google/wiki40b huggingface dataset:
Beatrice Webb

Biografi

Webb var datter av Richard Potter, en kjent jernbanebygger, som tilrette la dor hennes brede og gode utdannelse. Hun ble i ungdommen venn og disippel av Herbert Spencer. Hun utgav i 1891 et lite men innflytelsesrikt skrift, The Cooperative Movement in Great Britain. Etter granskning av slummene i Londons bydel Soho og besøk hos fattige slektninger i Wales, der hun i 1883 ble kjent med de dårlige kår for arbeiderne i spinneriene, ble hen fast bestemt på å bli sosialforsker. Hun medvirket i Charles Booths omfattende undersøkelser og publikasjoner vedrørende arbeiderklassens livsforhold, Life and Labour of the People of London (1891–1903), og utarbeidet i denne sammenheng en tidlig teori for fagforeningsbevegelsen.
Etter å ha giftet seg i 1892 med Sidney Webb, utviklet hun sammen med ektemaken en omfattende virksomhet. Selv publiserte hun skrifter om blant annet fagforeningslovstiftning, lovbestemte minstelønner og kvinners krav på lik lønn for likt arbeid, The Case for the Factory Acts (1901), The Case for the National Minimum (1913), Men’s and Women’s Wages, Should they be Equal? (1919). 
Webb var med i Fabian Society, men begynte først ett tiår inn i dets historie å ta aktivt del i dets arbeid, som gjennom ekteparet Webb ble innrettet mot positive innsatser i politiske lovspørsmål vedrørende og om kommunal forvaltning. Hun var med å få innført i selskapets program et punkt om likestilling mellom kjønnene. Hun var representant i fattigpleielovstiftningskomiteen av 1905 og forfattet minoritetens uttalelse   1907, som fikk størst publisitet og kom til å beherske den offentlige debatten i fattigomsorgsspørsmål. Hun deltok også i flere andre statlige og kommunale komitéarbeider, og var medlem i den store komité for rekonstruksjonsarbeidet etter første verdenskrig (Reconstruction Committee, 1917). 
Hun ble også en ressurs for krigskabinettets komité 1918–19 om kvinners innsats i industrien, og i lordkanslerens rådgivende komité 1919–20 om kvinnelige dommere.
Yuzhou (Xuchang)

Yuzhou (kinesisk: 禹州; pinyin: Yǔzhōu) er en kinesisk by på fylkesnivå i Xuchang i provinsen Henan i det sentrale Kina.
Befolkningen anslås (2005) til 1,19 millioner innbyggere.
I oktober 2010 omkom et tyvetalls gruvearbeidere i en ulykke i en kullgruve i området, 16 ble innesperret.

Historie

Her lå Yangzhai, hovedstaden til staten Han under de stridende rikers tid.
Under de tre kongedømmers periode ble Yuzhou gitt til Liu Bei av Han-statsminister Cao Cao etter at han ble utnevnt til guvernør. Yuzhou var et land som grenset til Xuzhou, som i sin tur lå under general Lu Bu, og til Nanyang, Yuan Shus land.
Yuzhou var kjent som Yingchuan (颍川) under Qin-, Han- og Jin-dynastiene.
Knut Yran

Liv og virke

Knut Yran var ansatt i Aschehoug forlag fra 1950 til 1953, da han fikk sitt eget reklamebyrå i Oslo. Fra 1966 til 1980 var han sjef for designavdelinga ved Philipskonsernet i Eindhoven i Nederland og bosatte seg der. Inspirert av blant annet japansk industridesign profesjonaliserte og koordinerte han selskapets mange designuttrykk og skapte en tydeligere enhetlig stil. Han var ellers designorganisasjonen Icogradas (International Council of Graphic Design Associations) andre president fra 1966 til 1968 og styreformann i Norsk Designråd (ND) fra 1982 til 1987. Han ble utnevnt til æresmedlem av tidligere Norske Grafiske Designere, nå Grafill. 
Knut Yran illustrerte en mengde bøker og bokomslag, tegna postkort, plateomslag og ikke minst plakater, flere med Norges-reklame og troll, blant annet vinnerplakaten til vinter-OL i Oslo i 1952. Han utformet også baksida av medaljen til lekene. Han vant flere førstepremier i internasjonale tegne- og formgivningskonkurranser, deriblant World Poster Championship for sin blide reklamefigur Samegutten i 1959. Den er fortsatt i bruk som emballasjedekor på boksene med Joika. Knut Yran lagde også mange ex libris, det vil si bokeiermerker, og utgav boka Ex libris. En orientering om bokmerker i 1946.
Bildene til Knut Yran er påvirket av samtidas brukstegninger i en stilisert og dekorativ malerstil, men også av morsomme og klisjepregede reklamefigurer. Flere av de tidlige plakatene kan minne om Harald Damsleths stramme, malte motiver, men er utført med lettere og friere hånd og mer moderne i uttrykket. Yran gikk for øvrig på Damsleths reklametegnerskole like før andre verdenskrig. Han lagde siden sitt eget korrespondansekurs i tegning kalt Barnas Tegneskole.
Knut Yran gav ut diktsamlinga Verden bak dagene i 1942. Han var også produsent for den norske filmsuksessen Vi gifter oss i 1952.
Knut Yran var en tid gift med designeren Unn Søiland Dale (1926–2002). De fikk datteren, designeren, sangeren og forretningskvinnen Vigdis Augusta Yran Dale i 1956. Han var siden gift med mannekeng og fotomodell Karin Holm Yran (1933–2005) fra 1963 til sin død i 1998. Han adopterte også hennes datter Eva.
Masolino da Panicale

