google/wiki40b huggingface dataset:
Oljemaling

Historikk og bruk

Oppskriften har vert kjent så langt tilbake som 1100-tallet, men ble først tatt i allmenn bruk omkring 1500-tallet. Parallelt med at enkelte nordeuropeiske kunstmalere tok den i bruk som kunstnerisk virkemiddel, ble malingen etterhvert også brukt til innvendig og utvendig treverk. Dette skjedde særlig i Nord-Europa, hvor klimaet gjorde beskyttelse av bygningene mer nødvendig. Linplanten fantes også der.
Fra 1800-tallet og framover ble linoljemaling mer og mer utbredt som husmaling i Norge, spesielt i byer og tettbygder, hvor tjære ikke var så lett tilgjengelig som inne i landet. Pigmentene var mest rimelige jordfarger. Sinkoksidhvitt var forbeholdt de rike, og de hadde det ofte bare på fasaden(e) mens baksiden kunne være oker. Hvitt ble en periode laget av blyoksid, noe som økte malingens albedo, altså gjorde den lysere. Titandioksid er enda lysere, og er i dag enerådende til utvendig og innvendig bruk, med og uten tilsetning av andre (brekk-)farger.
Innvendig husmaling i dag er oftest ikke basert på oljer der løsemidlene kan gi uheldig avgassing, men på vannløselige malingtyper. Utvendig er det alkydoljer som er nærmest enerådende, ofte med tilsetning av soppdrepende og andre kjemikalier.
Husmaling selges på boks eller spann. Innholdet i spannet er hvitt. Fargen settes til i butikken via en blandemaskin som bygger på fargene svart, cyan, gul og magenta, i likhet med dataskrivere og -skjermer.

I kunsten

Oljemaling er populær fordi den kan brukes på så mange måter og med nesten alle slag maleteknikker. Siden den tar tid på å tørke, har kunstneren god tid på seg til å forandre på ting eller fjerne det som likevel ikke skal være der. De som er mindre tålmodige bruker akrylfarger. Det er også mulig å starte med akryl, gouache eller tempera og legge over med olje, men ikke omvendt.
Oljefarger til kunstnere bruker ofte tradisjonelle ingredienser, både med hensyn til oljer og pigmenter.
Noen av de kjente brukere av denne malingstypen er Leonardo da Vinci, Rafael og Vincent van Gogh.
Memphis Belle (B-17)

Memphis Belle var kallenavnet på et B-17F Flying Fortress bombefly som fløy med den amerikanske hærens luftvåpen under andre verdenskrig. I mai 1943 ble det det første amerikanske tyngre bombeflyet som klarte å gjennomføre 25 kampoppdrag. Flyet og mannskapet ble da sendt tilbake til USA for å reklamere for krigsobligasjoner. Flyet har også inspirert to filmer, en dokumentarfilm fra 1944 Memphis Belle: A Story of a Flying Fortress og en spillefilm fra 1990, Memphis Belle. Flyet var i 2017 under restaurering hos National Museum of the United States Air Force i Dayton, Ohio, der det er planlagt utstilt fra mai 2018.
Styggedalstraversen

Styggedalstraversen er navnet som brukes på turen over Styggedalstindane. Turen krever klatring og er en av de mest spektakulære klatrerutene i Norge. Turen kombineres gjerne med en tur opp på Gjertvasstind, eventuelt også Sentraltind og Skagastølstraversen.
Oluf Onsum

Bakgrunn

Han var sønn av Gulbrand Gulbrandsen Onsum (1787) og Marie Iversdatter Fyksen (1791). Faren var kjøpmann og eide Veblungsnes gård ved Åndalsnes. Omkring 1835 ble han handelsassistent i Donato Brambani sr. (1800–1842) sin isenkram-geskjeft i Dronningens gate 20. Oluf giftet seg med enken i 1846 og ble innehaver. 
I 1847 ble han løytnant i byens borgerbevæpning som han ledet fra 1863 til 1870.

