø, bær og mye annet. Kjøttmeisen hamstrer ikke mat, så om vinteren er den ofte å se på fuglebrettet, der den gjerne spiser solsikkefrø, talg eller meiseboller.
Kjøttmeisen regnes i hovedsak som en monogam art. Pardannelsen varer gjerne ut hekkesesongen, og båndene kan av og til fornyes på høstparten og vare ut neste sesong (om begge kjønn fortsatt lever). Hunnen bygger redet alene, som oftest av ulike plantematerialer, dyrehår og fjær. Det plasserers gjerne i et hult tre eller i hulrom i et tre, men av og til også i vegger, steinfasader, bygninger og lignende, ofte også i fuglekasser.
Hekketiden er svært variabel, med tanke på den store utbredelsen, men i hovedsak kan man si at arten hekker i perioden sent i januar til september. I Norge hekker fuglen fra slutten mars til juli, og den får ofte to kull om året. Hunnen legger typisk 5–12 egg (med som oftest færre i andre legging), av og til flere (opp mot 18 egg er registrert). Inkubasjonstiden tar cirka 12–15 dager, og ungene mates av begge foreldrene. Det daglige inntaket for ungene utgjør cirka 6–7 g, men det varierer med tilgjengeligheten på mat. Ungene forlater redet etter 16–22 dager og blir uavhengige omkring åtte dager etter at de får full fjærdrakt, men de er gjerne avhengige av foreldrene i ytterligere inntil 25 dager (spesielt hannene). Og avkom fra kull nummer to blir ofte matet i opp mot 50 dager.
Kjøttmeisen kan leve til den blir mer enn ti år gammel, men dødeligheten øker etter fylte fem år. Det eldste eksemplaret man har registrert ble femten år.