Hiv og aids i Afrika

Begynnelse

Det er i dag med rimelig stor sikkerhet antatt at hiv (Humant immunsvikt virus) opprinnelig kommer fra Vest-Afrika (Aase 2004). Afrika har derfor en lang historie med viruset og det tilhørende sykdomsforløpet aids. Aids ble først diagnostisert i 1981, og hiv identifisert i 1984 av to uavhengige forskergrupper i USA og Frankrike ledet av virologene Robert Gallo og Luc Montagnier. Sykdommen ble i Afrika først oppdaget i Uganda på begynnelsen av 1980-tallet, der den allerede i 1986 ble erklært som en nasjonal katastrofe (Aase 2004). Siden da har mer enn 26 millioner mennesker dødd av sykdommen (UNAIDS 2008), over  75% av disse er afrikanere (UNAIDS 2003a). Bare i 2003 drepte aids 2,3 millioner mennesker i Afrika sør for Sahara (ASS) (UNAIDS 2003b).

Bruk av kondom

Kondomer blir i dag regnet som det fremste våpenet i kampen mot aids og andre kjønnssykdommer. Den katolske kirke har imidlertid tatt til orde for at å fremme kondombruk leder til økt risikoadferd. Den katolske kirke er anklaget for å være det største hinderet for å gjennomføre effektive tiltak mot hivepidemien. Det er imidlertid i de land der den katolske kirke står relativt svakest at hiv har størst utbredelse, som i det sørlige Afrika, der protestantisk kristendom er dominerende. Uganda, der den katolske kirke står sterkt, er det eneste land som har lykkes med nasjonale tiltak mot hiv/aids og hvor hivprevalensen har gått tilbake. (UN 2004).

Myndighetenes innsats

De hardt rammede befolkningene har heller ikke lagt press på myndighetene for å prioritere kampen mot aids. Fatalistiske og tabubelagte holdninger preger statlige helsemyndigheters tilnærming til problemet i samme grad som hos folk flest. Spesielt tragiske konsekvenser har dette hatt i Sør-Afrika. Men selv der hvor tiltak gjøres, vil man ha store problemer med gjennomføringen pga. manglende medisinsk infrastruktur, manglende intellektuelle og økonomiske ressurser, manglende tilgang til den kostbare laboratorieteknologi som er påkrevd for å drive effektiv testing og smitteoppsporing. (Caldwell 2000).

