Gresk kunst i antikken

Gresk kunst i antikken betegner de kunstformer, hovedsakelig skulptur, vasemaleri og arkitektur, som ble skapt i Hellas i løpet av antikken. Hellas har en rik og variert kunsthistorie som går rundt 5000 år tilbake, med den minoiske sivilisasjon og senere den hellenistiske sivilisasjon. Gresk kunst påvirket Romerrikets kunst og ble selv påvirket av østlige kunstretninger. Det aller meste av europeisk kunst under de påfølgende 2000 årene har forholdt seg direkte eller indirekte til den greske kunsten.

Innledning

Antikkens greske kunst har hatt en enorm innflytelse på kulturene i tallrike land fra oldtiden og opp til nåtiden, spesielt innenfor skulptur og arkitektur. I vest på romersk kunst i Romerriket hovedsakelig avledet fra greske modeller. I øst innviet Aleksander den stores erobringer flere land i en utveksling mellom greske, sentralasiatiske og indiske kulturer, noe som resulterte i blant annet gresk-buddhistisk kunst med forgreining så langt unna som til Japan. I kjølvannet av renessansen i Europa inspirerte den humanistiske estetikk og høye standard av gresk kunst generasjoner av europeiske kunstnere. Godt inn på 1800-tallet dominerte den klassiske tradisjonen som ble avledet fra gresk kunst kunsten i den vestlige verden.

Selvbevisst egenart

Den greske sivilisasjon skiller fra de andre sivilisasjonene i Egypt og Midtøsten. Mens den egyptiske sivilisasjonen var et homogent, uforanderlig hydralistisk samfunn under en hersker, farao, i et klart avgrenset geografisk område, var den greske sivilisasjonen forskjellig i nær alle aspekter.
Hellas dannet ingen klart avgrenset geografisk område, men spredde seg over den greske halvøya, over øyene i Egeerhavet og langs kysten av Anatolia. Det var greske samfunn langs Svartehavet, i sørlige Italia og på Sicilia, og så langt unna som langs kysten av Frankrike og i Spania. Grekerne var desentraliserte, kun knyttet sammen via sjøveiene, og de hadde ingen felles politisk enhet eller felles styre. Den greske verden besto av en rekke selvstyrte bystater som hyppig lå i krig med hverandre, styrt av enkeltindivider, mindre grupper eller av et flertall; tyranner, oligarki eller demokrati – begreper som er alle greske, noe også ordet for politikk er, avledet av polis (by), i betydningen «selvstyrt by».
Grekerne, eller hellenerne som de kalte seg selv, var selv meget selvbevisst om at de hadde en felles kultur, hva Herodot på 400-tallet f.Kr. kalte for «vi er alle av samme slag og de den samme tale, vår felles helligdommer for gudene og ritualer, våre felles sedevaner».
Grekerne var sjøfarende og kom tidlig i kontakt med andre sivilisasjoner, blant annet den egyptiske, og lærte sannsynligvis billedhoggerkunsten herfra. De første skulpturene ble gjort i tre, xoanon, men skulpturer hogget ut av stein tok antagelig utgangspunkt i den egyptiske formelen oppdelingen av kroppen, et abstrakt numerisk system for proporsjon, men frigjorde seg snart fra det fastlagte skjemaet. Hvor egypterne hadde en tradisjonstung kunnskap om hvordan det menneskelige legemet var oppbygd, tok grekerne et mer empirisk tilnærming og benyttet sansene få se hvordan kroppen faktisk så ut. «Den store oppvåkningen», som den engelske kunsthistorikeren Ernst Gombrich kaller det: oppdagelsen av naturgjengivelsen.
Kunsthistorikere har sporet den greske kunsten i tre påvirkninger: etterlevninger fra den kretisk-mykenske kulturen (eller Egeisk kultur), bidrag fra dorerne, og ikke minst lærdom fra assyrere og egyptere. Lærdom fra øst, fra Anatolia og bortenfor, ga påvirkning som utjevnet den europeiske geometriske stilen mot en voksende naturalisme.
Grekerne overtok antagelig også den egyptiske metoden å forbedre en steinblokk ved å tegne statuens omriss, overført på deres egen steintype. Her var grekerne heldige da stein fra Paros, kjent for sin hvite marmor, og fra andre øyer i Egeerhavet, og fra fjellene Hymettos og Pentélikon, hadde en særdeles vakker, nærmest gyllent, lysende skjær i fargen.