Tommaso di Cristoforo Fini (født rundt 1383 i Panicale, død etter 1440 i San Giovanni Valdarno), bedre kjent som Masolino da Panicale, var en italiensk renessansekunstner.

Liv og verk

Masolino gikk sannsynligvis i lære hos billedhuggeren Lorenzo Ghiberti på begynnelsen av 1400-tallet. Masolinos mest omtalte verk er freskene i kirken Santa Maria del Carmine i Firenze, som han utførte sammen med den 18 år yngre Masaccio i 1425–1428. Til tross for aldersforskjellen var det Masaccio som påvirket Masolino snarere enn omvendt. Masolino var utdannet i en gotisk, dekorativ stil som han ikke kunne eller ville frigjøre seg fra. Giorgio Vasari omtaler Masolino i sin kunstnerbiografi.

Sankt Katarinas kapell

I basilikaen San Clemente i Roma har Masolino, sannsynligvis med assistanse av Masaccio, utført en serie fresker i Sankt Katarinas kapell med motiv fra Sankt Katarinas liv. Freskene ble utført 1428–1431 på oppdrag fra kardinal Branda Castiglione.
Asamisimasa

asamisimasa er et norsk samtidsmusikkensemblet basert i Oslo. Ensemblet ble startet i 2001 av slagverker/perkusjonist Håkon Stene, sopran Janne Berglund og gitarist Anders Førisdal.
De ga ut debutalbumet Simon Steen-Andersen: Pretty Sound - Solo and Chamber Music i 2012 med muikk av den danske komponisten Simon Steen-Andersen. For albumet fikk de Spellemannprisen 2012 i klassen samtidsmusikk.
I 2015 ga de ut Neon Forest Space - asamisimasa plays the music of Øyvind Torvund med musikk av Øyvind Torvund og fikk sin andre Spellemannpris i klassen samtid under 2015-utdelingen.
Scalloway

Scalloway er et tettsted på øygruppa Shetland i Skottland med omtrent 1000 innbyggere. Scalloway ligger på Mainlands vestkyst. Tettstedet var Shetlands hovedstad frem til 1708, da hovedstaden ble flyttet til Lerwick.
Scalloway var hovedkvarteret til Shetlandsgjengen under andre verdenskrig.
I Scalloway ligger Scalloway Castle. Slottet, som ble bygget i år 1600 av jarlen Patrick Stewart, er en ruin.
Die Hard

Handling

Filmen handler om politimannen John McClane fra New York, som reiser til Los Angeles for å feire jul sammen med sin fraseparerte kone Holly og deres to barn. Holly er på juleavslutning i Nakatomi Tower der hun jobber, og McClane reiser dit for å hente henne. Mens han venter på Hollys kontor, oppdager McClane at noe ikke er som det skal. Han sniker seg ut av kontoret, og oppdager at terrorister er i ferd med å kapre bygget. Filmen handler om McClanes ensomme kamp mot terroristene, som etterhvert blir personlig. Andre sentrale roller innehas av Reginald VelJohnson (Sgt. Al Powell), Bonnie Bedelia (Holly Gennero McClane) og Alan Rickman (terroristleder Hans Gruber).

