Invasjonen av Sicilia

Bakgrunn

Etter at de allierte hadde kommet frem til at det ikke var mulig å gjennomføre noen invasjon av Frankrike i 1943, bestemte man  at de styrkene som hadde vunnet felttoget i Nord-Afrika skulle benyttes til å erobre den italienske øya Sicilia. Den militære målsettingen var både å eliminere aksemaktenes fly- og marinebaser på øya og slik sikre tryggere passasje for alliert skipsfart i Middelhavet, og å bane vei for en eventuell invasjon av selve Italia. Videre ønsket en å true styrkene i resten av Italia og sette de italienske styresmaktene under press, for å få dem til å gå ut av krigen. Dernest var tanken å binde opp store styrker for aksemaktene i sør, og dermed svekke mulighetene for å bygge opp og ytterligere styrke forsvaret av Frankrike. En invasjon av Fastlands-Italia var før operasjon Torch kun sett på som et sekundært mål, da særlig amerikanerne ikke ønsket dette dersom det gikk på bekostning av, eller ville forsinke, en invasjon av Frankrike. Men under Quebec-konferansen 17. – 24. august 1943 ble man enige om at styrkene på Sicilia skulle invadere Italia, og også besette Sardinia og Korsika.
Den allierte øverstkommanderende for invasjonen var amerikaneren Dwight D. Eisenhower. Bakkestyrkene besto av den britiske Åttende armé, under ledelse av general Bernard Montgomery, og den amerikanske Syvende armé, under ledelse av general George Patton. På Sicilia stod den 6. italienske armé med 200 000 mann, fordelt på fire mobile divisjoner og seks kystforsvarsdivisjoner, og de tyske 15. pansergrenaderdivisjon og panserdivisjon «Herman Göring», under kommando av den italienske generalen Alfredo Guzzoni.

Alliert landgang

Det var liten storm da den allierte landgangen ble igangsatt natten mellom 9. og 10. juli, noe som førte til at særlig de amerikanske fallskjermstyrkene ble spredt utover et større område enn planlagt, og disse ble ikke i hovedsak samlet før 14. juli.
Det dårlige været gjorde også landgangen fra sjøen vanskelig, men inneholdt også et overraskelsesmoment, da forsvarerne ikke regnet med noe angrep i slikt vær.
Om kvelden 10. juli var imidlertid sju allierte divisjoner, tre britiske, tre amerikanske og en canadisk etablerte på stranden, og havnen i Siracusa var erobret.

Videre operasjoner innover på øya

Harold Alexanders plan var å etablere en linje mellom Licata i vest og Catania i øst før de britiske styrkene forlot kysten for å starte operasjoner med sikte på å ta resten av øya. Sentralt i denne planen var å bygge opp styrkene og erobre flystriper. Den britiske Åttende armé hadde derfor som hovedoppgave å erobre Pachino flyplass på Kapp Passero og havnen i Siracusa før den rykket nordover for å ta havnene i Augusta og Catania. Sjuende arme skule erobre havnen i Licata og flyplassene i Ponte Olivo, Biscari og Comiso. Deretter skulle den sikre Åttendes armes venstre flanke.

Aksemaktenes evakuering

De tyske og italienske styrkene igangsatte en full-skala evakuering i perioden 11. til 17. august. I løpet av denne perioden beordret Hans-Valentin Hube periodevise tilbaketrekninger på mellom 8 og 24 km pr natt for å holde de allierte styrkene på avstand, blant annet ved å minelegge områdene de trakk seg tilbake fra. Etter hvert som fronten ble kortere som følge av tilbaketrekningen, kunne nye avdelinger frigjøres for evakuering. De allierte forsøkte et amfibieangrep mot de tretirerende styrkene 15. august, men dette endte ut i ingenting da aksemaktene allerede hadde forlatt området.
Den tyske og italienske evakueringen viste seg ganske vellykket, da de allierte ikke var i stand til å forhindre at de foretok en kontrollert tilbaketrekning eller å forstyrre overfarten over Messinastredet. Stredet ble beskyttet av 120 tunge og 112 lette anti-luftskyts. Dette var satt opp på begge sider av stredet, og gjorde det svært vanskelig for allierte fly å hindre evakueringen.
18. august meldte den tyske overkommandoen av 60 000 soldater hadde lyktes i å evakuere øya. Det tilsvarende italienske antallet var 75 000.