Staten Katanga

Leiesoldater

I  1961 i et forsøk på å styrke sin posisjon i Katanga begynte Moise Tshombe å importere flere utenlandske leiesoldater fra nabolandenene for å bista sine gendarnere. "Leiesoldatproblenet", som det internasjonale samfunnet kalte det var et stort problem for ONUC. Den katangesiske arme var allerede bemannet med belgiske offiserer og hvite frivillige av belgisk herkomst som omfattet 117 menn under Tshombe's ledelse,  selv om det fra januar til februar 1961 ble gjort forsøk på å fjerne disse "illegal combatants" fra Kongo, Ble deres plasser raskt overtatt av en betydelig styrke av 500 britiske, rhodesiske, franske og sørafrikanere frivillige. Flere av dem fikk kommando over gendarmere, Mens andre dannet en pro-Tshombe enhet, kjent som International Company, bestående i hovedsak av hvite sørafrikanske soldater.
Spesielt notabel blant de franske leiesoldater var professjonelle karrieresoldater som hadde kjempet i den algerske krig. Flere av disse hadde ledet et treningsprogram i Katanga. Den 30. mars ble drt første gang nevnt i en offentlig rapport at store styrker utenlandske soldater var leiesoldater i Katanga inklusive belgere, italienere og 100 sørafrikanere. Det brøt snart ut alvorlige kamper da president Tshombe begynte å oppfordre katagenske sivile og leiesoldater til å angripe FN-styrker etter at ONUC sendte den 5 000 mann sterke 99th Indian Infantry Brigade in i hovedstaden. Den 5. april 1961 kritiserte Generalsekretæren belgiske leiesoldater for deres arbeid i Katanga og fordømte Tshombe for å sette den kantagesiske befolkning opp mot FN-styrkene. Fiendtlighetene brøt ut tre dager senere da belgiske og sørafrikanske gendarmere angrep Kabalo, en Baluba-by i Katanga og angrep etiopiske fredsbevarende styrker som var stasjonert der. I kampen som fulgte ble i det minste 30 leiesoldater avvæpnet og tatt. Det var ikke før 30. april at Katangastaten var enig i å innstille flientlighetene mot ONUC.

Senere utvikling

I juni ble president Tshombe arrestert etter å ha deltatt i Coquilhatville-konferansen for Kongo-ledere, samme dag han skulle gå ombord i et fly for å reise tilbake til sitt hjemland. Han ble holdt under husarrest og anklaget for å ha oppmuntret til revolt mot Kongos regjering, ulovlig beslaglegging av våpen og fly samt trykking av falske pengesedler. Tshombe underskrev deretter en avtale om å gjenforene Katanga med resten av landet og ble deretter løslatt. Likevel, innen august ble det klart at han ikke hadde til hensikt å innfri avtalen. Tshombe erklære åpent i en tale samme måned at han ville forsvare Katangas rettigheter som selvstendig stat og ville gjøre hva som helst for å opprettholde status quo, og stå imot enhver opposisjon.
I august og september gjennomførte FN operasjoner for å arrestere og repatriere leiesoldater og belgiske politiske  rådgivere fra Katanga med militær makt, viste til at slike utlendinger stod bak regimet. Den første operasjon ble utført av indiske UNF-tropper som begynte å runde opp leiesoldater kl. 5 am. Det kuliminerte i den blodigste fangst av 400 menn. Selv om Belgias konsul i Katanga var pålagt å deportere de gjenværende belgere, inklusive politiske rådgivere. Han kunne bare utøve lovlig myndighet over offisiell stab tilknyttet sitt lands regjering eller militære.
Alt i alt, om lag 300 av de som ble tatt ble utvist fra Kongo, selv om flere leisodater returnerte senere. Spesielt hvite katangesere var imot denne aksjon, iverksatt av FN. Tshombe ble tatt overraskende, og spenningen eskalerte hurtig. Den 11. september forlangte UNF videre at alle utlendinger som tjenstgjorde som politi i Katanga skulle utvises, men Tsombe svarte ikke på dette. Forhandlinger om fredelig fjerning av gjenværende utlendinger ble raskt slått ned da det ble klart at noen FN-ansatte hadde planlagt å støtte en konspirasjon om å fjerne Tshombe fra makten, beslaglegge radiostasjonen i Élisabethville, og arrestere hans gendarmere. Katangeserne var raske til å avsløre dette plot, og da Tshombe konfronterte FN med sine anklager som var basert på solid grunnlag. Hvis en slik hendelse var blitt tillatt ville den klart ha blitt oppfattet som brudd på ONUC's forsikring om å forbli nøytrale i interne spørsmål foruten å ta riktige aksjon for å hindre en storkonflikt. Neste dag ble  fiendtlighetene gjenopptatt etter at 155 irske soldater som beskyttet sivile i Jadotville som ble omringet av en overlegen styrke av gendarmere, inklusive mange europeere. Tross flere nederlag etter luftangrep fra Katangas Flyvåpen ført av leiesoldater, nektet troppene å overgi seg, tross store tap blant angriperne.