Arbeid mot hiv/aids

Utvikling og tilstand i Afrika er ikke lik over hele kontinentet. Etter hvert som globale, samordnede tiltak mot epidemien har kommet inn i mer organiserte former, har man også sett at kampen mot hiv ikke er nytteløs. Etableringen av UNAIDS og The global Fund i 1996 og 2003 har ført til at et betydelig og stadig antall mennesker har kommet under livreddende behandling. 
Myndighetene i Senegal og spesielt Uganda har vært tidligst ute med å sykdommen på fullt alvor. Uganda kan som eneste land i Afrika vise til en effektiv nedgang i hivprevalens blant gravide kvinner. I hovedstaden Kampala er denne gått ned fra en topp på 30 % til 8 % i 2002. Liknende endringer ser man ellers i landet, der tosifret prevalens er blitt sjelden. (UNAIDS 2003b). Uganda har imidlertid vært svært hardt rammet. 10 % av befolkningen er allerede døde av aids og 5 % er fremdeles smittet (Caldwell 2000). I det siste har imidlertid Uganda igjen hatt en økning i antall smittede. 
I likhet med Uganda var også Senegal raske til å reagere og har klart å holde en hivprevalens på under 1 %, noe som i afrikansk sammenheng er svært lavt. Det er også ett av få land i Afrika sør for Sahara som har nasjonale ordninger som gir hivsmittede tilgang til livreddende behandling med HAART.(UNAIDS 2003a).
I Sør-Afrika har situasjonen vært motsatt. Etter i mange år å ha neglisjert hivepidemien og basert sin politikk på dissidentene innen hiv/aids-forskningen, som Duesberg og Perth-gruppen, har Sør-Afrika først i den aller seneste tid innsett nødvendigheten av en nasjonal satsing som inneholder statlige programmer for hivbehandling. 
UNAIDS spådde i 2003 en utflating av epidemiens vekst fra 2010 av. Hittil har dette ikke slått til. For Afrika sør for Sahara som helhet er epidemien ennå ikke i tilbakegang. Selv om behandlingstilbudet drastisk bedres, er det også et kontinuerlig behov for å opprettholde folks bevissthet om egen sexatferd. Det største hinderet er likevel mangelen på en medisinsk og sosialpolitisk infrastruktur som er nødvendig for at tiltakene skal bli effektive. Spesielt problematisk er dette i rurale områder uten kommunikasjoner, hvor muligheten til å distribuere medisiner og gi medisinsk veiledning og oppfølging ikke er til stede. Det er flere eksempler på at lagre med medisiner hoper seg opp uten å bli distribuert til dem som trenger dem. 
Hiv griper i Afrika inn på alle nivåer i samfunnslivet, og hvor alle de typiske fattigdomsproblemene som et flertall av de afrikanske statene sliter med, har avgjørende betydning for i hvilken grad tiltakene mot epidemien får gjennomslagskraft. Å lykkes med tiltakene mot hiv/aids henger derfor i siste instans nøye sammen med kampen for en mer rettferdig sosial og økonomisk verdensorden. Dernest kreves en grunnleggende endring i tradisjonelle holdninger til kjønn, der det å bevisstgjøre kvinner på deres rettigheter i tradisjonelle mannsdominerte samfunn, er helt fundamentalt.  
Forsøk på å bruke mannlig omskjæring som en vaksine er det også stil forventninger til, slik det nå prøves ut i bl.a. Malawi. Likeså er såkalt posteksponerings profylakse (PEP-behandling), der nyfødte med høy risiko for å smittes i fødselsøyeblikket, får en tidsbegrenset intensivbehandling med høyaktive antiretrovirale legemidler umiddelbart etter fødsel og før hiv har rukket å serokonvertere, dvs. infisere cellene i kroppen og starte sin reproduksjon.(Banda 2004)

UNAIDS og The Global Fund

Hovedartikkel: UNAIDS
UNAIDS er FNs organisasjon for bekjempelse av hivepidemien og med oppgave å samordne globale tiltak, motivere regjeringer, næringsliv og frivillige organisasjoner og mobilisere menneskelige, økonomiske og intellektuelle ressurser i kampen mot hiv/aids. Organisasjonen skal overvåke epidemiens globale utbredelse, evaluere tiltak og samarbeide nært med regjeringer og det sivile samfunn i berørte land og hjelpe til med å bygge opp effektive strukturer i arbeidet med å bekjempe epidemien. Organisasjonen ble stiftet i 1996 og var 15 år etter hivepidemiens utbrudd det første samordnede tiltak mot hiv/aids-trusselen med internasjonal rekkevidde. UNAIDS finansieres ved frivillige bidrag fra regjeringer og organisasjoner, der Norge nest etter Nederland er det største giverlandet. 
På initiativ av FNs tidligere generalsekretær Kofi Annan ble i 2002 The Global Fund opprettet med sikte på å skape utvidede samarbeidende strukturer mellom private og offentlige organer og samle inn midler til ekstra innsats i særlig hardt rammede land i Afrika og Asia. I tillegg til hiv/aids har organisasjonen til formål å finansiere en tilsvarende bekjempelse av malaria og tuberkulose, som nest etter aids utgjør de alvorligste helsetruslene i Afrika. Siden 2002 har The Global Fund benyttet 19.3 milliarder US$ som er investert i 572 tiltak i 144 land. Det utgjør en fjerdel av den samlede innsats mot hiv/aids globalt, og det har kommet Afrika særlig til gode.