Forretningsmann

Fra 1846 til 1856 er han i styret for «Selskabets Handelens Venner».
På en tomt kjøpt av urmaker Amund Enger oppførte han i 1848 murgården Prinsens gate 6 i 1848, utleid til det engelske generalkonsulat. Han bygget også Kirkegaten 28 i 1857 som han raskt solgte til Kreditkassen.
For å sikre varetilgangen til sine industriplaner, hadde han i 1853 kjøpt fallrettighetene til Lillo gård og etablerte Christiania Spigerverk. For ytterligere å befeste sin stilling kjøpte han samme år Kværner gård som omfattet området mellom Vålen gård og Manglerud. Her lå det allerede et møllebruk som han overtok, og Onsum fikk samtidig anledning til å utnytte vannkraften.
 Virksomheten utviklet seg sterkt og inkluderte blant annet støperi, smie, plateverksted og maskinverksted. Onsum fikk blant arbeiderne kallenavnet «Slegga» og ble meget velstående. I 1874 flyttet familien inn i herskapsboligen i St. Halvardsgate 33, på folkemunne kalt «Onsumslottet». Dette ble også målet for det såkalte Onsumslaget i april 1878.
I 1959 ble Oluf Onsums vei på Ryen oppkalt etter ham.

Familie

I 1846 giftet han seg med Johanne Caroline Brambani (1812–1884) som var enke etter den italienskfødte kjøpmann Donato Brambani (1800–42), og datter av kjøpmann Caspare Maria Rumi (1780) og Maria Harris (1775–1842). Slik ble Oluf stefar til blant andre industrimannen Donato Brambani (1834–1906) (Sandvika og Oslo) og grosserer i Kristiania, Carl Brambani (1836–1912).  Søstera Jeanette Martine Brambani (1836–1932) ble forøvrig gift med Onsums bror Rudolf Emil Onsum (1827–1913).  En annen bror av Oluf var farmakologen Ivar Onsum (1834–1881).
Stenose

Stenose (Latin: stenosis, flertall: stenoses; fra Gammelgresk στένωσις, "forsnevring") er en medisinsk betegnelse for en forsnevring i en blodåre eller annet tubulært organ. En sådan forsnevring kan i noen tilfeller også benevnes som en striktur, som for eksempel ved uretra-striktur.
Ichon

Administrativ inndeling

Fylket er delt inn i en ŭp (småby) og 22 ri (landsby).
Paranodon

Utbredelse

Arten lever på Madagaskar.
Väderstad

Väderstad er et tettsted i Mjölby kommune i Östergötlands län i Östergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 583 innbyggere.
Visum

Et visum (pluralis visa) er en tillatelse til innreise i et land. Normalt krever landene at statsborgere fra andre land behøver denne tillatelse/handling sammen med et pass for innreise. Visse land krever også utreisevisum. I mange tilfeller finnes overenskomster mellom to land om at respektive lands statsborgere får reise til det andre landet uten visum. I noen tilfeller kreves (turist)visum bare for det ene landets statsborgere; for eksempel krever Australia at norske statsborgere har visum, men Norge krever ikke visum av australske statsborgere. Det finnes også multilaterale overenskomster, som Schengenavtalen.

Å søke visum

Hvordan man søker visum varierer, men normalt kontakter man landets ambassade eller konsulat. I visse tilfeller er det enkelt, for eksempel for Australia der man søker via reisebyrå eller internett og ikke behøver fremvise reiseplaner mm.
For nordmenn kan man skille mellom tre vanskelighetsgrader når man søker visum:
1) Oppmøte personlig, av tredjepart eller innsending pr post. Dette gjelder blant annet India.
2) Personlig eller tredjeparts oppmøte, ingen innsending pr post. Dette gjelder blant annet Kina og Russland.
3) Personlig oppmøte, med eller uten personlig henting av visum. Dette gjelder blant annet USA.
Det er ofte komplikasjoner knyttet til søknad om visum pr post siden de færreste fyller ut skjema riktig i henhold til kravene de forskjellige landene stiller. De senere årene har det blitt populært å leie byråer til denne typer tjenester.
O Tannenbaum

O Tannenbaum er en julesang med opphav i den schlesiske folkesangen «Ach Tannenbaum» ('Å edelgran') fra 1500-tallet. I nyere tid er det foruten i den moderniserte tyske språkdrakt fra 1800-tallet kjent også i oversettelser som som engelske «O Christmas Tree» og franske «Mon beau sapin». Melodien er brukt i en rekke andre sanger, som i den norske tøysesangen «En bussjåfør».