Om filmen

Die Hard ble en stor publikumssuksess og innbrakte 140,7 millioner på verdensbasis, hvorav 83 millioner i USA. Den ble den syvende mest innbringende filmen i USA i 1988. Produksjonbudsjettet var på 28 millioner dollar.
Filmen ble meget godt mottatt av kritikerne og har fått så mye som 92 % på Rotten Tomatoes.

Juletradisjon

Det har flere land blitt en tradisjon å sende de to første Die Hard-filmene i jula. Blant annet i Norge.
Kanonhallen

Kanonhallen er et kulturhus på Løren i Oslo.
Hallen, som ligger mellom Peter Møllers vei (adresse til nr 2) og Lørenparken, ble bygget av tyskerne i Løren leir under andre verdenskrig for produksjon og vedlikehold av artilleri og tyngre våpen, som store kanonløp. Området ble rekvirert av okkupasjonsmakten i 1941, som etablerte en leir på området og det ble reist flere bygninger på stedet, herunder Kanonhallen. Hallen ble tegnet av av arkitekter i Tyskland og oppført ved hjelp av sovjetiske krigsfanger. I tilknytning til hallen var det en fangeleir for sovjetiske krigsfanger.
Hærens Våpentekniske korps overtok leiren og Kanonhallen etter krigen, og denne ble brukt til produksjon og reparasjon av ammunisjon, samt skole for artilleribefal. Leiren fikk navnet Løren leir, og fra 1970 var ble anlegget brukt av Hærens forsyningskommando (HFK), som hadde laboratorievirksomhet og tekstil- og næringsmiddelsavdeling i leieren til slutten av 1990-årene. HFK flyttet til Kolsås, nå under navnet Forsvarets logistikkorganisasjon og Fellesskapasiteter.
Kanonhallen ble fredet av Riksantikvaren i 2002.
De siste årene er Kanonhallen utviklet til selskapslokale, location for tv-produksjoner og kulturhus midt i Lørenbyen. Kanon Bistro er en separat del av Kanonhallen for mindre arrangementer. Kanonhallen drives av Elvebredden Catering.
Sverdrupøya

Sverdrupøya (russisk  Остров Свердрупа; Ostrov  Sverdrupa) er en isolert øy i de sørlige områdene av Karahavet  i Russland.  Øya er dekket av tundravegetasjon. Øya ligger 120 km nord for Dikson  på kysten av Sibir. Det nærmeste landområdet er Arktitsjeskij  Institut-øyene, som ligger 90 km lenger nordøst. 
Sverdrupøya  er 15 km lang og opp mot 10 km bred, og har et areal på 70 km². Den har en bred bukt som åpner seg mot vest. Høyeste punkt er 33 meter over havet. Øya er dekket med pakkis og noe polynija om vinteren, og det er også mye isfjell om sommeren.
Sverdrupøya hører til Krasnojarsk kraj  og er en del av Det store arktiske statlige naturreservatet,  det største naturreservatet i Russland og Europa. 
Øya ble oppdaget 18. august 1893 av den norske Fram-ekspedisjon unser Fridtjof Nansen og oppdaget etter Otto Sverdrup, som var skipets kaptein og som var den første som hadde fått øye på den. Første landstigning var i august 1933 under en sovjetisk ekspedisjon ledet av Jakov Jakovlevitsj Gakkel med isbryterne Aleksander Sibirjakov og Russanov.
Sverdrupøya har sparsommelig med vegtasjon, ettersom den ligger i en polarørken. Det er blitt påvist 34 taxa av karplanter, 33 arter av moser og 27 arter av lav.
Av pattedyrer er sibirsk lemmen og sesongmessig polarrev representert. På øya hekker myrsniper og forskjellige vade-, måse- og alkefugler.
Øya må ikke forveksles med Sverdrupøyene,  en øygruppe i Dronning Elizabeth-øyene,  i Nunavut  i Canada.  Begge er derimot kalt opp etter den norske polfareren Otto Sverdrup.
Bundi

Geografi

Bundi ligger 20 kilometer fra Kota og 20 kilometer fra Jaipur, 268 meter over havet. Byen ligger i nærheten av en trang kløft og er omgitt på tre sider av Aravallifjellene. En stor mur med fire porter omkranser byen. Byen er stoppested på jernbanen mellom Chittorgarh og Kota. Byen Indragarh er kjent for det berømte templene Bijasan Mata og forfatteren Kamleshwar.

