google/wiki40b huggingface dataset:
Tempelhof internasjonale lufthavn

Historie

Området hvor lufthavnen ligger ble brukt til militærparader fra 1720 til begynnelsen av første verdenskrig. Franskmannen Armand Zipfel foretok den første flyoppvisningen ved Tempelhof i 1909, fulgt av Orville Wright senere samme år. Tempelhof lufthavn ble etablert av Transportministeriet i oktober 1923, og var verdens første lufthavn med en underjordisk jernbanestasjon. I 1926 ble Lufthansa etablert der. Tempelhof var frem til stengningen en av verdens eldste fortsatt operative lufthavner.
Tempelhof var den ene av Europas tre ikoniske lufthavner fra før andre verdenskrig, sammen med Londons nå stengte Croydon Airport og Aéroport de Paris - Le Bourget. Den opprinnelige terminalbygningen ble oppført i 1927, men som ledd i Albert Speers ombyggingsplaner for Berlin ble den erstattet av en ny terminal, bygget i granitt i neoklassisistisk stil mellom 1936 og 1941 og er et typisk eksempel på nasjonalsosialistisk arkitektur med Ernst Sagebiel som arkitekt. Denne bygningen på 300 000 m² fordelt på åtte etasjer over bakken og tre under var lenge en av verdens største bygninger. På 1930-tallet mottok Tempelhof et stort antall prominente tilreisende til Berlin. Weserwerke startet senere krigsproduksjon i den nye bygningen for å montere  Junkers Ju 87 bombere og senere Focke-Wulf Fw 190 jagere.
Etter annen verdenskrig havnet Tempelhof i den amerikanske sektoren av Berlin, og kommersiell flyvning startet igjen da American Overseas Airlines åpnet en rute fra Berlin til New York 18. mai 1946. Virkelig berømt ble Tempelhof under Berlinblokaden mellom 26. juni 1948 og 12. mai 1949, da Sovjetunionen forsøkte å sulte ut Vest-Berlins befolkning ved å blokkere all trafikk på vei og jernbane. Tempelhof var flyplassen hvor en stor del av de allierte forsyningene ble fløyet inn. Boeing demonstrerte sin prototype 727, det første jettransportflyet, her i 1964, og den amerikanske hærens C-5 Galaxy landet på flyplassen i 1971 som første «storromfly» (wide-body aircraft). Pan Am og British Airways flyttet sin virksomhet til den nye Berlin-Tegel-lufthavnen 1. september 1975. Etter den tyske gjenforeningen forlot amerikanerne Berlin, og president Bill Clinton døpte det nye Boeing-flyet C17A Globemaster III 96-0006 «Spirit of Berlin» i Tempelhof 14. mai 1998.

Tempelhofer Freiheit

Berlins regjering fremla 5. mars 2008 planer for en fremtidig utnyttelse av hele flyplassområdet under prosjekttittelen Tempelhofer Freiheit. Prosjektet skal omfatte rullebanene, terminalbygningene og det øvrige areal. Fra 8. mai 2010 er rullebanene tilgjengelige for publikum og området er kalt Tempelhofparken.
War FTP Daemon

War FTP Daemon eller bare warftp er norskutviklet FTP-serverprogramvare for Microsoft Windows. Programmet er utviklet av bergenseren  Jarle ("jgaa") Aase. Programmet var den første gratis FTP server for Windows da det ble utgitt i 1996, og det første for denne plattformen som tilbydde nedlastingsratioer.
Warftp er fortsatt gratis («freeware») med noen restriksjoner (det kan ikke benyttes av militære eller offentlige institusjoner, med unntak av skoler/universitet).
60. strategiske missildivisjon

60. strategiske missildivisjon —  underlagt 27. strategiske rakettarmé i De strategiske raketttyrkene, ligger i Svetlyj i kommunen Tatisjtsjevo i Saratov oblast.
Divisjonen har 10 strategiske missilregiment med missiler i silo, spredte rundt landsbyene Tatisjtsjevo, Atkarsk og Petrovsk.
Grindheim