Tekst

Teksten til den tyske julesangen om edelgranen er satt sammen av førsteverset av en sang av Joachim August Zarnack fra 1820, der den eviggrønne edelgranen er sammenlignet med en lite tro kjæreste, og to vers av Ernst Anschütz fra 1824 med klarere juletilknytning. Den er trolig den første sangen som knytter grantre til julen. Sammen med juletretradisjonen har den spredt seg til mange andre land og språk, kanskje særlig USA. Frem til andre verdenskrig var likevel Zarnacks kjærlighetssang som var vanligst i tyske sangbøker.
«O Tannenbaum» er oversatt og omdiktet til flere språk. Det finns flere engelske varianter, ofte med åpningslinjen «Oh Christmas tree», men også med linjer som «O Christmas Pine» og «O fir tree tall!».
Arne Bendiksen oversatte den til julealbumet Jul i Andeby frå 1981. På svensk finnes den som «Du kära gran».
Det finnes også en rekke parodier og mer seriøse varianter på sangen, som krigssangen «O Hindenburg! O Hindenburg!» fra 1916, den ironiske «O Eichenbaum, o Eichenbaum» fra 1943 om Det tyske rike, eller den amerikanske «O Lutefisk».

Melodi

Melodien er en gammel tysk folketone som også er brukt i en rekke tyske og andre sanger. På tysk er studentsangen «Lauriger Horatius» særlig kjent. Det finnes også tallrike vers laget av tyske barn til melodien. På svensk finnes drikkevisen «Nu tar vi den», og barnesangen «En busschaufför», som også finnes på norsk.
Fire amerikanske delstater bruker melodien i sin delstatssang, helt eller med små avvik: Iowa, Maryland, Michigan og New Jersey. Den ble tidligere også brukt i delstatssangen til Florida. Den sosialistiske songen «The Red Flag» bruker også melodien. På tagalog benyttes melodien som et av valgene ved den 24-timers sangresitasjonen om skapelses- og frelseshistorien («pabasa») under Den stille uke. En filippinsk utgave av Maryland-versjonen (der O Maryland er skiftet ut med O Philippines, og andre endringher, er gjort i teksten).

Tospråklig fremførelse (tysk, engelsk), og notene

O Tannenbaum
Problemer med å lytte til denne filen? Se Hjelp:Multimedia.

Innspillinger

«O Tannenbaum» er blitt spilt inn av mange artister på forskjellige språk. Noen av av dem er Kiri Te Kanawa, Andrea Bocelli, Nat King Cole og Natalie Cole, Oscar Peterson, They Might Be Giants og Smokie.
Fylkesvei 7860

Fylkesvei 7860 går mellom Sætervoll og Skatvik i Tranøy kommune. Veien er 8,4 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 231.
Eddy Silvestre Pascual Israfilov

Landslaget

28. mars 2015 fikk han sin første landskamp for Aserbajdsjan mot Malta.
Grigorij Orlov

Bakgrunn

Han var sønn av Grigorij Ivanovitsj Orlov, som var guvernør i Novgorod, og hans hustru Ljukeria Ivanovna Zinowiev (Лукерья Ивановна Зиновьева), og bror til Aleksej Grigorjevitsj Orlov.

