Christine de Pisan

Liv og virke

Christine de Pisan ble født i Venezia i Italia i 1364 som datter av Tommaso di Benvenuto da Pizzano (Thomas de Pisan), en lege, professor i astrologi og kansler av republikken Venezia. Etter at hans datter ble født aksepterte Thomas de Pisan en stilling ved kong Karl V av Frankrikes hoff som kongens astrolog, alkymist og lege. I dette adelige miljøet ved hoffet kunne Christine de Pisan forfølge sine intellektuelle interesser. Med hell klarte hun å utdanne seg selv i språk, i klassikerne og den tidlige renessansens humanisme ved at kongens bibliotek huset et stort antall manuskripter. Hun etablerte seg dog ikke som forfatter eller utnyttet sin store intellektuelle kapasitet før hun ble enke i en alder av 24 år.
Christine giftet seg med Etienne du Castel, en kongelig hoffsekretær, da hun var atten. Hun fødte tre barn, en datter (som gikk i et dominikansk kloster i Poissy i 1397 som følge for kongens datter Marie), en sønn Jean, og et barn som døde i barndommen. Hennes familieliv ble truet i 1390 da hennes ektemann plutselig døde i en epidemi på et oppdrag fra kongen i Beauvais og hun var etterlatt alene til å opprettholde en stor husholdning og betale sin avdøde ektemanns omfattende gjeld. Da hun forsøkte å samle penger fra hennes ektemanns eiendommer møtte hun kompliserte saksmål. For å forsørge seg selv og familien begynte hun å skrive. I 1393 skrev hun kjærlighetsballader som fikk oppmerksomhet hos rike beskyttere ved hoffet som ble fengslet av nyheten av en kvinnelig forfatter og fikk henne til dikte tekster om deres egne romantiske eventyr. De Pisans produksjon i denne perioden var omfattende. Mellom 1393 og 1412 skrev hun over tre hundre ballader og mange korte dikt.
I 1401–1402 deltok De Pisans i det som er Frankrikes første kjente litterære diskusjon og det bidro til at hun kunne bevege seg utenfor hoffets rammer og til slutt etablerte henne som en forfatter opptatt av kvinners posisjon i samfunnet. I løpet av disse årene ble hun involvert i en berømt litterær debatt da hun stilte spørsmål ved innholdet til Jean de Meuns store diktverk Roseromanen. Skrevet på 1200-tallet drev Roseromanens siste del en grov satire over konvensjonene om høvisk kjærlighet mens den samtidig kritisk avbildet kvinner som ingenting annet enn kyniske forførere. Hun protesterte spesielt mot bruken av vulgære og rent ut pornografiske skildringer i Jean de Meuns allegoriske dikt. Hun argumenterte at disse ordene og skildringene svertet og nedvurderte den anstendige og naturlige seksualfunksjon, og at et slik språk var malplassert for kvinnelige figurer som Fornuft. I henhold til de Pisan brukte edle kvinner ikke et slikt språk. Hennes kritikk stammet hovedsakelig fra hennes overbevisning om at Jean de Meun bevisst baktalte kvinner i Roseromanen.
Debatten i seg selv ble meget omfattende og ved slutten av den var ikke den prinsipielle saken ikke lenger de Meuns litterære tekst, men isteden, grunnet de Pisans deltagelse, den urettferdige baktalelsen og svertingen av kvinner i litterære tekster. Debatten bidro til å etablere de Pisans ry som en kvinnelige intellektuell som kunne hevde seg selv og stå opp for sin plass i den mannsdominerte litterære elite. Hun fortsatte også siden å gjendrive fornærmende litterære behandlinger av kvinner.

