Morgenbladet

Etablering og gjennombrudd

Ideen til avisen kom fra boktrykker Niels Wulfsberg, også kalt «Norges første avisentrepenør», og planen for den nye avisen ble utarbeidet gjennom et «prospectus» av Wulfsberg i 1818.  Wulfsberg sto bak den første utgaven av Morgenbladet, som ble utgitt den 1. januar 1819, hvilket gjør avisen til Norges første dagsavis og generelt en av Norges aller eldste aviser. Wulfsberg utgav til tross for at enkelte krefter mente at man hadde nok aviser i landet. Morgenbladet utkom samtidig med aviser som Nationalbladet, Drammens Tidende, Budstikken og Rigstidende. Avisen kom med undertittelen «En daglig Avis af alle Slags Indhold» og ble trykket av det Wulfbergske Boktrykkeri under faktor Rasmus Hviid. Avisens opprinnelige format var 20 x 20 cm, mindre enn dagens tabloidformat, og bestod av fire sider. Dette formatet ble beholdt i 17 år.
Gjennombruddet for Morgenbladet kom trolig i mai 1819 under en brann på de viktige planketomtene i Christiania. Brannen varte i flere døgn, og dette førte til et økt behov for nyhetsmeddelelser. I 1821 ble Wulfsberg avisens første stortingskorrespondent. Referater fra Stortinget var noe nytt i norske aviser, og Wulfsbergs innsats førte til en økning i leserskaren under stortingssesjonen. Samme år trakk Wulfsberg seg som redaktør for avisen. 
Trykkeren Rasmus Hviid overtok styringen av avisen sammen med sin trolovede, velbeslåtte Else Marie Ring, og de to klarte sammen å unngå at avisen gikk konkurs. Utover 1820-årene ble Morgenbladet ansett som en av Norges viktigste aviser, og avisen markerte seg med blant annet sterke meninger om konstitusjonen med Sverige, en beklagelse av at Stortinget ikke feiret grunnlovsdagen den 17. mai 1829 og ved å trykke den svært kontroversielle forfatterinnen Germaine de Staël.

Opposisjonskongen Stabell

I 1831 fikk avisen Norges første redaktør som førte en langsiktig politisk linje, nemlig Adolf Bredo Stabell, som hadde en fortid som jurist. Med inspirasjon fra utlandet innførte Stabell skrivingen av en lederartikkel i avisen, og i løpet av få år innførte han en mer moderne balanse mellom nyheter, kommentarer, debatt og annonser. Stabell ble avisens stemme utad, og han måtte etter hvert avfinne seg med å bli kalt «Opposisjonskongen» på grunn av sitt ståsted i spissen for den liberale opposisjonen i Norge. Stabell brukte Grunnloven som avisens manifest for dens liberale ståsted. Dette førte til at avisen Den Constitutionelle ble skapt som en mer regjeringsvennlig konkurrent. De to avisene var hyppig uenige, særlig med hensyn til dikterne Henrik Wergeland og Johan Sebastian Welhaven, om enn synspunktene på de to varierte i avisene. Stabell fikk Ludvig Kristensen Daa inn i avisen som medarbeider i 1841. Samme år hadde Morgenbladet, som til da hadde nytt godt av Wergelands bidrag i avisen, en stor disputt med Wergeland, blant annet på grunn av uenighet mellom Wergeland og Daa. Det medførte at avisen først nektet Wergeland spalteplass, for så å anklage ham for å være upassende som biskop fordi han var «opirret og i slet Lune», og at Wergeland, etter å ha forfattet «Mig Selv», kuttet samarbeid i en treårsperiode. Diktet ble innsendt til avisen, men returnert av Stabell. Gjennom sitt politiske ståsted og uavhengighetsideal i Morgenbladet, ble Stabell en av de fremste bidragsyterne til utformingen av den norske redaktørrollen.