Grindheim er en tidligere norsk kommune i Vest-Agder, opprettet som egen kommune første gang i 1902. Før dette, fra 1837 til 1901, var Grindheim en del av Bjelland og Grindheim kommune. I 1964 ble Grindheim og Konsmo slått sammen til Audnedal kommune.
Største tettsted i kommunen var Byremo, her finner man bl.a Grindheim kirke.
De eldre kommunale arkivkildene for kommunen finnes i dag hos Interkommunalt arkiv i Vest-Agder IKS (IKAVA). Dette inkluderer protokoller fra for eksempel kommunestyre, formannskap, fattigstyre, skolestyre og arkiver med blant annet personopplysninger i form av klientarkiver, skatteprotokoller og skoleprotokoller.
NM i roing 1968

NM i roing 1968 ble arrangert i regi av Norges Roforbund. 
Kongepokalen ble vunnet av Bærum Roklubb (åtter med Arne Hegna, Åke Fiskerstrand, Svein Nielsen, Finn Tveter, Ingolf Kristiansen, Per Brodal, Tom Welo og Ole Nafstad).
NM i mangekamp 1929

NM i mangekamp 1929 var en del av NM i friidrett 1929.
Det ble konkurrert i femkamp og tikamp for menn. 
Mesterskapet i femkamp ble arrangert på Kongsberg 27. juni.
Mesterskapet i tikamp ble arrangert i Gjøvik 27.-28. juli.
Nathorst Land

Nathorst Land er et landområde på det sørlige Spitsbergen, Svalbard. Det avgrenses mot nord av Van Mijenfjorden, mot øst av Heer Land, mot sør av Van Keulenfjorden og Torell Land, og mot vest av Bellsund.
Nathorst Land er relativt isdekt, med fjell opptil nesten 1 200 meter. Fjellformene er høyest og brattest mot nord. Det er ingen bosettinger i Nathorst Land.
Det er ingen vernesoner, nasjonal- eller naturparker i Nathorst Land, og det er meldeplikt hos Sysselmannen ved ferdsel.
Landområdet er oppkalt etter den svenske polarforskeren, geologen og paleobotanikeren Alfred Gabriel Nathorst (1850-1921). Nathorst var professor ved Naturhistoriska riksmuseet i Stockholm og han ledet ekspedisjoner til Svalbard i 1870, 1882 og 1898, og til Grønland i 1899.
Flukten fra Apeplaneten

Handling

Zira, Cornelius og deres kollega Dr. Milo (Sal Mineo) klarer å rømme fra den ødelagte Apeplaneten ved å reparere Taylors sunkne romskip. Romskipet havner inn i en tidsmur og de lander atter på jorden, men i en helt annen tid: 1971. Soldatene som tar imot de strandede astronautene ved sjøkanten blir sjokkert da de tar av seg hjelmene og sender dem alle i fangenskap i en Zoologisk hage. Men når en av dem etterhvert røper at de kan snakke blir de mottatt av det amerikanske folk som helter, og behandlet deretter. Men det hele snur seg når det blir klart at Zira er gravid. En konsulent ved Det hvite hus, Dr. Otto Hasslein (Eric Braeden), frykter nemlig at en snakkende apeunge kan være starten på en hel klan av snakkende aper som etterhvert vil ta over makten på kloden. En jakt på Zira, Cornelius og deres nyfødte unge starter, for de må for all del uskadeliggjøres, for å sikre menneskets fremtid. Zira og Cornelius får hjelp av veterinærene Lewis Dixon (Bradford Dillman) og Stephanie Branton (Natalie Trundy), samt sirkusdirektør og dyreelsker Armando (Ricardo Montalban). De gjemmes til å begynne med på hans sirkus, men når Hasslein beordrer at alle dyrehager og sirkus skal finkjemmes, må de finne en annen løsning og beslutter derfor å sende dem avgårde på et skip lokalisert i en øde havn. Skipet blir åsted for et dramatisk klimaks med tragisk utgang for flere.