Offiser

Orlov valgte den militære karrièreveien. Han var kadett i St. Petersburg og deltok i syvårskrigen der han ble såret. Mens han så tjenestegjorde som offiser i St. Petersburg tildro han seg den fremtidige keiserinne Katarina den stores oppmerksomhet. Han kom til å etterfølge Stanislaus Poniatowski som hennes elsker og var sammen med sine brødre drivende bak det palasskupp som førte henne til makten.
Han fikk penger, titler og makt takket være Katarina og var også far til hennes sønn Aleksej Grigorjevitsj Bobrinskij, som familien Bobrinskij nedstammer fra. Han ble i 1762 likesom med sine brødre greve og i 1766 generalfelttøymester,  og ble i 1772 opphøyd, på Katarinas initiativ, til tysk riksfyrstelig rang.
Noen tid nærte han håp om å bli Katarinas gemal, men denne plan støtte på motstand i det høyere aristokrati, som ble ledet av Panin.
Han engasjerte seg for de livegnes leveforhold og deltok i den store kommisjon som Katarina opprettet.
Han deltok uten fremgang som fredsforhandler under krigen mot Det ottomanske rike. Da han vendte tilbake til St. Petersburg var hans plass blitt overtatt av Grigorij Potemkin. I 1772 mottok han imidlertid blant andre gaver det prektige marmorpalasset i St. Petersburg. Samme år skaffet Katarina ham den berømte Orlov-diamanten, som bærer hans navn og som senere skulle pryde den russiske tsarens septer. 
Han giftet seg med sin søsterdatter, men fikk ingen barn med henne.
Han reiste utenlands, men vendte tilbake noen måneder før han døde. Den siste tiden var han sinnssyk.
Enneaphyllus

Utseende

En middelsstor, noe spinkel, brun trebukk. Hannens antenner er lange og kamformede. Hodet er nesten like bredt som pronotum, fasettøynene store og flate, kjevene ikke forstørrede. Pronotum er kledt med fine, ullaktige hår og er nærmest sekskantet. Dekkvingene er parallellsidige med avrundede "skuldre", uten opphøyde lengderibber.

Utbredelse

Arten er endemisk for Tasmania.
Olavsguttene

Olavsguttene var Norges første kirkeguttekor fra Oslo som eksisterte i tiden 1927 til 1964.
Koret ble etablert av Ragnvald Bjarne, og han var korets dirigent helt frem til han døde 25. november i 1964. Koret ble da oppløst.
Mange kjente musikere og sangere har vært innom Olavsguttene. Sølvguttenes grunnlegger og dirigent Torstein Grythe var Olavsgutt, det samme var komponist og dirigent Knut Nystedt, tenoren Ragnar Ulfung og dirigent/sangpedagog Oskar Raaum, operasanger Bjørn Haugan og Arild Eriksen, og pianist Kaare Ørnung.
I 1930 ble Ragnvald Bjarne dømt for overgrep mot en av korguttene. Sannsynligvis var dette et justismord: Nystedt, Grythe, foreldre og korgutter vitnet alle til fordel for Bjarne. Han satt inne i ca. 1 1/2  år, og i denne perioden lå koret nede, men ble startet opp igjen da han ble sluppet ut.
Koret turnerte både i innland og utland. Etter hjemkomsten fra en turné i USA i 1952 fikk Olavsguttene gå først i 17. mai-toget i Oslo. De reiste på en andre Amerikaturné i november 1956, og kom tilbake til Norge 9. april 1957. De besøkte 36 stater, sang i Carnegie Hall og på «Arthur Godfrey-Show», som ble sendt i farger over hele USA. De var også innom Canada. Tilsammen avholdt de 90 konserter på turneen.
En tidligere olavsgutt, operasanger Svein Bruun, startet noen år etter Olavsguttenes nedleggelse opp Sanct Johannes-Guttene i Ragnvald Bjarnes ånd. Under Sanct Johannes-Guttenes årlige adventskonsert i Trefoldighetskirken var det mange tidligere Olavsgutter som styrket bass og tenorrekkene.
Mange startet sine sangkarrierer i Olavsgutten, Egil Nordsjø, Yngvar Krogh, Arild Eriksen, Bjørn Haugan og Oskar Raaum, for å nevne noen.
En gruppe olavsgutter startet i 1965 koret Ex Olaves. I forbindelse med 100-årsdagen for Ragnvald Bjarnes fødsel den 17. juni 1989, gjenoppsto koret under navnet Ex Olavo. Ex Olavo har bestått i over 20 år og sang sin siste julekonsert i Frogner kirke den 13. desember 2008, etter over 20 år med fulle hus. Først i Fagerborg kirke, og de siste 17 år i Frogner kirke. Korets 2 jule-CD-er ble også gjort i Frogner. 
Per-Erik Lie har gjennem disse årene vært exOlavos president og administrative leder.
Oslo Soul Children