Forhandlinger etter Hammarskjölds død

ikke lenger istand til å håndtere den økende volden i Katanga, ble ONUC kommandanter tilslutt enig i en ny plan som ville fjerne Katangas regjering fra makten. Den anmodet UNF tropper om å ta leiesoldatene, postkontoret og radiostasjonen i Élisabethville, og sende en representant fra den sentrale kongolesiske regjering til å overta kommandoen. Dette forslag var på ingen måte ufarlig. Det ble motarbeidet av gendarmere og deres allierte 
leiesoldater. Det opprinnelige FN-initiativ til å ta over postkontorer ble effektivt motarbeidet. Senere samme dag iverksatte katangesiske soldater et koordinert angrep mot ONUC-styrker. En åtte dagers lang kamp pågik i byen som resulterte i 11 drepte FN-personell. Et kompani med irske tropper i Jadotville ble tatt. Tshombes arme tok ikke makten, og det lille Katangese flyvåpen gjennomførte en vellykket runde med bombing av FN-stillinger i Jadotville, Élisabethville og Kamina.
Skuffelsen over UNFs feilgrep kunne også skyldes deres dårlige utstyr. Mens gendarmere hadde automatiske rifler, tunge maskingevær, munnladere, og Greyhound panserbiler, var størsteparten av FN-troppene utstyrt med rifler og sivile biler, utstyrt med tilfeldig beskyttelse. Under kamphandlingene ble katangesiske myndigheter tilbudt midlertidig våpenhvile som umiddelbart ble avslått av ONUC. Tilslutt ble det klart at noen grunn til å fjerne Moise Tshombe hadde slått feil. De britiske, belgiske og franske regjeringer, spesielt ble kritiske til "fredsbevarende operasjoner" i Kongo som ville interferenc i innenlandske saker. De ba om en øyeblikkelig våpenhvile. Sovjetunioonen, på denne andre side, protesterte i at mer makt skulle ha blitt brukt på å undertrykke Katanga og initierte en øyeblikkeblig gjenforening med Mobutus regjering.
Begrensede fredsforhandlinger fortsatte etter at FNs Generalsekretær Dag Hammarskjöld omkom i 1961 i et flyhavari nær Ndola, Nord Rhodesia (nå Zambia.
Etter påtrykk fra FN (militære angrep) ble Tshombe senere enig i en tre-punkts plan fra fungerende Generalsekretær U Thant som skulle ha gjenforent Katanga med Kongo. Likevel. Dette ble en avtale bare på papiret. Katangas regjering insisterte på at skulle planen i sin helhet bli akseptert av Leopoldville, skulle Tshombe medvirke til å forfatte en ny kongolesisk forfatning og velge sine egne representanter til Parlamentet. Likevel, begge sider begynte å uttrykke reservasjoner om ordleggingen mindre enn en uke senere. Presidenten ønsket at hans avtale skulle bli ratifisert av Nasjonalforsamlingen før den kunne bli betraktet som bindene. Denne misforståelse førte snart til kollaps i forbindelsen med Kongos leder Cyrille Adols regime. De frustrerte United Nations vedtok da en ny plan, som ønsket føderal konstitusjon i Kongo innen tretti dager, og gjøre slutt på de illegale katangesiske opprørerne, nytt felles pengesystem og deling av inntektene fra gruvedriften på en femti-femti basis mellom Katanga og den sentrale 
regjering. U Thant, som var hovedarkitekten bak dette forslag forklarte også at Tshombe uten vilkår måtte frigi alle sine politiske fanger. Belgia og United States håpet at dette ville få en positiv rolle i å forene Kongo, og godkjente planen. Mens Cyrille Adola øyeblikkelig aksepterte dette kompromiss, stipulerte George Moise Tshombes betingelsene. En serie av diskusjoner, ledet av FN fulgte, selv om de fikk få resultater. Thant, som  hadde blitt sterkt opptatt av det han betraktet som Katangas pålagte økonomiske sanksjoner. Dette førte bare til at Generalsekretæren var for en fredlig integrasjon. Den 19. desember trakk en skuffet Tshombe seg fra de pågående forhandlinger i protest.

Siste dager

Da 1962 nærmet seg slutten på året økte FN gradvis sin operative styrke i Katanga, men Thant vurderte enda sterkere virkemidler, med makt å gjøre slutt på Tshombe's planer. Da UNF fortsatt ble ydmyket av gendarmerne, eskalerte den politiske uro til militær spenning. Da katangeserne feiret sin årsdag for frihet, for eksempel, blokkerte FN-myndigheter veien inn til Élisabethville av frykt for den 2 000 mann sterke "æresvakt" som skulle marsjere i de forventede parader. Flere tusen sivile demonstrerte umiddelbart mot denne unilaterale aksjon. To måneder senere beslsgla lokale myndigheter flere jernbanevogner med utstyr og forsyninger for ONUC operasjoner og flere Gurkha fredsbevarende soldater ble skadet av umerkede landminer ved Katangas grense.
En etterfølgere rapport, utarbeidet av Brookings Institution indikerte at Katangas regime kjøpte nye militære fly og økte styrken på sin arme, rapporterte at de hadde til disposisjon 40 000 tropper og gendarmere, i det minste 400 leisodater og minst 20 fly. Disse tall var overdrevne . Generalsekretørens kontor svarte med økende handelsanksjoner, og flere medlemsland i United Kingdom, spesielt, forsatte å innføre embargo for å tvinge frem en politisk løsning.
Den 20. desember annonserte American State Department at de ville sende en militær misjon til Katanga, et forslag som ble sterkt kritisert av både hvite og sorte katangesere. I det minste protesterte hundre lokale studenter, mange av dem europeere foran United States konsulat. Kongos regjering og Østblokklandene sa seg enig . Men det ble snart klart at Katanga's ønske om internasjonal anerkjennelse var dødsdømt; høyt trykk for direkte handling, økende amerikanske interesser, den militanta holdning blant UNF kommandanter og Belgias forsikring om å slutte å støtte rebeltegjeringen, alle forslslsg krevde kraftigere skyts mot Moise Tshombe i nær fremtid.

Mynter

Det viktigste "minne" om Katanga er tre mynter med navnet: I omløp ble 1 og 5 Franc slått i Bronse og en 5 franc minnemynt slått i Gull, alle datert 1961,  5 Franc i gull ble slått i 20 000 eksemplarer.