Tak

Tak på en bygning er den eller de øverste tekkende delene av en bygning. Dets viktigst oppgave er å beskytte huset mot klimatiske påkjenninger som nedbør, vind, solstråling, varme og kulde. I tillegg til de bygningstekniske funksjonene gir taket et viktig bidrag til bygningens arkitektoniske uttrykk. Utseendet avhenger både av form og taktekking. 
I dagligtalen brukes ordet tak ofte om det som i fagspråket kalles himling, det vil si den øvre avgrensningen av et innvendig rom, eller undersiden av hvert etasjeskille.

Ordet «tak»

Etymologisk er ordet i nært beslektet med verbet å tekke. Norrønt þak kunne bety både «hustak», «overdekning» eller det vanligste tekkematerialet, never. I noen dialekter (bl.a. i Setesdal og Ryfylke) brukes ordet tak om bjørkenever, mens et hustak kalles toke.
Betegnelsen «tak» brukes også om annet enn bygninger:  biltak, vogntak, telttak osv. Vi kan også tale om tak i naturlige grotter eller huler, eller i utsprengte tunneler eller rom i fjell. 
Ordet tak brukes også ofte i overført betydning som metafor eller bilde på den øvre og uoverstigelige grensen for et fenomen, i uttrykk som «å stange hodet i taket», «stor takhøyde» eller «lavt under taket» (i en organisasjon eller et politisk parti), «kostnadstak» eller «pristak», og «å bo under samme tak». Ordet kan også brukes poetisk, som i omtalen av Himalaya som «verdens tak» eller Jotunheimen som «Norges tak».

Takkonstruksjoner

De fleste tak har bærekonstruksjoner av trevirke. Blant de eldste er skjelettkonstruksjoner av staur og greiner til forskjellige former for telt og gammer. Andre gamle konstruksjoner er åstak med åser av grovere stokker, brukt både til flate tak, pulttak og saltak, og sperretak med skråstilte sperrer av rundtømmer eller firhogne stokker, oftest i saltak eller pulttak. Sperrer kan også bli understøttet av en mønsås i husets møne, eller av sideåser. Sperrer kan også inngå i sammensatte sperrebind sammen med bjelker, hanebjelker og andre konstruktive ledd. Kraftige sperrebind eller sperrebukker kan også brukes til å understøtte åstak med lange spenn.
Taktekkingen kan i noen tak festes direkte til bærekonstruksjonen, som moderne former for platetekking, eller til lekter på sperrene, som i tradisjonelle halmtak og steintak. Andre tekkemåter krever som underlag et taktro av bord, staur eller kvister, som i torvtak eller tak av adobe. 
Stein eller tegl ble allerede i oldtiden brukt til å bære tak i form av hvelv eller kupler, i middelalderen også til tak båret av murte ribber. 
I 1800-årene kom bærekonstruksjoner av stålbjelker eller fagverk av stål i bruk, og tidlig på 1900-tallet ble armert betong tatt i bruk til dekker og tak i form av støpte plater, eller til bærende takbjelker. I nyere tid er det også utviklet prefabrikerte elementer til tak.

Taktekking

Mange ulike plantematerialer har vært brukt til å tekke tak. Flere steder i Sør-Skandinavia og på Kontinentet var det vanlig å tekke tak  med takrør, et 2–3 meter høyt gras som vokser i myrer, grunne sjøer og ved havstrender, og som under visse forutsetninger egner seg godt til taktekking. I tropiske områder der det vokser palmetrær har man ofte brukt palmegreinene til å tekke tak med. I Nord-Europa og andre strøk med mye bjørk ble never ofte brukt til taktekking, som regel tynget ned av trematerialer, stein eller torv. Torvtak med never har vært den vanligste tekkemåten i Norge. I de siste tiårene er det også uavhengig av torvtakstradisjonen utviklet grønne tak med levende vekster på.
Trevirke har vært mye brukt til taktekking av kløyvinger eller bord, og av kortere spon, fliser eller stikker. Spontak var vanlig på de norske stavkirkene. Steinheller, særlig av skifer, er også et velkjent materiale til tekking, i Norge særlig fra slutten av 1700-årene. 
Takstein har siden oldtiden vært laget av tegl, og i nyere tid også av betong. I middelalderen tok man i burk plarter av metall, særlig bly eller kobber, og i nyere tid av jern i form av plater eller bølgeblikk. På 1800-tallet kom takpapp i bruk, og mot slutten av 1900-tallet folier og plater av plast