Internasjonal politikk

Teoriretninger

Innenfor fagfeltet internasjonal politikk finnes en stor mengde teoriretninger, som på ulikt vis forsøker å beskrive hvordan det internasjonale politiske systemet fungerer. Disse retningene kan deles inn i politisk realisme, pluralistisk institusjonalisme, dominansteori og det reflektive perspektiv. Disse «skoleretningene» tar, som all annen forskning, utgangspunkt i et sett grunnleggende antagelser om sitt studieobjekt. Vi kan innen internasjonal politikk skille mellom to sett av antagelser, det ene beskriver viktige egenskaper ved det internasjonale politiske systemet, det andre inneholder antagelser om hva som kjennetegner de aktørene som opptrer innenfor systemet. Nedenfor vil vi se hvordan de ulike teoriretningene skiller lag når det gjelder hvilke antagelser de legger til grunn på disse områdene.

Politisk realisme

Politisk realisme er den teoriretningen med lengst historie; den sporer sine røtter til lenge før Internasjonal politikk ble etablert som et selvstendig fag (omtrent rundt århundreskiftet til 1900-tallet). Grovt sett kan man dele Realismen i to hovedretninger; den klassiske realismen med røtter tilbake til antikken, og den såkalte nyrealismen som gjenspeiler det 20. århundrets forsøk på å fundere realismen i en strengere vitenskapelig basis.

1. Klassisk realisme

Den klassiske realismen, for eksempel slik den blir uttrykt gjennom Thukydids utlegninger om krigen mellom Sparta og Athen, peker på et antatt universelt trekk ved internasjonal politikk: «de sterke gjør alt hva deres makt tillater dem å gjøre, og de svake aksepterer det de må akseptere». Det er fåfengt å appellere til høyere prinsipper som rettferdighet, vennskap eller fred; det er den sterkestes rett som gjelder. Machiavelli utvikler dette kjerneprinsippet i sin bok Fyrsten, som kan beskrives som en detaljert håndbok i å erverve og holde på makt i de italienske bystatene på 1500-tallet. 
Med Thomas Hobbes skjer det en viktig dreining i den klassiske realismen. Hobbes utvikler i Leviathan en analogi mellom menneskets natur og statens beskaffenhet. For Hobbes er mennesket i utgangspunktet maktsøkende, egoistisk og havesykt. I fraværet av en samfunnskontrakt der mennesket gir avkall på sin frihet til å utøve sin vilje uten bindinger og opphøyer en suveren som lovens garantist, vil menneskelivet, i et kjent sitat, fortone seg som «nasty, brutish, and short». Selv om Hobbes ikke snakket om forholdet mellom stater, har Leviathan hatt en innflytelse på studiet av IP som er vanskelig å overvurdere. Senere realister har antatt at stater har de samme egenskapene som Hobbes' mennesker; de er egoistiske, maktsøkende, opptatt av egen sikkerhet, og forholdet mellom dem kjennetegnes av anarki – en alles kamp mot alle der krigstilstand er normaltilstand.
Arven fra Hobbes er tydelig hos Hans Morgenthau, en av det 20. århundrets mest fremtredende realister. For Morgenthau styres internasjonal politikk av objektive lover med røtter i menneskenaturen. Disse lovene er stort sett de samme som hos Hobbes. Han betoner også et trekk som er viktig i alle typer politisk realisme: at stater er rasjonelle aktører. I idealisert forstand betyr dette at staten foretar en systematisk vurdering av en gitt situasjon, for så å benytte de midler den har til rådighet for å ivareta sine nasjonale interesser på en best mulig måte, uten å bli distrahert av «forstyrrende» elementer som ideologi, moralske overlegninger eller utsikter til kortsiktig gevinst.
Antakelsen om rasjonalitet er viktig fordi den markerer et epistemologisk skille mellom ulike teoriretninger i internasjonal politikk. Mens realister og liberalister (pluralister) stort sett er enige om (begrenset) rasjonalitet som et gjennomgående kjennetegn, er konstruktivistiske (reflektivistiske) teorier skeptiske til antakelsen om rasjonalitet. Enten anses den som direkte feilaktig, eller som avsporende fordi den henleder oppmerksomheten bort fra viktigere prosesser (se nedenfor).
Beslektet med dette poenget er Morgenthaus påstand om at IP bør konsentrere seg om å studere interesser formulert på basis av makt, og ikke ideologi, motiver eller hensikter. Interesser er klare og verifiserbare, ideologi er uklar og ikke tilgjengelig for oss. Det er ikke slik å forstå at ideologi og moral er uten innflytelse, men siden de ikke kan studeres objektivt må de holdes utenfor studiet av internasjonal politikk. På denne bakgrunnen må kritikken mot realismen som i overkant materialistisk forstås.