Historie

I antikken var området rundt Bundi tydeligvis bebodd av ulike lokale stammer. Bundi og den selvtitulerte fyrstelig stat er sagt å fått sitt navn fra en tidligere mann i Meena stamme som het Bunda Meena. Bundi ble tidligere kalt Bunda-Ka-Nal, hvor Nal har betydning en «smale veier».
Mimoleprodera

Utseende

En middelsstor, matt gråbrun trebukk med lange antenner. Hodet og pronotum har vage, mørke lengdestriper. Pronotum har en lang og skarp pigg midt på hver sidekant. Dekkvingene har skarpt rettvinklede "skuldre".

Levevis

Disse billene har larver som lever i død ved av løvtrær, ofte like under barken.

Utbredelse

Arten er utbredt i Asia (India).
Parvati

Parvati (sanskrit, 'fjelldatter') eller Uma ('venn, hjelper') er en hinduistisk gudinne som står for den kvinnelige gudskraften, sjakti og er konen til Shiva. Gudinnen blir dyrket i mange former, som den mektige Durga, og inkarnasjoner, som Sati. Hun er kjent under en rekke navn, som Ambika ('mor'),  Bhairavi ('fryktelig'), Gauri ('gyllen'), Kali ('svart'), Lalita ('vakker') og Sjyama ('mørk').

Mytologi

Innen hinduistisk mytologi er Parvati først og fremst den som fikk asketguden Shiva til å vende seg mot den sanselige verden og ikke bare den åndelige. Hun har mange av hans egenskaper, for eksempel evnen til å gjennomføre askese og å danse. Hun er mor til Ganesha og Murugan selv om hun ikke har født noen av dem på den tradisjonelle måten som menneskene gjør. Hun formet Ganesha i «leire» og bringte ham til verden på den måten.
Historien om Parvati forteller at hun var datter av Himavat, reinkarnasjonen av Sati, som også hadde vært gift med 
Shiva før hun døde. Parvati er gudinne for hjemmet,familien og ekteskapet.

Navnet Parvati

Parvati er brukt som jentenavn blant hinduer, men andre navn på gudinnen som Uma, Gauri og Lalita, er mer utbredt.
Ridderens datter

«Ridderens datter» er en roman av Margit Sandemo skrevet i 1980. Originalens tittel var «Riddarens dotter». Den gikk som føljetong i de nordiske utgavene av ukebladet Hjemmet. Handlingen er lagt til 1300-tallet, og forteller kjærlighetshistorien mellom Ridder Gudmunds datter, Tuva, og den onde Grev Grjots harde kriger, Ravn. Grjot gir i oppdrag å kidnappe Tuva, mishandle og drepe henne, men i stedet oppstår det en uventet forståelse mellom disse to menneskene. Selv om avstanden mellom dem er stor, utvikler det seg til slutt kjærlighet mellom Tuva og Ravn. Romanen ble utgitt som bok nr 6 i serien «Margit Sandemos beste føljetonger» i 1981.
Ada Polak

Bakgrunn

Andrea Buch vokste opp i et borgerhjem, og tok examen artium i 1933. Hun var oldebarn av Camilla Collett, søster av Camilla Wulfsberg og Ellisiv Steen, og derved også svigerinne av Sverre Steen.
Hun ble magister i kunsthistorie i 1940 ved Universitetet i Oslo. Avhandlingen Norsk glass 1739-1753 sprang ut fra hennes arbeid med en utstilling på Kunstindustrimuseet i 1939.

Kunsthistoriker

Hun var konservator ved Vestlandske kunstindustrimuseum fra 1942 til 1948, da hun giftet seg i London med advokat Alfred L. Polak og bosatte seg i England. 
Fra 1948 virket hun som frilans i samarbeid med norske kunsthistoriske fagmiljø, og ble et viktig kontaktledd mellom norske og britiske museer. I 1953 tok hun doktorgraden på avhandlingen Gammelt norsk glass, basert på grundige arkivstudier av norsk glasshistorie i den førindustrielle epoke.

