Astrid Løken

Motstandsbevegelsen

Løken var under andre verdenskrig i ledelsen av den illegale norske etterretningsorganisasjonen XU. Hun ble rekruttert våren 1941 mens hun var student ved Zoologisk laboratorium på Blindern. Fra høsten 1941 var hun med i ledelsen av organisasjonen og hun klarte å holde det gående helt til freden i 1945. Astrid Løken var en av XU-medlemmene med lengst tjeneste i organisasjonen. Mange andre måtte flykte til Sverige, men hun klarte å holde seg utenfor okkupasjonsmaktens mistanker. XU var en organisasjon som var basert på ekstremt hemmelighold for å redusere skadevirkninger av medlemmer som ble tatt til fange. Løken kjente derfor til svært få andre medlemmer. En av de hun samarbeidet med var fysikeren Otto Øgrim som hun kjente fra tidligere og som også klarte å holde seg gående til krigsslutt. Som medlem av sentralledelsen i Oslo var hun en av de få som kjente til sentralen i Geitemyrsveien 48 og hennes viktigste arbeidsoppgaver var koordinering og videreformidling av informasjonen som kom inn til denne sentralen. Blant annet fraktet hun materiale til Øgrim for fotografering.
Astrid Løken utførte også arbeid for XU i felten. Her kom hennes posisjon som humleforsker til nytte: I 1943 tilbrakte hun halvannen måned på Hardangervidda i områder som var såkalte sperresoner med generelt ferdselsforbud. Løken fikk tillatelse til dette fordi hun skulle samle data om humler. Dette var så sensitivt at det var Reichskommisar Terboven selv som måtte gi den endelige tillatelsen. Med base på Liseth pensjonat kunne hun fritt vandre rundt å fotografere broer, veier og terreng siden området var forbudt for nordmenn og tyskerne ikke var spesielt ivrige på å undersøke fjellheimen I tillegg til all etterretningsinformasjonen samlet hun data til en vitenskapelig publikasjon om humler (publisert i 1950).
I likhet med den andre kvinnen i XUs ledelse, nestlederen Anne-Sofie Østvedt, ønsket Løken å glemme arbeidet hun utførte under krigen og hun konsentrerte seg om sin biologiske forskning. Det tok nærmere 50 år før hun snakket om krigsinnsatsen og hun ga noen få intervjuer til sin død i 2008.

Entomologien

Etter krigen hadde hun et 1,5 års forskningsopphold i USA. Tilbake i Norge fikk hun i 1947 en stilling som vitenskapelig assistent ved Institutt for biavl ved Norges landbrukshøgskole på Ås. I 1949 ble hun konstituert som konservator ved Zoologisk museum ved Universitetet i Bergen.  I 1973 ble hun førstekonservator ved samme sted.  Hennes største oppgaver ved museet i Bergen var en omorganisering og utvidelse av den store insektsamlingen. Hun var også engasjert i å foreta feltundersøker og studier av insekter og at insektsamlingen måtte bearbeides for publikasjoner.
Løkens spesialinteresse var humler (Bombus) og her gjorde hun omfattende feltarbeid i store deler av Norge. I 1973 resulterte dette i hennes store monografi Studies on Scandinavian Bumble bees. som dannet grunnlaget for hennes dr. philos. grad. Hun publiserte flere artikler om lushatthumle (Bombus consobrinus) og dens forhold til tyrihjelm (oks. lushatt, Aconitum lycoctonum ssp. septentrionale), planta som har gitt humla det norske navnet og som er humlas aller viktigste kilde til næring (i hovedsak nektar).
Astrid Løken var i en årrekke aktiv i Norsk entomologisk forening. Hun var det første kvinnelige medlem i foreningen.  Hun ble i 1991 æresmedlem i foreningen.
Da hun flyttet tilbake til Oslo, som pensjonist, fikk hun arbeidsplass ved Zoologisk institutt, UiO.  Hun fortsatte sitt arbeide på humler.  En periode var hun seniorforsker i NAVF og publiserte et større arbeid om slekten gjøkhumler (Bombus tidl. Psithyrus). Hun har også utgitt to hefter i serien Norske Insektabeller om humler og om stikkevepser.