Den mannlige nakenhet

En orientalsk, østlig påvirkning er også tilstede i de første utskjæringer av menneskefigurer, eksempelvis i utskjæring i elfenben av en knelende gutt som viser syrisk eller fønikisk behandling i detaljene, men figuren har allerede et karakteristisk gresk element i seg ved at figuren er naken. Hverken i Egypt eller i Midtøsten er mannlig nakenhet vanlig i kunsten. Ved å kle av figuren ble grekerne opptatt av musklene og huden på en avslørende og nyskapende måte som det egyptiske skjemaet ikke tillot. Den skulpturelle nakenhet var dog forbeholdt mannlige figurer. Når grekerne opptok den fønikiske fruktbarhets- og modergudinnen Astarte som Afrodite ble hun kledd opp og dekket til, og det kvinnelige legeme ble ikke behandlet i sin fulle form før ut på 300-tallet f.Kr.
Dyrkelsen av den mannlige nakenhet er blitt forklart i en aristokratisk krigerkultur, og i den greske praksis å opptre naken i atletiske øvelser (atleter var også soldater), men dens opprinnelse kan ha sin bakgrunn i å knytte nakenhet i en tidligere dyrkelse av andakt og ærefrykt i religiøs, orientalsk kunst. Den greske nakenhet har alltid vært noe merkelig for andre sivilisasjoner. Engelsk språk har i motsetning til norsk et skille mellom «naked» og «nude». Å være naken (naked) er å bli fratatt klærne og innebærer et element av forlegenhet mens avkledd (nude) har en dannet bruk uten forlegenhet. 
Den nakne greske yngling, fjernt fra alderdommens forfall, reflekterte en selvbevisst, elitistisk syn ikke bare på det greske samfunn i henhold til andre «barbariske» samfunn, men også på et mannsdominert samfunn som «henviste kvinner til hjemmet, smilte til pederasti og synes aldri å ha tvilt på menns overlegenhet, i skjønnhet såvel som styrke». Men de første greske statuer, hovedsakelig avbildninger av guden Apollon, var ikke vakre, men stive og mindre naturlige enn deres egyptiske forbilder som hadde to karakteristikker: de var ideelle og tydelige, perfeksjonert gjennom tusener av år. Gresk kunst starter med et konsept om den perfekte form, ikke mot en dragning av realisme, og den perfekte form er som Apollon selv, harmonisk og matematisk definert, eksempelvis definert av matematikeren Pythagoras. Før Apollon er vakker er han billedframstillingen av den ideelle, tydelige form, og deretter utvikler formen seg gradvis til etterligning, mimesis (imitasjon), anskueliggjort filosofisk av Platon og Aristoteles.
Den greske nakenstatue varierer stort i anatomisk nøyaktighet, og det har blitt gjort mange forsøk på å datere dem nærmest tiår for tiår i antagelsen av at skulptørene strebet etter stadig større naturalisme. Hvor riktig denne kronologiske antagelsen enn måtte være, synes det som om en mer naturalistisk tilnærming skjedde fra tidlig på 400-tallet f.Kr., rundt 480 f.Kr., noe som kan bevitnes i de statuer som ble revet overende under den persiske herjingen av Akropolis i Athen og senere begravd under de nye fundamentene (og således bevart for ettertiden). Også statuer, som Kritiosgutten, hogget ut ikke lenge etter katastrofen har de samme karakteristikker. Den arkaiske stivheten er erstattet av ikke bare framstående skjønnhet, men en ny ledighet hvor høyre kne er lett bøyd, tyngden flyttet mot venstre, og hodet er lett vendt mot høyre, nok til at en følelse av liv blir gitt til totaliteten. Kroppen er ikke lenger utskåret i henhold til et diagram, men i sin organiske form i naturlig balanse. Antikke kilder oppgir navnet Pythagorus fra Rhegium (ikke matematikeren) som den skulptøren som «først ga rytme og proporsjoner til sin skulpturer».