Oslo Soul Children er et norsk kor med barn og tenåringer fra Oslo-området. Koret synger originalskrevet og arrangert musikk som har elementer fra pop, rock, soul, R'n'B og gospel.
Koret ble startet av Ragnhild Hiis Ånestad i 2001, og var da tilknyttet Korsvoll menighet i Oslo. Koret har siden den gang også vært tilknyttet Acta, som er barne- og ungdomsorganisasjonen til forbundet Normisjon.
Flere av koristene i Oslo Soul Children har vært solister ved oppsettinger av Les Miserables, Annie og Olsenbanden Junior. De har også gitt norsk tale til «Løvenes Konge», «Goodboy», «Peter Pan» og for Disney Channel.og sang med Randaberg Soul children og Randaberg Soul teens

Ragnhild Hiis Ånestad

Ragnhild Hiis Ånestad er ansatt av Acta som korets dirigent, og var selv initiativtageren til Soul Children-bevegelsen. Hun vant i 2010 Petter Dass-prisen sammen med koret.
Ric O'Barry

Dokumentarfilmer

I 1991 ble han intervuet i dokumentarfilmen Dolphins: Minds in the Water, en dokumentarfilm som viser at delfiner er høyt utviklet, er svært intelligente og har sosiale bånd til hverandre.
På 2000-tallet gikk han sammen med en gruppe filmskapere og lagde dokumentarfilmen The Cove hvor de dokumentarer masseslakt av delfiner i en bukt i Taiji Japan. Filmen ble utgitt i 2009 og ble belønnet med Oscar for beste dokumentarfilm.
I 2010 sendte Animal Planet dokumentarserien Blood Dolphins på tre episoder hvor Ric O'Barry og hans sønn Lincoln på nytt besøker Taiji i Japan for å finne ut om det har skjedd noen endringer etter medieoppmerksomheten The Cove fikk, i tillegg til å besøke delfinfangere på Salomonøyene for å jobbe med delfinsituasjonen der.
Kerrang!