President G. W. Bush og "The President's Emergency Plan for Aids relief"

USAs tidligere president, George W. Bush, satte dype spor etter seg i aidskampen da han i 2003 lanserte en egen amerikansk offensiv til bekjempelse av hivepidemien, kalt "The President's Emergency Plan for Aids relief" (PEPFAR). Bush fikk Kongressen med på å bevilge først 15 milliarder US$ til målrettede tiltak i Afrika, Vietnam, Guyana og Haiti og deretter ytterligere 30 milliarder US$ i 2007. Takket være dette har 1.1 millioner hivsmittede i de land som er omfattet av tiltaket, fått tilgang til livreddende medisiner. Målet er at ytterligere 2,5 millioner skal hjelpes og at 12 millioner nye smittetilfeller skal avverges. I president Bushs plan inngikk også en storstilt kampanje for å fremme seksuell avholdenhet.
Bushs engasjement i kampen mot aids representerte et vendepunkt i USAs holdning til hiv/aids-trusselen. Særlig innen Det republikanske partiet har det siden Ronald Reaganadministrasjonen fikk hiv/aids i fanget på begynnelsen av 1980-tallrt, vært en fremherskende holdning at hiv/aids først og fremst er et moralsk problem og at fattige og underutviklede land i Afrika ikke vil ha mulighet til å bekjempe hivepidemien til tross for økonomisk bistand. Som en følge av slike holdninger ble internasjonal aidsforskning grovt underfinansiert i en kritisk fase av hivepidemiens utvikling på 1980-tallet.

Hiv - aids i Sør-Afrika

Sør-Afrika er ett av de aller hardest rammede land i verden. UNAIDS har estimert at 5 millioner mennesker, dvs. 20,1 % av befolkningen hadde sykdommen på slutten av 2001. Bare i 2001 døde rundt 360 000 innbyggere av sykdommen, og 660 000 barn ble hjemløse pga. at forsørgerne hadde dødd av aids (UNAIDS 2002). Denne utviklingen har fortsatt i akselererende tempo.
Sør-Afrika er samtidsig ett av de høyest utviklede land i Afrika sør for Sahara (ASS). Dette er paradoksalt nok også noe av forklaringen på landets høye hivprevalens. Mellom de sørafrikanske landene går lange, gjennomgående transportårer, og mobiliteten innen den arbeidsføre del av befolkningen er stor. En annen grunn til landets katastrofale hiv/aids-statistikk er den tidligere presidenten Thabo Mbekis støtte til en liten gruppe dissenterende forskere som benekter sammenhengen mellom hiv og aids eller som sågar benekter at hiv finnes (Duesberg og den australske Perth-gruppen). Dette har ført til at man ikke bare har lukket øynene for hivtrusselen, men også forsøkt å forklare den ut fra en fullstendig feilaktig medisinsk forståelse av hva hiv/aids er.  Etter massivt internasjonalt press og etter at epidemien har fått katastrofale dimensjoner og satt den økonomiske utvikling i landet drastisk tilbake, har sørafrikanske myndigheter modifisert sine holdninger og begynt å ta tak i problemet. (Kingston 2004, Aase 2004). I 2003 ble det vedtatt ordninger for antiretroviral terapi av hivsmittede. Tiltaket er likevel svært begrenset i forhold til behovet. I 2004 fikk bare 53 000 av 5 millioner smittede tilbud om behandling. The Global Fund  måtte i 2004 også true med å trekke tilbake støtte til den sørafrikanske regjeringen, fordi bevilgede midler ikke ble benyttet i tråd med formålet (SABCNews.com 2004). 
Regjeringens manglende forståelse og innsats har til en viss grad vært kompensert av at myndigheter på provinsnivå har hatt en mer virkelighetsnær og offensiv forståelse og iverksatt egne tiltak. (Aase 2004:10). Det er et lyspunkt at andelen av tenåringer og barn som blir smittet ved fødsel, har vist en markant tilbakegang, i det første tilfelle fra 20 til 15 %. Likevel har den forventede levetiden fortsatt å falle fra 61,8 år i 1995 til 41,5 år i 2010.