Den kvinnelige nakenhet

I antikkens Hellas er det ingen naken kvinneskulptur fra før 500-tallet f.Kr., og de var sjeldne på 400-tallet. Det var både religiøse som sosiale grunner for dette. Mens den nakne Apollon var en del av det guddommelige var det både religiøse og rituelle tabuer som førte til at Afrodite ble tildekket. Selv så sent som 300-tallet f.Kr. var den nakne Afrodite assosiert med orientalske kulter og hennes fysiske skjønnhet ble antagelig sett på som kjetteri mer enn fordømt av moralske grunner. 
Også sosialt var begrensningene tilsvarende. Hvor de mannlige atletene var nakne eller så vidt tildekket, var de greske kvinnene forvist til hjemmet, tildekket fra hode til tærne. Unntaket var spartanerne som sjokkerte de øvrige grekere med å la sine kvinner vise lårene og delta i gymnastiske øvelser. De sjeldne tegninger av nakne kvinner på greske vaser er alt annet enn gjengivelse av ideelle skjønnheter, men fra midten av 400-tallet f.Kr. synes det som om kvinnefigurer på drikkebegre er blitt mer attraktive. Istedenfor nakne ble kvinner gjengitt tildekket av tynne slør som klebet om dem, draperie mouillée, et grep som ble benyttet fra arkaisk tid og framover. Og likeledes som greske skulptører lærte seg å utforske mannlig muskelspill og skjelettstrukturen, ble de dyktige til å gjengi tekstilenes myke folder og naturlige tyngde. 
Det synes som det er først med Praxiteles og ikke minst med hans Afrodite fra Knidos at den nakne kvinneakt står fram, skjønt den er stoppet i det øyeblikket hvor hun enten kler på eller av seg. Den venstre armen holder hennes drakt mens den andre dekker skjødet, og fotstillingen er lånt fra den mannlige akt. Statuen er antagelig utført en gang rundt år 350 f.Kr. Plinius den eldre rapporterer at borgerne på øya Kos avviste statuen, men den ble tatt imot i byen Knidos i Anatolia hvor en forfatter fra senantikken har gitt livlig redegjørelse av et besøk til hennes helligdom der.
Afrodite fra Knidos var ikke den eneste gudinneskulptur av Praxitles. Han gjorde også en hvor beina og hoftene er tildekket, men brystene blottet, bevart i tallrike kopier og hvor den beste kanskje er Venus fra Arles i Louvre, men som i moderne tid er blitt restaurert på en tragisk måte. Hele overkroppen er blitt glattet ned da den franske kongen fant antydningen av muskler og ribbein avskyelig, nettopp det som var gresk kunsts reelle vesen. En annen tilsvarende antikk kvinneakt er Venus fra Milo som bidro til den hellenistiske kunstens fødsel. Epokens utallige venusfigurer har adskillig sjarm, men som det meste av kunsten i denne tiden har den mistet sin religiøse betydning og blitt underholdning og yndefull dekorasjon. Og utpå 100-tallet e.Kr. dør den nakne kvinnefiguren ut som kunstnerisk emne inntil den blir gjenfødt i renessansen.

Stiltrekk

Kunsten i antikkens Hellas er vanligvis delt stilistisk i fire perioder: geometrisk, arkaisk, klassisk og hellenistisk (se nedenfor). Den geometriske tidsalder er vanligvis datert fra rundt år 1000 f.Kr., skjønt det er en periode som rommer stor usikkerhet og hvor kunnskap om kunsten som ble skapt i de påfølgende 200 år (tradisjonelt kjent som «Den mørke tidsalder») svært sparsom. Perioden fra 600-tallet f.Kr. vitner om en langsom utvikling av den arkaiske stil slik den er eksemplifisert i svartfigurkeramikk, det vil si figurativt vasemaleri med svarte figurer. Begynnelsen på perserkrigene (480 f.Kr. til 448 f.Kr.) er vanligvis sett på som en skille mellom de arkaiske og de klassiske periodene, og regimet til Aleksander den store (336 f.Kr. til 323 f.Kr.) er hva som skiller den klassiske perioden fra den hellenistiske perioden.
I virkeligheten var det intet skarpt skille fra den ene perioden til den andre. Kunstarter ble utviklet i ulikt tempo på de ulike stedene i den greske verden, og som i alle tidsaldrer arbeidet noen kunstnere i mer innovative stiler enn andre. Sterke lokale tradisjoner, konservativ i sin karakter, og kravene til lokale religiøse kulter har gjort det mulig for kunsthistorikere å lokalisere opprinnelsen til selv omplassert kunst.