Kerrang! er et ukentlig rock-magasin som utgis av medieselskapet Wasted Talent Ltd i Storbritannia.
Bladets tittel er et lydord og stammer fra lyden som lages når man slår i stykker en elektrisk gitar.
Kerrang! ble først utgitt 6. juni 1981, med Geoff Barton som redaktør. Det var først et engangsbilag i avisa Sounds, viet til New Wave of British Heavy Metal (NWOBHM) og fremveksten av hardrock-band som AC/DC, hvor gitarist Angus Young figurerte på Kerrang!s første forside.
Gjennom 1980-tallet og det tidlige 1990-tall plasserte Kerrang! mange thrash- og glam metal-band på forsiden (som Mötley Crüe, Slayer, Metallica, Poison, Testament), men forkastet dem da grungeband som Nirvana ble berømt. Magasinet blir ofte kritisert av leserne for å gjenta denne prosessen hver gang en ny musikktrend blir populær. For eksempel er det mange klager på bladets nåværende vektlegging av emo- og metalcore-musikk, spesielt etter at de hadde My Chemical Romance på forsiden i flere uker sammenhengende etter utgivelsen av albumet The Black Parade.
Kerrang!s mest suksessfulle periode var rundt årtusenskiftet, under redaktøren Paul Rees, på samme tid som nu-metal-sjangren, med band som Limp Bizkit og Linkin Park, vokste i popularitet. I 2002 tok de igjen rivalen New Musical Express og ble det største ukentlige musikkmagasin i Storbritannia. Rees sluttet for å overta Q, og Ashley Bird tok over som redaktør fra 2003 til 2005. Nu-metals tilbakegang i 2003 medførte at Kerrang!s salg sank raskt.
Da Paul Brannigan tok over som redaktør i april 2005, ble Kerrang!s fokus endret i retning av mer musikalsk mangfoldighet, men også med respekt for magasinets historie. I de følgende månedene dekte Kerrang! mere stylistisk varierte band, som My Chemical Romance, HIM, 30 Seconds to Mars, Avenged Sevenfold, Senses Fail, Mastodon og Bullet for My Valentine. Samtidig dekte bladet også eldre band, som Metallica, Slayer, Iron Maiden (som har vært på forsiden oftere enn noe annet band), Nirvana, System of a Down og Green Day. Mere nylig har bladet ivaretatt den økende populariteten til britiske band som Bring Me the Horizon, Enter Shikari, Lostprophets og kanskje aller mest Gallows. 
Ifølge opplagstall utgitt i august 2006 hadde Kerrang! igjen blitt større enn New Musical Express. og i februar 2007 solgte Kerrang! over 12 000 flere eksemplarer pr uke enn rivalen.
I 2008 ble Kerrang! solgt fra EMAP til Bauer Media Group, som eier bl.a. Radio Norge.
The Vines

The Vines er et australsk alternativ rocke-band som slo gjennom i 2002 sammen med andre band i samme stilen, som The Strokes, The Hives og The White Stripes.
The Vines består idag av Craig Nicholls på vokal og gitar, trommeslager Hamish Rosser og Ryan Griffith på gitar.
Patrick Matthews forlot bandet i 2004 og spiller nå i Youth Group. Craig Nicholls fikk i 2004 diagnosen Aspergers syndrom, en mild form for autisme.
The Vines har gitt ut fire album, Highly Evolved, Winning Days, Vision Valley og Melodia.
London Records

Historie

London Records ble opprettet fra splittelsen i eierskap mellom den britiske avdelingen av Decca Records, og det samme selskapets amerikanske avdeling, London-etiketten ga ut britiske Decca Records i USA ettersom det ikke kunne bruke Decca-navnet der. London Records utga alle Rolling Stones-plater i USA på 1960-tallet.
På slutten av 1970-tallet signert London Records avtaler med legendariske Bomp! Records og med Big Sound i Connecticut, noe som endret selskapet fra å være i stagnasjon til noe med mer bitende selskap sammenlignet med utgivelsene fra moderselskapet Decca. President for London Records på 1970-tallet var D. H. Tollerbond.
Etter at britiske Decca ble overtatt av PolyGram i 1979 fulgte London Records en mer uavhengig kurs med datterselskaper som Slash, Pete Tongs Essential Records og FFRR.
Musikkatalogen til London Records er eid av Universal Music, nå håndtert av Polydor Records, mens den amerikanske distribusjonen er håndtert av Mercury Records.
Universal Music Group (eieren av amerikanske Decca) kjøpte PolyGram i 1998; men på denne tiden hadde London Records blitt et delvis selvstendig plateselskap innenfor PolyGram-gruppet, ledet av Roger Ames. Da Ames dro over til Warner Music Group tok han selskapet med seg og det meste av selskapets katalog ble kjøpt opp av Warner som også overtok selskapets navn og varemerke fra Decca.
I 2010 tok Universal Music eierskapet til varemerket London Records, og i juli 2011 ble selskapet gjenopprettet under ledelse av Nick Raphael (president) og senere Jo Charrington (visepresident) som tidligere ledet Epic Records for Sony Music Entertainment siden 2001. Begge hadde begynt deres karrierer i London Records i tiden under Ames på 1990-tallet.
Meridiotroctes

Utseende

Middelsstore, kraftige, lyst gråbrune trebukker. Antennene er litt kraftige og omtrent så lange som kroppen. Pronotum er betydelig bredere enn langt og har rundede sider med en kraftig tann midt på. Dekkvingene er nesten jevnbrede. Beina er forholdsvis korte med kraftige, klubbeformede lår.