Forfatter

Senere har hun utgitt flere bøker om glass, sølv, antikviteter og bedriftshistorie. Hun redigerte også en spørrespalte om antikviteter i ukebladet Kvinner og klær 1964-95, og bidro dessuten til bd 3 og 4 av Norges kunsthistorie (1981–82).
Ada Polaks faglitterære forfatterskap var både preget av hennes evne til å popularisere sine emner og vitenskapelig nybrottsarbeid. For dette mottok hun i 1980 NAVFs pris for populærevitenskapelig forskning. I 1981 ble hun statsstipendiat, og samme år utnevnt til Ridder av St. Olavs Orden.
Stabbfjorden

Stabbfjorden er et havområde i Meløy kommune i Nordland. Fjorden ligger mellom øygruppene Rørstabben eller Rørstabbvær i nordvest og Støtt eller Støttvær i sørøst. Av øyene i Støtt ligger Svenningen og Måøya mot fjorden. Stabbfjorden har en lengde på cirka 9 kilometer fra sørvest til nordøst.
Vest for Rørstabben ligger Grønfjorden, mens Ternholmfjorden ligger i sør. Sørøst for Støtt ligger Støttfjorden.
Tomentgaurotes

Utseende

Middelsstore, nokså brede, halvmatte, brune til svarte trebukker. Oversiden er mer eller mindre tett kledt med korte, lyse hår. Antennene er nokså tynne og rundt halvparten så lange som kroppen. Pronotum er klokkeformet, bredere enn langt. Dekkvingene er avsmalnende bakover, beina middels lange med litt fortykkede lår.

Levevis

De aller fleste blomsterbukkene har larver som lever i død ved, men det finnes også enkelte som lever i urter, i nedfalne kongler etc. Ingen angriper levende planter. De voksne billene, som oftest er aktive midt på sommeren, besøker gjerne blomster, særlig skjermplanter og andre planter med hvite, åpne blomster. Dette gjelder dog ikke alle artene. Blomsterbukkene er livlige insekter i motsetning til de fleste andre trebukker som virker ganske trege.

Utbredelse

Slekten ser ut til å være endemisk for Mexico.
MGPjr 2005

Deltakere

NRK fikk inn nærmere 600 bidrag til konkurransen, og en jury plukket ut ti av dem til å delta i finalen i Oslo lørdag 28. mai 2005. Blant deltakerne var tre band, to duoer og fem soloartister. Det var et mangfold av sjangere, blant annet ska, hiphop, ballader og pop. Temaene var også mange, vennskap, mobbing og kjærlighet.
Programlederne var Nadia Hasnaoui og Stian Barsnes-Simonsen. Jorun Stiansen og Wig Wam sto for pauseunderholdningen.
Først ble alle sangene framført før tv-seerne stemte fram fire av dem til superfinalen. Der ble de fire sangene framført på nytt, før seerne stemte om igjen. Den klare vinneren ble ni år gamle Malin og «Sommer og skolefri».

Hendelser

Som vinner fikk Malin representere Norge i den internasjonale finalen i Hasselt i Belgia lørdag 26. november 2005. 16 land deltok, og Norge var nummer 14 på scenen. I konkurransen sang hun Norge inn til en tredjeplass, som fortsatt er Norges og Skandinavias beste resultat i Junior Eurovision Song Contest. Hun fikk til sammen 123 poeng, hvorav 12 poeng fra Danmark og Sverige.
Barnestjerne
Malin Reitan gjorde stor suksess som barnestjerne i Norge etter konkurransen. Hun har gitt ut fem plater som blant annet har solgt til gull og platina. Hun vant også Spellemannprisen i barneklassen 2009 som tidenes yngste. Hun ga senere ut plate sammen med en annen MGPjr-vinner, Celine Helgemo som vant i 2007. I 2012 deltok Malin Reitan i Melodi Grand Prix med låten «Crush».
NRK ga ut de norske sangene på samlealbumet Melodi Grand Prix Junior 2005. Albumet lå 13 uker på VG-lista og nådde en førsteplass. Dette var første gang et  MGPjr-album gikk til topps på albumlista.
Norge trekker seg fra JESC
Dette var tredje og foreløpig siste gang Norge deltok i Junior Eurovision Song Contest (JESC). Året etter trakk Norge, Sverige og Danmark seg fra konkurransen og begrunnet avgjørelsen med at konkurransen legger for stort press på de deltakende barna. I stedet startet NRK, DR og svenske SVT opp igjen MGP Nordic i 2006. 
Norge og Danmark har ikke deltatt i JESC siden, mens Sverige fortsatte å delta fram til og med 2014 med svenske TV4 og deretter SVT som kringkaster.
Andre hendelser
Peder Losnegård, som sang «Hip hop selvbiografi», har senere gjort stor musikkarriere i Norge – da under artistnavnene LidoLido og Lido.
Den norske finalen ble ikke bare en stor suksess for Malin Reitan, men også for NRK. 717 000 seere over tolv år fikk med seg den norske superfinalen på NRK1, noe som var ny rekord. Inkluderer en seerne mellom 3 og 11 år, var tallet 848 000 seere. I 2003 så 459 000 seere over tolv år den norske superfinalen, mens 2004-superfinalen hadde 445 000 seere.
Iskald hevn