Bevart gresk kunst

Antikkens greske kunst har blitt bevart med størst hell i skulptur og arkitektur, foruten også en del mindre kunstarter som myntformgivning, keramikk og smykkekunst. Fra den arkaiske perioden har en god del malt keramikk (vasemaleri) overlevd, men disse levningene gir et feilaktig inntrykk av rekkevidden av gresk kunstuttrykk. Grekerne, som i de fleste europeiske kulturer, anså maleri som den aller høyeste form for kunst. Maleren Polygnotos fra Thasos, en øy helt nord i Egeerhavet, var virksom på midten av 400-tallet f.Kr. i Athen og ble sett på av senere grekere på samme måte som kunstvitere i dag forholder seg til Leonardo da Vinci eller Michelangelo. Hans verker var fortsatt beundret 600 år etter at hans død. I dag har ingen av disse overlevd, selv ikke som kopier.
Selv innenfor skulptur og arkitektur er det kun et fragment av det totale som har overlevd. Mange skulpturer av hedenske guder ble bevisst ødelagt i løpet av den tidlige kristne tidsalder. Når marmor blir brent ble kalk produsert og det var den ulykksalige skjebnen til det meste av gresk billedhoggerkunst i marmor i løpet av middelalderen. Likeledes førte den akutte mangelen på metaller i løpet av middelalderen som førte til at mesteparten av greske bronsestatuer ble smeltet om. De statuene som har blitt bevart gjorde det stort sett ettersom de ble brent og glemt, eller i en del tilfeller at de forsvant i havet ved skipbrudd, ulykksalig i sin tid, men heldig for ettertiden.
Det store flertallet av greske bygninger har ikke blitt bevart. De ble enten revet i krig, plyndret for bygningsmaterialer eller blitt ødelagt i løpet av de mange jordskjelv i Hellas i århundrenes løp. Kun en håndfull templer, som Parthenon og Hefaisteion-templet i Athen, har blitt spart. Fem av Verdens syv underverker ble skapt av grekere (Zevsstatuen i Olympia, Artemistempelet i Efesos, Kolossen på Rhodos, Mausoleet i Halikarnassos, og Fyrtårnet på Faros ved Alexandria) er det kun fragmenter igjen av.
Fra den arkaiske perioden av gresk kunst er vasemaleri og skulptur bortimot de eneste som former for kunst som har blitt bevart for ettertiden i et visst antall. Kun svært få eksemplarer av maleri har blitt bevart fra denne perioden. Selv om mynter først ble oppfunnet på midten av 600-tallet f.Kr. ble de ikke vanlig i det meste av den greske verden før utpå 400-tallet f.Kr.

Skåler av metall

Spesielt i de geometriske og arkaiske fasene ble produksjonen av store metallskåler et viktig uttrykk for gresk kreativitet, og en betydningsfull trinn i utviklingen av teknikker innen bronsearbeid som støpning og hamret arbeid. Tidlige helligdommer, spesielt i Olympia, hadde mange hundre slike metallskåler, anbrakt som votivgaver. I løpet av den orientaliserende perioden ble tripoder hyppig dekorert med figurative protomer (dyredekorasjoner) i form av griffer, sfinkser og andre fantastiske skapninger. Selv om store metallskåler ble mindre viktige i løpet av de arkaiske og klassiske periodene opphørte ikke produksjonen fullstendig. Vixkratéret er et berømt eksempel som er datert til ca. 530 f.Kr.

Terrakottastatuetter

Leire er et materiale som siden før den minoiske sivilisasjon og fram til hellenistiske tid ble hyppig brukt for å gjøre statuetter (småfigurer) for votivgaver eller gudebilder. I løpet av 700-tallet f.Kr. i Boiotia er det blitt funnet såkalte «bjelleidoler», kvinnelige statuetter hvor hodet er forminsket i forhold til resten av kroppen og enden av en lang nakke mens kroppen er formet som en rund bjelle. På denne tiden fikk gravene hundrevis, selv tusenvis av disse små statuetter med en rudimentær og forenklet anatomi. De representerte figurer med hevede armer, guder i apoteose.
I senere perioder mistet terrakottastatuettene sin religiøse natur og representerte fra da av figurer fra dagliglivet. På 300-tallet og 200-tallet f.Kr. viste en figurtype kjent som Tanagrastatuettene en forfinet kunst. Disse har bevart omfattende spor av overflatemaling. På den samme tiden ble det i byer som Alexandria, Smyrna eller Tarsus produsert en overflod av groteske statuetter som representerte enkeltindivider med deformasjoner, utstående øyne og forvridninger. Disse ble også laget i bronse.