Om filmen

Denne tredje filmen er ganske forskjellig fra de to første, men budskapet er det samme; våre fordommer mot det ukjente og de som er annerledes enn oss. Til tross for at den berører en rekke alvorlige tema er dette kanskje den morsomste av Apeplanet-filmene, med en rekke mer eller mindre humoristiske scener som finner sted mellom menneskene og apene.
Flukten fra Apeplaneten fikk brukbar mottakelse av kritikerne. Variety omtalte den som en fremragende oppfølger som nesten var like god som den første filmen og den har fått 78 % på Rotten Tomatoes. Filmen blir av mange ansett som den beste av oppfølgerne. Den fikk imidlertid bare en moderat kommersiell suksess og innbrakte drøyt 12 millioner dollar i USA, mot drøyt 17 millioner dollar for den forrige og over 32 millioner dollar for den første filmen.
Russekeila

Russekeila er en 2 km bred bukt nord på Nordenskiöldkysten og helt vest i Nordenskiöld Land, Svalbard. Bukta ligger midt mellom Isfjord Radio og Kapp Starostin, og er en del av Festningen Geotopvernområde. Russekeila er kjent for tufter av pomor-russiske fangsthytter. Linnéelva renner ut i bukta, bare 3 km oppe i elva starter Linnévatnet. Bukta Russekeila avgrenses av Lewinodden i vest og Nimrododden i øst, oppkalt etter fangstselskaper som tok utmål her. Lengre vest følger Kapp Mineral, Randvikodden og Kapp Linné (med Isfjord Radio).
Innerst i Russekeila ligger en viktig russisk pomor-fangsthytte fra 1800-tallet, og videre to andre hustufter, gravplass og et russekors fra samme periode.
Russekeila ble tatt som utmål av russeren Arthur S. Lewin i 1904, og utmålet strakk seg bort til Kapp Linné ved åpne havet 3,5 km mot nordvest. Lewin fikk oppført ei hytte øst i Russekeila (på Nimrododden) i 1914, og det ble siden brukt til fangstformål men det forfalt totalt i mellomkrigstiden. Utmålet som Russekeila tilhørte var på 68,7 km². Lewin bygde for øvrig også hytter på Kapp Mineral, sør for Kapp Linné, og ved foten av Linnéfjella. Han disponerte også fangsthytta Camp Anthon.
Anleggene inngikk i grenseområdet mellom det som utgjorde Fangstfelt 8 (Kapp Linné). Området ble brukt i norsk pelsdyrfangst i tiden før andre verdenskrig. 
På vestsiden av Russekeila (på Lewinodden) reiste Hvalfangstselskapet Nimrod et provisorisk hus, som også ble overtatt av Staten i 1933. Her på Lewinodden finnes også et minnesmerke fra andre verdenskrig. 
I nyere har det blitt reist ekspedisjons- og fritidsbygninger i østre del av indre bukt. Helt øst på Nimrododden er det ikke lenger vesentlig synlige rester av verken Lewins hytte eller annen menneskelig aktivitet.
Stortingsvalget 1949

Viktige politiske saker i stortingsperioden

Det nyvalgte Stortinget kom sammen i januar 1950. 
I løpet av perioden ble stadig færre varer underlagt rasjonering. I april 1950 ble rasjoneringen av fett, sjokolade, og sukkertøy opphevet, mens i juli ble rasjoneringen av kjøtt opphevet. I desember 1951 ble det slutt på tekstilrasjoneringen, mens kaffe og sukker var rasjonert frem til september 1952.
Den 20. november 1950 vedtok Stortinget enstemmig en ny tellemåte. Former som «to og tyve» og «én og tredve» ble erstattet av henholdsvis «tjueto» og «trettien». Byttet ble begrunnet med samordning med engelsk og svensk, og skulle også hindre at folk slo telefonnummer feil på grunn av at tall ble opplest i gal rekkefølge. Statsadministrasjonen implementerte den nye tellemåten sommeren 1951, mens den ble innført i skolen samme høst. 14. desember året etter ble Norsk språknemnd vedtatt opprettet.
I april 1951 vedtok Stortinget å øke omsetningsavgiften fra 6,25 til 10 prosent. 
Høsten 1951 tiltrådte Norge Europarådets menneskerettighetskonvensjon. Året etter gikk Norge inn i Nordisk råd.
Australian Open 1985