Forfatterskap

Ved 1405 hadde Christine de Pisan fullført hennes mest betydelige litterære verker, Boken om Damenes by (La Cité des dames) og Rikdommen til Damenes by, eller Boken om de tre dyder til kvinners undervisning (Livre des trois virtus à l'enseignement des dames). Den første av disse forsøkte å vise til viktigheten av kvinners bidrag til samfunnet opp gjennom historien, og den andre strevet etter å lære kvinner i alle samfunnslag om hvordan man kunne kultivere nyttige kvaliteter for å motbevise veksten av kvinneforakt (misogyni)
Hennes siste større verk var et dikt som lovpriste Jeanne d’Arc, bondepiken som påtok seg en sjelden og uvant rolle ved å organisere det franske militære motstanden mot den engelske herredømme tidlig på 1400-tallet. Skrevet i 1429 feiret Fortellingen om Jeanne d'Arc (Ditié de Jeanne d'Arc) framtoningen av en kvinnelig militær leder som i henhold til Christine de Pisan rettferdiggjorde og belønnet alle kvinners anstrengelser for å forsvare sitt eget kjønn.
Etter å ha fullført dette diktet synes det som om hun i en alder av 65 år besluttet å avslutte sin litterære karriere. Den nøyaktige datoen for hennes død er ikke kjent. Isteden har hennes arv fortsatt på grunn av den stemme som hun skapte og etablerte som en autoritativ retoriker.
I løpet av «Querelle du Roman de la Rose» – debatten om Roseromanen – ga de Pisan et tilsvar til Jean de Montreuil som hadde skrevet en avhandling som forsvarte de kvinneforaktelige uttrykkene i Roseromanen. Hun begynte med å kreve at hennes motpart som var «en ekspert i retorikk» i sammenligning med henne selv, «en kvinne uvitende om finurlige forståelse og smidig sinnelag». I dette unnskyldende svaret forringet hun bevisst sin egen stil. Hun gikk inn i en retorisk strategi ved å skrive det motsatte av hennes egentlige mening, kjent som antifrasis.
Boken om Damenes by skrapte Christine de Pisan en symbolsk by hvor kvinner ble verdsatt og forsvart. Ettersom hun ikke noen litterær feministisk tradisjon å trekke på konstruerte hun tre allegoriske formødre: «Fornuft», «Rettferdighet» og «Rettskaffenhet». Hun gikk inn i en dialog mellom spørsmål og svar med disse allegoriske figurene fra en feministisk synsvinkel. Disse konstruerte kvinnene løftet forfatteren opp fra hennes fortvilelse over samtidens kvinneforakt og sammen dannet de et forum hvor saker som hadde konsekvenser for alle kvinner ble debattert. Kun kvinnelige stemmer, eksempler og meninger ga bevis i teksten. Gjennom Fornuft argumenterte hun kvinnelige stereotyper kan bli forhindret kun om kvinner kan få delta i den mannsdominerte samtalen. Hun ga eksempler på kvinners bedrifter, mange er lånt fra Giovanni Boccaccio, ikke bare fra hans bok om berømte kvinner, men også fra Decameronen.
I Rikdommen til Damenes by framhevet Christine de Pisan den troverdige effekten i kvinners tale og handlinger i dagliglivet. I denne teksten argumenterte forfatteren at kvinner må anerkjenne og fremme deres evner til å skape fred. Denne evnen vil tillate kvinner å megle mellom ektemann og undersåtter. Hun hevdet også at baktalende og ærekrenkende tale brøt ned ens ære og truet søsterbåndene mellom kvinner. Hun argumenterte deretter «dyktighet i å resonnere skulle være en del av alle kvinners moralske forråd». En kvinnes påvirkning blir realisert når hennes tale tilsvarer renhet, dydighet og beherskelse. Christine de Pisan viste at retorikk er et mektig redskap som kvinner kunne benytte for å avgjøre motsetninger og for forsvare seg selv. Hun presenterte en konkret strategi som tillot alle kvinner, uavhengig av deres status, for å underminere den dominerende, patriarkalske samtalen.
I boken Christines syn (Avision Christine) fra 1405 innledet hun ved å si: «Jeg hadde tilbakelagt halvparten av min pilegrimsvandring» og den skildret en allegorisk reise til tre uhåndgripelige verdener hvor Frankrike selv i kvinneskikkelse taler om krigens ulykker.
Hennes ballader samlet hun i et verk kalt Hundre ballader mellom elskeren og hans kvinne (Cent ballades d’Amant et de Dame), 1405. Dialogen går skiftevis mellom mannen og kvinnen i en fortløpende kjærlighetshistorie. Således skapte hun en likevekt mellom kjønnene også på dette området.

Innflytelse

Christine de Pisan bidro til den retoriske tradisjonen som en kvinne som motsa den enerådende offentlige samtalen i hennes tid. Retoriske lærde har studert intensivt hennes strategier for overtalelser. Det har blitt konkludert at de Pisan hadde smidd suksessfullt en retorisk identitet for seg selv og således oppmuntret alle kvinner til å favne denne identiteten til å motsi kvinneforaktelige tanker og utsagn gjennom en overbevisende dialog.