Levevis

Larvene lever i død ved.

Utbredelse

Slekten er bare kjent fra Brasil.
1700-årene

-- 1700 -- 1701 -- 1702 -- 1703 -- 1704 -- 1705 -- 1706 -- 1707 -- 1708 -- 1709
Tiårsoversikt
William Joseph Levada

Bakgrunn

William J. Levada var av irsk og portugisisk opprinnelse. Faren var Joseph Levada, jr. og moren Lorraine Nunez Levada. Hans forfedre emigrerte fra sine respektive hjemland til San Francisco-området i 1860-årene.
Levada studerte ved St. John's presteseminar i Camarillo i California. Mellom 1958 og 1961 studerte han ved Pontifical North American College i Roma. Dette college har sitt hovedsete på nordlige Janiculum og et annet kollegium ved Santa Maria dell'Umiltà i nærheten av Fontana di Trevi. Ved Det pavelige universitet Gregoriana viet han seg til fordypede studier i teologi.

Prest

Levada ble presteviet i Peterskirken den 20. desember 1961 av Martin John O'Connor, titulærerkebiskop av Laodikeia.
Under de følgende fem år virket Levada som menighetsprest i erkebispedømmet Los Angeles, blant annet i Santa Monica. Han arbeidet også som lærer. Deretter vendte han tilbake til Roma for å fortsette studier ved Pontifical North American College. Han avla doktorseksamen i teologi i 1971, og underviste i noen år ved St. John's Seminary School of Theology i Camarillo. 
I 1976 innledet Levada sitt arbeide ved Troskongregasjonen i den romerske kurie, og tjente under tre paver, Paul VI, Johannes Paul I og Johannes Paul II. Han underviste også halvtid ved Gregoriana.
Ved Troskongregasjonen ble han kjent med Joseph Ratzinger, som i 1981 ble kongregasjonens prefekt. 
I 1982 reiste han tilbake til USA, hvor han arbeidet for Californias bispekonferanse.

Biskop

Den 12. mai 1983 ble han utnevnt til titulærbiskop av Capreae og hjelpebiskop i Los Angeles. I 1984 reiste han tilbake til Los Angeles, og virket blant annet som hjelpebiskop. 1. juli 1986 ble han utnevnt til erkebiskop av Portland i Oregon, og ble der i ni år. 17. august 1995 ble han så utnevnt til koadjutorerkebiskop av San Francisco. Da erkebiskopen i oktober samme år gikk av ble han dermed den nye overhyrde for San Francisco. Han tiltrådte 27. desember samme år. 
Fra 1999 til 2000 var han samtidig apostolisk administrator for bispedømmet Santa Rosa i California. 
Fra november 2000 var Levada medlem av Kongregasjonen for troslæren. 
Som Ratzingers venn og protegé gjennom mer enn tyve år ble han 13. mai 2005 utnevnt til prefekt for Kongregasjonen for troslæren.

Kardinal

Den 22. februar 2006 ble det annonsert at han skulle kreeres til kardinal ved konsistoriet som så fant sted 24. mars 2006. Som kardinaldiakon fikk han tittelkirken Santa Maria in Dominica. Han ble med dette den ranghøyeste amerikaner i Den katolske kirke inntil da.
Levada var samtidig ordførende for Den pavelige bibelkommisjon og Den internasjonale teologiske kommisjon, samt medlem av blant annet Bispekongregasjonen og Kongregasjonen for helligkåringer.
I egenskap av prefekt for Troskongregasjonen var kardinal Levada den fremste forsvareren av den katolske kirkes lære innen morallære og teologi.
Den 2. juli 2012 aksepterte pave Benedikt hans aldersbetingede aavskjedssøknad og utnevnte den tyske biskop Gerhard Ludwig Müller til hans etterfølger.