Australian Open 1985
Kurt Wallander

Kurt Wallander er en litterær figur i en serie krimromaner skrevet av Henning Mankell. Kurt Wallander er en politietterforsker fra Ystad som i bøkene løser ulike mordgåter. Han er en skilt middelaldrende mann som i blant får besøk av sin datter. Han elsker operamusikk og hører ofte på det. Han lever ikke særlig sunt og helsen hans har begynt å skrante. Han besøker i blant sin gamle far som bor på landet og livnærer seg av å male.
Flere av bøkene har blitt filmatisert som TV-serier og langfilmer og Wallander har da blitt spilt av Rolf Lassgård. I filmserien som ble påbegynt i 2005 og som produseres av bl.a. TV4, med Wallander - Før frosten som første film, spilles Wallander av Krister Henriksson. Allikevel spilte Rolf Lassgård igjen Wallander i filmene Steget efter (film), Brandvägg (film) og Pyramiden (film). Disse inngikk ikke i samme serie som Krister Henrikssons filmer, og er produsert bl.a. av SVT.
Jan Guillou lånte inn Kurt Wallander i den tiende Hamilton-boken En medborgare höjd över varje misstanke (1995). Guillou og Mankell skrev sammen TV-serien Talismanen (der helten heter Wallton som en ordlek på deras respektive romanhelter Wallander og Hamilton) og her forekommer også Kurt Wallander, nå spilt av Lennart Jähkel.
I den britiske versjonen blir Kurt Wallander spilt av Kenneth Branagh. Det var Branagh selv som bad om å få spille rollen, siden han liker bøkene.
Torbern Torbernssøn Skaktavl

Bakgrunn

Han var sønn av Torbern Torbernssøn Skaktavl d.e. (død før 1594) og Inger Jørgensdatter Valravn. Han vokste opp på storgården Nordvi i Stange, en gård som farfaren Thorbjørn Olufsen Skaktavl hadde kommet til ved å gifte seg med den adelige dattera til Mogens Trulsson Handingmann som i 1521 hadde ervervet seg Nordvi.  Nordvi ligger litt øst for Ottestad.
Faren døde da Torbern var omkring fire år.  Den adelige moren giftet seg med den ikke-adelige stefaren Hans Wincke som var fogd i Hedmark. Dette blandede ekteskapet ga risiko for at familien mistet de adelige rettighetene forbundet med gården de bodde på (Nordvi).
Forfatterforeningen av 1952