Metallstatuetter

Statuetter lagd i metall, hovedsakelig bronse, var svært vanlig å finne i tidlige greske helligdommer som i Olympia hvor tusener av slike objekter, som stort sett avbildet dyr, har blitt funnet. De ble vanligvis produsert i en teknikk som involverte formstøping og kan bli betraktet som det innledende stadiet til utviklingen av den greske bronseskulpturen. 
De mest vanlige motivene i den geometriske perioden var hester og dåhjort, men også hunder, kyr og andre dyr har blitt avbildet. Menneskefigurer opptrådte stundom. Produksjonen av små votivgaver i metall fortsatte gjennom hele den greske antikken. I de klassiske og hellenistiske periodene ble mer forseggjorte bronsestatuetter, nært tilknyttet monumentale skulpturer, også vanlige.

Monumentalskulptur

De som utøvet de visuelle kunstarter, inkludert skulptur, hadde ikke høy anseelse i antikkens Hellas, og ble sett på som kun kroppsarbeidere. Den greske historikeren Plutark skrev i sin biografi over Perikles at «vi beundrer kunstverkene, men vi avskyr de som skaper dem». Dette var et vanlig syn i antikken.
I dag blir antikk gresk skulptur som regel kategorisert i tre epoker: Arkaisk, klassisk og hellenistisk.

Materialer og former

Antikke greske skulpturer ble hovedsakelig skapt i to typer materialer: stein og bronse.
Stein, spesielt marmor eller annen kalkstein av høy kvalitet, ble mest benyttet og hogget for hånd med metallredskaper. Steinskulpturer kunne være frittstående og var uthogget hele vegen rundt (skulptur) eller delvis uthogget som en del av en vegg eller bakgrunn, eksempelvis en frise eller Stele|gravstele (relieff).
Bronsestatuer hadde høyere status, men har overlevd i et mindre antall da metall var kostbart og ble gjenbrukt. Bronsestatuene ble vanligvis laget i den tapte voks-teknikken. Kryselefantin, en statuetype som var dekket av gull og elfenben, var de som smykket templene og ble sett på som den høyeste form for statuer, men bortimot ingen av disse har overlevd.
Terrakotta ble stundom benyttet for store statuer. Noen få eksempler på disse er bevart, delvis på grunn av at disse er svært skjøre. Den best kjente som har blitt bevart er en statue av Zevs som bærer Ganymedes, og ble funnet ved Olympia, utført en gang rundt 470 f.Kr. I dette tilfellet var terrakottaen malt, noe som ikke var uvanlig.

Arkaisk

Skulptur er den viktigste bevarte form for antikk gresk kunst, skjønt kun et fragment av hva som ble skapt har overlevd. Gresk skulptur, ofte i form av romerske kopier, hadde en umåtelig innflytelse i den italienske renessansen, og forble den «klassiske» modell for europeisk skulptur fram til begynnelsen av modernismen på slutten av 1800-tallet.
Inspirert av den monumentale steinskulptur i Egypt og Mesopotamia begynte grekerne i den arkaiske periode å hogge i stein. Frittstående figurer deler fastheten og den frontale fotstilling som karakteriserer østlige modeller, men deres former er mer dynamiske enn egyptisk skulptur, som eksempelvis Fruen av Auxerre og Heras torso (tidlig arkaisk tid, ca. 660-580 f.Kr., begge i Louvre, Paris). Etter omtrent 575 f.Kr. har både kvinnelige og mannlige figurer som disse de såkalte arkaiske smilet. Dette uttrykket, som ikke har noen spesifikk tilknytning til personen eller situasjonen som er framstilt, kan ha vært et grep for å gi figurene et egenartet menneskelig karaktertrekk.
Tre typer figurer var rådende — den stående nakne yngling (kouros), stående tildekket pike (kore), og sittende tildekket kvinne. Alle betoner og generaliserer de vesentlige og grunnleggende trekk hos det menneskelige legeme og viser en økende presis forståelse av den menneskelige anatomi. Ungdommene var enten statuer som hadde en gravfunksjon eller som votivgaver. Eksempler er Apollon (Metropolitan Museum of Art, New York), et tidlig verk, Strangfords Apollon fra øya Anafi (British Museum, London), et langt senere verk, og Anavyssos Kouros (Det nasjonale arkeologiske museum i Athen). Mer synlig er preget av muskler og skjelettstruktur i den sistnevnte statuen enn i tidligere verker. Stående, tildekte piker har et større uttrykksregister som i statuene Akropolismuseet i Athen. Deres drapering er skulpturert og malt med en fintfølelse og omhu som var vanlig for detaljene i denne perioden.
Grekerne besluttet således svært tidlig at den menneskelige form var den viktigste kunstneriske bestrebelsen. Ved å se deres guder i menneskelig form var det intet skille mellom det hellige og det verdslige kunsten — det menneskelige legeme var både verdslig og hellig. En mannlig nakenakt kunne like gjerne være en Apollon som året olympiske seierherre. I den arkaiske perioden var den viktigste skulpturelle form kouros (flertall kouroi), stående mannlige nakenakt, se for eksempel Biton og Kleobis. Kore (flertall korai), stående, tildekt kvinnelige akt var også vanlig, men ettersom det greske samfunn ikke tillot offentlig framsyning av kvinnelig nakenhet før på 300-tallet f.Kr. ble kore betraktet som mindre betydningsfull for den kunstneriske skulpturutviklingen.
Som med vaser og keramikk produserte grekerne ikke skulptur kun for kunstnerisk framvisning. Statuer ble bestilt av enten enkeltmedlemmer i adelen eller av staten, og ble benyttet til offentlige minnesmerker som ofringer til templene, oraklene og helligdommene (noe som stundom blir vist ved inskripsjoner på statuene) eller som merker ved gravene. Statuer i den arkaiske perioden hadde ikke til hensikt å representere bestemte individer, men var avbildninger av et ideal — skjønnhet, gudfryktighet, ære eller offer. Disse ble alltid avbildet som en ung mann, i alder fra ungdomstid til tidlig modenhet, selv plassert ved gravene til eldre borgere. Kouroi var alle stilistisk like. Graderingen i den sosiale status av den personen som bestilte statuen ble indikert i statuens størrelse enn i den kunstneriske innovasjon.