Handling

Jonathan Hemlock er en pensjonert leiemorder som har startet et roligere liv som foreleser og kunstsamler. Han blir brått tvunget ut av den rolige tilværelsen av sin tidligere oppdragsgiver «Dragon». Dragon er en tidligere nazist og albino som er tvunget til å leve i skumringen og blir holdt i live av hyppige blodoverføringer. Hemlock gir omsider etter for sin tidligere sjef og går med på eliminere en livsfarlig dobbeltagent som har myrdet en agent han kjente.
Etter et treningsopphold i Arizona går ferden til Sveits. Der begir han seg ut på en dristig ekspedisjon sammen med et fjellklatrer-team som skal bestig Eiger. Et av team-medlemmene er mannen han jakter på, men identiteten hans er ukjent.

Popularitet og økonomi

Iskald hevn ble ingen stor publikumssuksess i USA, hvor den innbrakte $14,2 millioner. Den havnet på 22-plass over de mest innbringende filmene i USA i 1975.
Produksjonskostnadene er estimert til $9 millioner.

Anmelderne

Den fikk blandet til god mottakelse av anmelderne, noe som gjenspeiles i at den har fått 73 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmkritikeren Roger Ebert gav den 3 av 4 stjerner, mens Leonard Maltin har gitt den den 1,5 av 4 stjerner i sin Movie Guide.
Den har fått 3 av 5 stjerner i Den store film- og videoguiden.

Innspilling

Den ble innspilt sommeren og høsten 1974. Opptakene ble gjort på og omkring fjellet Eiger i Zurich, Monument Valley i Arizona, Zion National Park i Utah og i Carmel-by-the-Sea og Monterey i California.
Hans Gram

Liv

Gram studerte teologi og filologi ved Københavns Universitet, og ble magister i 1708, men tok aldri noen embetseksamen. I 1711 ble han utnevnt til konrektor ved Metropolitanskolen, og beholdt dette embetet helt til 1714, da han ble universitetsprofessor i gresk, uten lønn. Etter et kortvarig ekteskap 1718–1719 med en rik enke ble han en velstående mann, og kunne vie seg fullt og helt til sin virksomhet ved universitetet. En tid var han universitetets notarius.
Etter Københavns brann i 1728 ble Gram husvill, og mottok et tilbud om å bo hos geheimeråd Ludvig von Plessen. Her kom han i kontakt med en rekke menn som senere skulle utgjøre den ledende kretsen under kong Christian VI, blant andre Karl Adolf von Plessen og Iver Rosenkrantz. Etter tronskiftet i 1730 nøt Gram godt av disse forbindelsene, da han ble utnevnt til kongelig historiograf, kongelig bibliotekar og arkivsekretær. Samtidig beholdt han stillingen ved universitetet, og i 1731 ble han dessuten geheimearkivar.
Gram utfoldet en enorm virksomhet i sine mange embeter. I arkivet la han blant annet grunnlaget for den store samlingen av diplomavskrifter, som går under Langebeks navn. Dessuten deltok han i en rekke kommisjoner. Den viktigste av disse var den såkalte Medaljekommisjonen (1739), som senere utviklet seg til Videnskabernes Selskab, på grunnlag av en plan Gram la frem for kongen i 1742. I tillegg til de mange vervene førte Gram en omfangsrik brevveksling med utenlandske og danske lærde.

Grams vitenskapelige forfatterskap

Grams forfatterskap faller i to hovedgrupper, klassisk-filologiske og historiske skrifter. For ettertiden er de historiske skriftene de mest interessante. Han skrev en stor kommentar til italieneren Giovanni Lamis utgivelse av Meursius’ danmarkshistorie, og påtok seg å utgi en av Meursius’ forbilder, nemlig Nils Krags «Christian III’s Historie», med en 139 sider lang fortale. Kongen påla dessuten Gram å bistå den gamle Niels Slange med å utgi hans store Christian IVs historie. Etter Slanges død fikk Gram frie hender med dette arbeidet, og det er derfor vanskelig å avgjøre hvem av dem som har skrevet hva. Mot slutten av livet fikk han tid til å skrive en rekke avhandlinger om dansk historie, for eksempel «Christian II’s forehavte Religionsreformation i Danmark» og «Forbedringer til Kong Woldemar Christoffersens Historie».