Forfatterforeningen av 1952 ble stiftet den 28. april 1952 av 32 norske forfattere i protest mot at Den norske Forfatterforening (DnF) lot seg representere i Norsk språknemnd, som hadde som formålsparagraf å arbeide for samnorsk. Forfatterne mente at forfatterforeningen skulle arbeide til beste for alle sine medlemmer, og at en representasjon i Norsk språknemnd ville motarbeide interessene til dem som motsatte seg en statlig styrt sprogpolitikk. Arnulf Øverland, som hadde vært formann i DnF fra 1923 til 1928, ble den nye foreningens formann, mens Sigurd Hoel ble formann i dens litterære råd. Andre forfattere som meldte seg inn i den nye foreningen var blant andre André Bjerke, Agnar Mykle, Claes Gill (som tok initiativet til bruddet), Terje Stigen, Jens Bjørneboe, Carl Keilhau, Per Arneberg, Aasmund Brynildsen, Francis Bull, Finn Bø, Solveig Christov, Odd Eidem, Ebba Haslund, Helge Ingstad, Erik Krag, Øistein Parmann, Gunnar Reiss-Andersen, Cora Sandel, Gabriel Scott, Ernst Sørensen, Trygve Braatøy og Peter Wessel Zappfe. Medlemskapet besto hovedsakelig, men ikke utelukkende, av riksmålsforfattere. Blant annet var nynorskforfatteren Aslaug Vaa medlem.
Forfatterforeningen av 1952 gikk til søksmål mot DnF, igjen med begrunnelsen at arbeidet for samnorsk var i strid med DnFs formålsparagraf. Saksøkerne tapte imidlertid saken i Oslo Byrett i 1957, og lyktes heller ikke i Høyesterett.
Opprettelsen av Norsk språknemnd førte forøvrig ikke bare til full splittelse i Forfatterforeningen, men også til Foreldreaksjonen mot samnorsk i skolen, som i 1952 rakk å samle over 400 000 underskrifter mot den offentlige sprogpolitikken.
Forfatterforeningen av 1952 gikk tilbake til Den norske Forfatterforening i 1966 efter at den såkalte Vogt-komiteen la frem sin innstilling. Idet Forfatterforeningen av 1952 også hadde noen medlemmer som ikke var skjønnlitterære forfattere, medførte sammenslåingen at Den norske Forfatterforening for første gang siden 1896 fikk medlemmer fra fagprosa-siden.
Dagmarkorset

Dagmarkorset er et relikviekors i gull og emalje, utført som et hengesmykke og tilhører
det danske Nationalmuseets samlinger. 
Smykket er hult i korsarmen, har en høyde på 4,3 cm, er 2,9 cm bredt og har en tykkelse på 0,3 cm. Det er sannsynligvis laget i Bysants rundt år 1000–1200 e.Kr., uten at man vet dette med sikkerhet. Den ene siden av korset har en fremstilling av den korsfestede Kristus, på den andre siden ser man Kristus som dommer, sammen med Maria og Johannes Døperen i tillegg til helgnene Basilios den store og Johannes Khrysostomos.
Korset skal ha blitt funnet i en grav i St. Bendts kirke i Ringsted i 1683 da man helt eller delvis
sløyfet gravene til dronning Dagmar og Richiza da prost Christian Blichfeld ville anlegge en grav for sin ektefelle. Korset ble levert inn til Det kongelige kunstkammer i 1695. Det ble da hevdet at det kom fra dronning Dagmars grav og siden da har det vært kjent som Dagmarkorset. Det finnes imidlertid ikke noe bevis for dette og korset kan også ha ligget i graven til Richiza.
Opp gjennom middelalderen oppsto det flere myter rundt dronning Dagmar og hun er beskrevet i flere folkeviser. I nasjonalromantikken på 1800-tallet vokste interessen. Da den danske prinsessen Alexandra, datter av senere Christian IX giftet seg med senere Edvard VII av Storbritannia, ga Frederik VII henne en kopi av korset i gave. Det har siden blitt en tradisjon å gi jenter et dagmarkors i dåps- eller konfirmasjonsgave.
Svartfot-sammenslutningen

