Miguel Obando Bravo

Liv og virke

Miguel Obando Bravo kom fra en bondefamilie. Han kom fra samme sted som sandinista-lederen, politikeren og presidenten Daniel Ortega.
Han trådte tidlig inn i salesianerordenen (S.D.B.) og studerte filosofi, katolsk teologi og pastoralpsykologi i El Salvador, Guatemala, Colombia og Venezuela.

Prest

I 1958 ble han presteviet av erkebiskop Giuseppe Paupini, en italiensk pavelig diplomat som hadde sitt virke i Nicaragua, og arbeidet deretter i ordenens skoler bl.a. som matematikk- og fysikklærer. I 1959 ble han disiplinarprefekt ved salesianernes seminar i San Salvador og i 1961 ved ordenens Rinaldi-institutt.

Biskop, erkebiskop

I 1968 utnevnte pave Paul VI ham til hjelpebiskop av Matagalpa. I denne perioden i Matagalpa viet han spesiell pastoral oppmerksomhet til campesinos og deres akutte problemer.
To år etter ble han erkebiskop av Managua. Under diktatoren Anastasio Somoza Debayles styre ble Obando Bravo en av anførerne for den aktive motstanden mot ham.
I et hyrdebrev skrevet i juni 1979 uttrykte erkaviskopen seg forsåelsesfullt til sandinistaenes bruk av væpnet maklt for å styrte Somoza-regimet og oppfordret nicaraguanerne til ikke å frykte sosialisme. Som følge av sin kritikk av Somoza-regimet ble Obando wofte omtalt av regjeringen som «Comandante Miguel», som om han var en sandinistaleder.
Senere, da Somoza-regimet ble styrtet, engasjerte han seg også mot Sandinista-regimet, som han helt fra begynnelsen ble skeptisk til.
Obando ble en klar opponent med den korrupsjon som satte sitt preg på Anastasio Somoza styre sent på 1970-tallet, og fremførte sin kritikk i hyrdebrev og i artikler han skrev i Boletín de la Arquidiócesis de Managua. Han kritiserte den korrupsjon som preget håndteringen av midlene som skulle gjelpe de rammede etter jordskjelvet i Managua i 1972, og kritiserte nNasjonalgarden for brudd mot menneskelige rettigheter. Han bidro til å delegitimere regimed da han nektet å ta i mot den Mercedes som Somoza skjenket ham og ved å holde seg vorte fra offisielle statsakter og -seremonier.
Obandos holdning til sandinistene endret seg dramatisk tidlig på 1980-tallet; han ble etterhvert den kraftigste motstemmen i landet mot deres revolusjonsregjering. Han avviste den såkalte «folkets kirke» (radikal geistlighet som støttet frigjøringsteologi), og nedla forbud mot Misa Campesina Nicaragüense (en messeliturgi utviklet av dem for nicaraguanske bønder). Han krevde respekt for den katolske kirkelovs bestemmelse at geistligheten ikke skulle påta seg borgerlige myndighetsoppgaver.
Obando opponerte mot det han kalte sandinistenes «gudløse kommunisme». Han kritiserte deres politikk, som tvungen militærtjeneste, innskrenkelse av pressefrihet, og konkrete sandinistiske menneskerettsovertredelser. Sandinistene hevdet på sin side at han sviktet ved ikke å fordømme den større USA gav til Contras-bevegelsen og -geriljaen. Tidlig hadde erkebiskop Obando sagt at dersom det ble verifisert at Contras krenket mennekerettighetene, da ville han fordømme dem, men dette fulgte han ikke opp. Frontene mellom erkebiskopen og sandinistene var blitt så skarpe at dette ikke var noe han ville begi seg inn på; tvert i mot kom det til stadig skarpere konfrontasjoner mellom Obando y Bravo og sandinistregjeringen. Sandinistene, som allerede i juli 1984 hadde utvist ti utenlandske prester (som hadde uttrykt solidaritet med en annen religiøs personlighet som myndighetene beskyldte for å være kontrarevolusjonæt), angrep nå Obando gjentatte ganger i det offentlige. Sandinistene nøt på dette tidspunkt en betydelig støtte i befolkningen, men denne episoden var klart med på å skade denne oppslutningen, og kardinal Obandos popularitet ble styrket.

Kardinal

Pave Johannes Paul II kreerte Miguel Obando Bravo til kardinal i 1985. Hans avgang som erkebiskop av Managua ble offentliggjort 1. april 2005, dagen før pave Johannes Paul II døde.
Den 14. mars 2007 kunngjorde han i en pressekonferanse at han hadde akseptert en henvendelse fra president Daniel Ortega om å lede en kommisjon for fred og forsoning som blant annet skulle passe på implementeringen av den avtale som var inngått med nicaraguanere som var blitt rammet av borgerkrigen i 1980-årene. Han godtok vervet «a título personal», etter at han etter henvendelse til Pavestolen og audiens for pave Benedikt XVI fire dager før hadde fått aksept for dette og ble bedr av paven om å «arbeide for den nicaraguanske families forsoning».