Maleri

Det er flere innbyrdes forbundet maleritradisjoner i antikkens Hellas. Grunnet deres tekniske ulikheter har de gått gjennom ulike utviklinger. Ikke alle maleriteknikker er likeverdig representert i det arkeologiske arbeidet.

Maleri på tavle

Den mest respekterte form for kunst, i henhold til forfattere som Plinius den eldre eller Pausanias, var enkeltstående, flyttbare malerier på treplater, teknisk beskrevet som maleri på tavle. Maleteknikkene som ble benyttet var enkaustisk (voks) maling og tempera. Slike malerier beskrev normalt figurative scener, inkludert portretter og stilleben; og det finnes mange beskrivelser av slike komposisjoner. De ble samlet og ofte stilt ut på offentlige steder. Pausanias beskriver slike utstillinger i Athen og i Delfi. Vi kjenner navnene på mange berømte malere fra litteraturen, hovedsakelig fra klassiske og hellenistiske periodene.
Beklageligvis på grunn av materialenes forgjengelige natur er det ikke et eneste ett av de berømte verkene som har blitt bevart for ettertiden, heller ikke kopier som også har eksistert. Den mest betydningsfulle bevarte greske eksemplarene er Pitsa-tavlene av lav kvalitet fra rundt 530 f.Kr., og en store gruppe av langt senere gresk-romerske arkeologiske levninger fra de tørre forholdene i Egypt, Fayyum-portrettene, sammen med den tilsvarende Septimius Severus-tondoen. Bysantinske ikoner er antagelig også utgått fra den enkaustisk maleritradisjonen.

Veggmaleri

Grekernes tradisjon med veggmaleri går tilbake til minst minorisk og mykensk bronsealder med de overdådige freskodekorasjonene på steder som Knossos, Tiryns og Mykene. Det er dog ikke klart om det var en fortsettelse mellom disse forgjengerne og senere gresk veggmalerier.
Veggmalerier er hyppig beskrevet hos Pausanias, og mange bilder synes å ha blitt produsert i klassisk og hellenistisk tid. Grunnet mangelen på intakte arkitektoniske bygg er svært få bevart. De mest kjente eksemplene er en monumental arkaisk scene fra 600-tallet f.Kr. av kampscene med hoplitter på innsiden av et tempel i Kalapodi (i nærheten av Theben), og de omstendelige freskoene fra 300-tallet f.Kr. på veggene i «Filips grav» og «Persefones grav» i Vergina i greske Makedonia, stundom foreslått å være nært beslektet med de maleriene av høy kvalitet nevnt over.
Den greske tradisjonen med veggmaleri er også reflektert i samtidige gravdekorasjoner i de greske koloniene i Italia, den mest berømte er Dykkerens grav (etter et bilde av en mann som stuper i sjøen). Noen forskere har foreslått at de feirede romerske freskoene på steder som Pompeii er direkte etterkommere av den greske tradisjonen og at noen av dem kan være kopier av de berømte maleriene nevnt over.