Svartfot-sammenslutningen (engelsk: Blackfoot Confederacy) eller Niitsitapi («Det opprinnelige folket») er det kollektive navnet på en sammenslutning av tre beslektede indianerstammer eller opprinnelige stammer i de kanadiske provinsene Saskatchewan, Alberta, og Britisk Columbia. Svartfot betegner også en nordamerikansk stamme i Montana i USA, piegan-svartfot. Det er tre stammer i Canada: Siksikáwa (de egentlige svartfotindianere), Kainai (Káínaa, «blodere», det vil si slekt), og nordlige pieganere, og en stamme i USA: sørlige pieganere i Montana.
Opprinnelig besto sammenslutning av svartfotstammene av tre folk (nasjoner eller stammer) basert på slektskap og dialekt, men alle snakket et felles språk, svartfotspråket, som var et språk innenfor den algonkinske språkfamilien. De allierte seg senere med «Tsuu T'ina-folket» («Sarcee»), som de ikke var i slekt med og som ble sammenslått i fellesskapet, og for en tid også med Atsina-folket («Gros Ventres»).
Historisk sett var medlemsfolkene av sammenslutningen nomadiske bisonjegere og ørretfiskere som strakte seg utover store områder innenfor det beltet som kalles for Great Plains «De store slettene» vestlige og sentrale Nord-Amerika, særskilt økologisk sett den delvis skrinne prærien med kort gress. De fulgte bisonflokkene som strakk seg mellom det som i dag er USA og Canada så langt nord som til Bowelven. På første halvdel av 1700-tallet fikk de hester og geværer fra hvite handelsmenn og deres mellommenn, creeindianere og assiniboinere. Med hester og geværer kunne svartfotindianerne utvide deres områder på bekostning av andre stammer. De var også i stand til å utvide rekkevidden av bisonjakten.
Den systematisk kommersielle biosonjakten av hvite jegere på 1800-tallet kom svært nær til å utrydde fullstendig bisonflokkene og således endelig endre urbefolkningens levevis på de store slettene da deres hovedkilde til næring ikke lenger eksisterte. Perioder med sult og forsakelser fulgte og svartfotstammene ble tvunget til å tilpasse seg kvegfarmer og gårdsbruk og bosette seg innenfor reservater. På 1870-tallet signerte de avtaler med både USA og Canada hvor de avga det meste av sine landområder i bytte for årlige tilskudd på mat og medisinsk hjelp, foruten også hjelp i landbruk. Uansett har svartfotene strebet etter å opprettholde deres tradisjonelle språk og kultur i møte med assimileringspolitikken til både Canada og USA.
Barclay James Harvest

Historie

Etter det tidlige gjennombruddet med denne utgivelsen i Storbritannia dro bandet først ut på det europeiske musikkmarkedet med sin
utgivelse Gone to Earth, som blant annet ble en salgsuksess i Tyskland. Woolly Wolstenholme, som ga Barclay James Harvest sitt særpreg og vante lydbilde på 1970-tallet med instrumentet mellotron, forlot gruppa i 1979. Wolstenholme startet på en kort solokarriere før han la opp sin musikalske karriere og begynte med landbruk.
De resterende tre medlemmene fortsatte for øvrig i bandet, og høydepunktet for bandet var da de spilte en gratiskonsert foran Riksdagsbygningen i Berlin med over 250 000 tilskuere den 30. august 1980. Barclay James Harvest ble også det første vestlige rockebandet som spilte en åpen friluftskonsert ved Treptower Park i Øst-Berlin under Den tyske demokratiske republikk den 14. juli 1987, for over 170 000 tilskuere. Bandet fortsatte med tre medlemmer, med forskjellige gjestemusikere i støtte, helt til 1998. For øvrig var noen av utgivelsene som kom ut på 1990-tallet gitt ut under det forkortede navnet BJH.
I 1998 gjorde musikalske uenigheter til at de eksisterende tre bandmedlemmene ble enige om å ta et friår. John Lees ga likevel ut et album hvor han mikset nye låter med klassikere fra Barclay James Harvest kalt Nexus, under navnet Barclay James Harvest through the eyes of John Lees. Woolly Wolstenholme gjorde comeback og både spilte samt komponerte for dette bandet. Som følge av dette gikk  Les Holroyd og Mel Pritchard sammen om å spille inn album under navnet Barclay James Harvest featuring Les Holroyd. Mel Pritchard døde av et hjerteinfarkt i 2004. 
Lees og Wolstenholme turnerte fortsatt sammen under navnet 'Barclay James Harvest through the eyes of John Lees', hovedsakelig i Storbritannia og Tyskland frem til Wolstenholme døde i desember 2010. Blant annet opptrådte de på flere festivaler i England sommeren 2009. Wolstenholme var frem til sin død også aktiv med sitt prosjekt Mæstoso som kom ut med en plateutgivelse i 2008, samt arbeid med MandalaBand og en oppfølger til utgivelsen The Eye of Wendor fra 1975.
Hilde Benjamin