Pluralistisk institusjonalisme

Et felles utgangspunkt for forskere som førte an innen pluralistisk institusjonalisme, som er en avart av liberalistisk teori om IP, var at det “realistiske” verdensbilde ga en stadig mindre treffende beskrivelse av den utenrikspolitiske situasjonen de fleste vestlige stater nå befant seg i. Realistenes verdensbilde ble med andre ord oppfattet som ikke å være tilstrekkelig realistisk! Deres verdensbilde ble oppfattet som en ekstremtilstand, et ytterpunkt på et kontinuum. Det trengtes derfor en teori som kunne gi innsikt i andre, mer “normale” tilstander. Realistenes paradigme måtte i det minste suppleres med en modell som kunne gi et bedre grunnlag for å forstå “low politics”, det vil si løpende arbeid med saker som for eksempel internasjonal handel og kapitalbevegelser og transport og kommunikasjon over landegrenser. Slike saker, ble det argumentert, vil utgjøre en stadig større andel av den utenrikspolitiske dagsorden, i det minste blant de vestlige industrilandene. Pluralistene, i likhet med liberalister flest, vil som regel være enige i at staten fortsatt er den viktigste aktøren, men de vil hevde at internasjonal politikk har forandret seg fra et spill mellom stater til et spindelvev av relasjoner mellom stater, internasjonale organisasjoner, ikke-statlige organisasjoner, multinasjonale selskaper og andre ikke-statlige aktører. 
Ifølge det pluralistiske paradigmet er strukturen i det internasjonale politiske systemet modifisert anarkisk. Denne modifiseringen har tvunget seg fram som følge økende gjensidig avhengighet mellom de sentrale aktørene i internasjonal politikk. Det internasjonale systemet kan ikke lenger beskrives som et selvhjelps-system, fordi vellykkete strategier på ett område er helt avhengig av å ta høyde for innvirkninger på andre områder. I en innflytelsesrik bok beskrev Robert Keohane og Joseph Nye (1989) hvordan denne avhengigheten manifesterte seg særlig på det økonomiske og teknologiske området. Deres argument om økende gjensidig avhengighet speiles i senere argumenter om globaliseringens integrerende krefter. 
Internasjonale institusjoner (institusjoner og regimer) anses å påvirke aktørenes interesser og atferd. I motsetning til i det realistiske perspektivet vil noen normer anerkjennes av de fleste som retningsgivende, selv om dette varierer fra politikkfelt til politikkfelt; når det gjelder nasjonal sikkerhet vil staten fortsatt forbeholde seg retten til å treffe de tiltak den anser som nødvendige, mens den på det økonomiske området er villig til å la seg binde stadig sterkere. 
Realistene fokuserer altså på at konflikt er utbredt og at statene styres av egeninteressen. Mot dette peker pluralistene på at en kompleks, gjensidig avhengighet gir en blanding av identiske, komplementære og uforenlige interesser. Interessekonstellasjonene vil ofte skifte fra sak til sak og gå på tvers av landegrensene. Statene vil være komplekse aktører, med til dels innbyrdes sprikende interesse. 
Pluralistene innrømmer at makt vil være skjevt fordelt, men peker på at fordelingen vil variere mellom ulike saksfelt. Institusjoner, uformelle normer og hvem som er allierte i en bestemt sak begrenser spillerommet. Makt er det viktigste virkemiddelet, men ofte vil utfordringen være å finne en vei ut av felles avmakt.

Dominansteori

Realistene ble kritisert også fra annet hold, som hadde lite til felles med pluralistenes verdensbilde. Når det gjaldt betoningen av egeninteresse og makt som politikkens fundament, hadde denne retningen mer til felles med realistene enn med pluralistene. Dominansteoretikerne så imidlertid et behov for å supplere en utpreget vestlig forståelsesramme med et perspektiv som kunne vise hvordan virkeligheten så ut fra “periferiens” synsvinkel. 
Dette perspektivet innrømmer grunnstrukturen er anarkisk, men peker på at det i perioder likevel finnes en klar «orden», basert på hegemoni og relativt stabile dominansrelasjoner. Stater er formelt de viktigste aktørene, men det pekes på at også andre, blant annet store bedrifter spiller til dels viktige roller (og kan være mektigere enn enkelte periferistater). 
I likhet med realistene fokuseres det på konflikt, som gjennomsyrer systemet. Dominansteoretikerne peker imidlertid på at staten er et redskap for den dominerende interessegruppen i samfunnet. 
Makten ses på som meget skjevt fordelt. Makt er det sentrale virkemiddelet. I siste instans kreves militær makt, men til daglig er maktutøvelsen basert primært på kontroll over produksjonsfaktorene i samfunnet, i første rekke kapital og teknologi.

Det reflektive perspektivet (konstruktivisme)

Det reflektive perspektivet skiller seg markant fra de tre andre perspektivene og lar seg vanskelig presentere over samme lest som disse. Hovedgrunnen er at det ikke framstår med et alternativt bilde av det internasjonale politiske systemet. Dette perspektivet er basert en konstruktivistisk tilnærming, det vi si politikk ses som basert på subjektive forestillinger og sosialt konstruerte ideer snarere enn som bestemt av objektive interesser og strukturer. Det skiller seg fra de foregående tilnærmingene ved at det fokuserer mer på aktørene enn på strukturene. Konstruktivistene kritiserer også disse retningene for å benytte positivistiske arbeidsmetoder, noe som ifølge konstruktivismen medfører, at man ikke får mulighet for å komme til en dypere forståelse av de menneskelige handlinger.