Fallende betydning

Under andre verdenskrig inntok Morgenbladet en fast holdning under sjefredaktørene Olaf Gjærløw og Fredrik Ramm. I 1941 ble sjefredaktørene sittende i tysk fangenskap, og i april 1943 ble avisen, da redigert av Rolv Werner Erichsen, stanset av den tyske okkupasjonsmakten. I 1945 kom Gjærløw tilbake som sjefredaktør i en fireårsperiode. Opplagsutviklingen etter krigen var negativ, for mens avisen før krigen hadde vært en av landets store konservative aviser, hadde den tvungne stansen under krigen gitt konkurrenten Aftenposten, som fikk utkomme under hele krigen, et stort forsprang.
Avisen var et av de viktigste fora for norsk antroposofi i 1940-, 1950- og 1960-årene, særlig i de periodene Øistein Parmann og Erik Egeland var avisens kulturredaktører. Niels Chr. Geelmuyden har ment at «det ekte og opprinnelige Morgenblad gikk egentlig dukken i 1972, da Erik Egeland og hans enestående kulturredaksjon til dels ble avskjediget og til dels frosset ut.» I 1950-årene stod kampen mot samnorsk, sosialisme og kulturradikalisme sentralt i Morgenbladet, og da avisen oppfordret til lovbrudd i anledning kampen mot samnorsken sa sosialisten Trygve Bull: «For første gang på 105 år går Morgenbladet inn for revolusjon.»
I 1963 ble Birger Kildal erstattet med Christian Christensen som sjefredaktør, til protester fra både avismedarbeidere, tre styremedlemmer og Rolf Stranger (som trakk seg som ordfører i representantskapet). Man håpet at Christensen skulle forbedre avisens vanskelige økonomi, noe han ikke klarte. Som sjefredaktør ble Christensen kjent under signaturen «C.C.» og fikk også fast spalteplass i Dagbladet. Avisens fremtoning i denne perioden har av Roald Helgheim blitt beskrevet som reaksjonær. Journalist Odd Eidem konkluderte med at «Morgenbladet er eneste bevis på et liv etter døden.» I 1982 trakk Christensen seg som sjefredaktør, og året etter ble Morgenbladet overtatt av stiftelsen Libertas, etter mange år med økonomiske problemer og nedgang i opplagstallet.
Libertas solgte avisen til forretningsmannen og Fremskrittsparti-politikeren Hroar Hansen i 1987. Hansen ansatte Hans Geelmuyden som sjefredaktør, og avisen ble definert som en uavhengig nyhets- og kommentaravis. Ved tiltredelsen uttalte Geelmuyden at Morgenbladet skulle bli høyresidens svar på Dagbladet og samtidig fortsette sin seriøse linje. Formatet ble lagt om fra fullformat til tabloid. Allerede i 1988 trakk Geelmuyden og det meste av redaksjonen seg etter konflikter med eieren om avisens redaksjonelle profil. Det ble innsatt en ny redaksjonell ledelse med Hansen selv som ansvarlig redaktør, og avisen endret politisk plattform i retning liberalismen og nærmet seg Fremskrittspartiet.

Fornyelse og vekst

Hroar Hansen solgte Morgenbladet til IT-gründeren Truls Lie i 1993, og Lie, som også tok over som ansvarlig redaktør, utviklet avisen til en uavhengig kultur- og kommentaravis. Avisen utkom etter hvert som ukeavis, og formatet ble endret tilbake til fullformat. I denne tiden fikk avisen også en liberal-radikal og intellektuell profil. I likhet med Hroar Hansen opplevde også Truls Lie sterke konflikter med de ansatte i avisen i sin periode som eier, hvilket førte til at han i 2003 valgte å selge avisen og trekke seg som ansvarlig redaktør.
Morgenbladet A/S ble i 2003 kjøpt opp av Dagsavisen, stiftelsen Fritt Ord og Forlagskonsult (Bjørn Smith-Simonsen) i fellesskap, og Alf van der Hagen ble ansatt som ny ansvarlig redaktør. Samtidig ble formatet lagt om fra fullformat til tabloid igjen. Dagsavisen ble kjøpt ut av Fritt Ord og Forlagskonsult i 2008. De nåværende eierne og redaksjonen har utviklet avisen til en ukentlig kultur- og kommentaravis med sterkt økende opplag gjennom 2000-tallet. I tråd med denne profilen har avisen initiert kanonkåringer som «Morgenbladets 12 viktigste kunstverk» (2005),  «Morgenbladets 12 viktigste byggverk» (2007) fra etterkrigstiden. Musikkrangeringen «Morgenbladet topp 100» for norske plater ble presentert i 2011, og i 2012 hadde de en artikkelserie hvor landets ti fremste forskere under 40 år ble kåret. I 2016 arrangerte de kårlingen «fantastiske formidlere», hvor de skulle utpeke de ti beste forelesere ved norske universiteter og høyskoler. 
I 2013 kjøpte NHST Media Group, som også eier Dagens Næringsliv, 49 prosent av aksjene i Morgenbladet. I 2016 økte de eierandelen til 90,1 prosent, i tråd med en opsjon inngått ved det første oppkjøpet. Morgenbladet flyttet i 2016 til Christian Krohgs gate i Oslo, der også NHST og Dagens Næringsliv holder til. 
Undersøkelser viser at Morgenbladets lesere i all hovedsak er høyt utdannet, ansatt innen akademia, i departementer eller innenfor kulturlivet, bosatt i landets fem største byer, mens over halvparten er under 40 år.