Bakgrunn

Hilde Lange studerte jus fra 1921 til 1924 i Berlin, Heidelberg og Hamburg. Etter å ha tatt assessoreksamen arbeidet hun som advokat i Berlin for organisasjonen Rote Hilfe Deutschlands fra 1928 til 1933.
I 1926 ble hun gift med Georg Benjamin, som tilhørte en jødisk familie og var bror av forfatteren og filosofen Walter Benjamin. Svogeren begikk selvmord mens han befant seg på flukt ved den fransk-spanske grensen i 1940, mens mannen døde i konsentrasjonsleiren Mauthausen i 1942. Hilde Benjamin ble medlem av Kommunistische Partei Deutschlands i 1927. Etter å fått inndratt advokatbevillingen i 1933 arbeidet hun som juridisk rådgiver for det sovjetiske handelskammeret i Berlin, og fra 1939 til 1945 arbeidet hun i konfeksjonsindustrien.
Søsteren Ruth Lange pleide omgang med fysikeren Paul Rosbaud, Storbritannias viktigste spion i Tyskland. Ruth Lange var tysk mester i diskos og hadde verdensrekord i kulestøt. På slutten av krigen sørget Benjamin for at Rosbaud fikk mat og pass fra sovjetiske myndigheter, men da sovjeterne begynte å forhøre Rosbaud sørget Eric Welsh for å få ham ut av Berlin iført britisk uniform. Ruth Lange brøt kontakten med søsteren etter krigen.

Juridisk karriere

Etter annen verdenskrig ble hun ansatt i DDRs justisvesen, og var fra 1949 til 1953 visepresident for DDRs høyesterett. I 1946 ble hun medlem av SED.
Med sitt «folkedommerkonsept» sørget Benjamin for fortsatt mulighet i det tidlige DDR for en viss rettspleie. I den forbindelse påberopte hun seg blant andre Andrej Januarjevitsj Vysjinskij, statsadvokat ved skueprosessene i Moskva fra 1936 til 1938: dennes taler ville «ikke bare formidle grunnleggende kunnskaper om statens og rettens teori, men også om deres praksis». Benjamin var først med som rådgiver ved Waldheim-prosessene. Senere var hun rettens formann under ialt 13 prosesser mot politisk opposisjonelle, sosialdemokrater og andre, deriblant under Solvay-prosessen i Bernburg og skueprosessen i Dessau i 1950. Til forskjell fra forbundsrepublikken hadde DDR ikke avskaffet dødsstraff, og Benjamin avsa to dødsdommer fra 1949 til 1953 (mot Johann Burianek og Wolfgang Kaiser), ved siden av tukthusstraffer på tilsammen 550 år og 15 ganger livstid. I den anledning ble hun i vestlige tidsskrifter også kalt «Den røde giljotin», «Røde Hilde» eller «Blodige Hilde».
Fra 1949 til 1967 satt hun i Folkekammeret, og fra 1954 til 1989 var hun medlem av sentralkomitéen i SED. Hun etterfulgte Max Fechner som justisminister i 1953, men måtte trekke seg «av helsegrunner» i 1967 etter ønske fra Walter Ulbricht. Årsaken var hennes harde dommer, som også for DDR-regimet gikk for langt. Av samme årsak ble hun ikke utnevnt til noen ny dommerstilling.
Benjamin skrev flere av DDRs lover som regulerte rettsvesenet, og var dessuten formann for kommisjonen for utarbeidelse av ny straffelov. Fra 1967 til sin død var hun professor i rettshistorie ved Det tyske akademi for stats- og rettsvitenskap i Potsdam-Babelsberg.
Hun mottok flere kommunistiske ordener, og døde få måneder før DDRs sammenbrudd.