google/wiki40b huggingface dataset:
La oss klippe håret i samsvar med den sosialistiske livsstilen

Nord-Koreas moterestriksjoner

Lignende kles- og hårstandarder har lenge vært en del av det nordkoreanske samfunnet. Kim Jong-il var kjent for den kortklipte frisyren som kaltes for «Speed Battle Cut» da han fikk sin posisjon på begynnelsen av 1980-tallet. Senere har han byttet frisyren til den kortere bouffant som var hans far Kim Il-sungs favorittfrisyre. Etter at Kim Jong-il etterfulgte sin far som landets leder, lettet en på enkelte av statens restriksjoner knyttet til den vestlige klesmoten. Kvinner ble tillatt permanente lokker og en kunne la håret vokse noe lengre. Det ble til og med tillatt å danse på offentlige steder. Tross dette var det fortsatt strenge restriksjoner på åpenbare vestlige symboler. Jeans var fortsatt forbudt og langt hår kunne en bli arrestert for å ha, med etterfølgende tvungen hårklipp.
Ifølge den nordkoreanske dagsavisa Rodong Sinmun ledet landets ledere en geriljakrig mot at de kapitalistisk-inspirerte endringer av det personlige utseendet skulle få fotfeste. Sammen med langt hår ble skitne sko ansett som en del av den vestlige kulturen som om det fikk utbredelse, skulle lede til landets fordervelse.

TV-serier

Serien ble vist fra 2004 som en del av tv-programmet Common Sense. Høsten samme år startet en større mediekampanje til fremme av proper påkledning og pent utseende for menn. Programmet oppmuntret til korte hårstiler som den flate crew cut, mellom-, lav- og høy frisyre. Programmet fortalte at hår skulle være mellom en og fem cm langt og anbefalte at en klipper håret hver femtende dag. Landets offisielle frisyre tillater menn over femti år å ha opptil sju cm langt hår, for å skjule hårtap.
De første fem delene av serien inneholdt offisielt godkjente frisyrer, mens enn i en senere serie gikk et steg lenger ved å vise eksempel på hvordan en ikke skulle klippe seg. I hvert eksempel viste en personens navn og hvor de bodde eller arbeidet gjennom undertekster eller kommentatorstemme. I en episode ble den nordkoreanske borgeren Ko Gwang-hyun vist fram, og hans hår rakk nedover ørene. Han ble vist som eksempel på et dårlig forbilde og en kommentatorstemme sa at «vi kan ikke unngå å stille spørsmål ved denne kameratens smak, som ikke er i stand til å føle skam for sin frisyre. Kan vi forvente at en mann med en slik tankegang utfører sine plikter på en god måte?» I den andre delen ble det intervjuet personer om sine frisyrer.
Vestlige medier har rapportert at det i hovedstaden Pyongyang ble satt opp et skjult kamera for å fange opp personer med ugunstige frisyrer. Dette var en del av fjernsynsprogrammet der La oss klippe håret i samsvar med den sosialistiske livsstilen inngikk. Overtrederne ble senere intervjuet av programlederen for å forklare seg selv. Deres navn, adresse og arbeidsplass ble annonsert for å hindre at andre skulle skjemme seg ut på samme måte. Ved enkelte tilfeller kunne også en manns kone eller arbeidsplass bli kritisert for å ikke kunne holde mannens hårfrisyre mer i samsvar med de statlige retningslinjene. Sosiale seder og standarder ble tilpasset Kim-familien.
Varen (øy)

Varen er ei lita øy i Topdalsfjorden i Kristiansand kommune.  Øya er landfast med Vige i vest med flere bruer og de større Varoddbruene som fører E18 over fjorden øst for Varen. Nord på Varen finnes både hytter og boliger. Deler av den kommunale båthavna i Narviga befinner seg på Varen.

Varodden

Varodden er odden lengst øst.  Sør for E-18 ligger et tidligere fergeleie. Nord for E18 ligger tidligere Varodden minestasjon.  Minestasjonen ble opprettet fordi Topdalsfjorden ga god dekning for den norske flåten. Med utgangspunkt i minestasjonen på Varodden skulle innløpet til fjorden stenges ved behov.  En teglsteinsbygning ble solgt til private, med bevaringsklausul.
Mefjorden (Nordkapp)

Mefjorden er en fjordarm av Vestfjorden, som ligger like ved selve Nordkapplatået, på Magerøya i Nordkapp kommune i Finnmark. Fjorden har innløp mellom Støvelneset i vest og Børneset i øst og strekker seg én kilometer sørover til enden av fjorden, som ligger like vest for Skarsvåg.
Det kjente landemerket Kirkeporten ligger på østsiden av fjorden. Innerst i fjorden ligger et lite bruk, som er den eneste bosetningen ved fjorden.
Orgelbüchlein

Orgelbüchlein (BWV 599–644, «Liten orgelbok») av Johann Sebastian Bach er en samling koralforspill for orgel som han for det meste komponerte i den tiden han fungerte som hofforganist i Weimar (1712 til 1717).
Enkeltsatsene kombinerer et høyt kunstnerisk nivå med omtanke for at samlingen skal være andvenbar både i gudstjenesten som i instrumental- og komposisjonundervisningen. Ifølge Christoph Wolff «kombinerer den typiske Orgel-Büchlein-koralen stram motivisk oppbygning og kontrapunktisk raffinement (inkludert strenge kanons) med et dristig ekspressivt musikalsk språk og subtile musikalsk-teologiske tekstfortolkninger; i hver av dem forbindes manual- og pedalstemmene elegant til et mønstergyldig orgelpartitur.»
Kenny Cunningham (fotballspiller 1985)

Landslaget

Kenny Cunningham spilte 14 landskamper for Costa Ricas herrelandslag. Han ble tatt ut i Costa Ricas tropp til CONCACAF Gold Cup for menn 2013.
Brio Band

Brio Band er en norsk musikkgruppe fra Toten, dannet høsten 1961 av Bjørn Hansen (født 7. mars 1943), Kai Kirkeby (født 16. januar 1946), Magnor Frydenlund (født 1. juni 1946) og Harry Andersen (født 14. oktober 1947). Ett år senere ble Kjell Bakkeli (født 17. april 1940) med. Bakkeli ble etter hvert leder av gruppen. Toten-bandet laget sin egen «Brio-sound». Bandet hadde midt på 1960-tallet stor suksess med sanger som «Dyrene i Afrika» og «Pål sine høner», to låter der Kjell Bakkelis saksofonspill ble fremhevet. 
Bandet ble kåret til både Norske og Nordiske pop-mestere i henholdsvis 1964 og 1965.  Bandet opptrådte flere ganger i fjernsynet, blant annet i programmet «Tenpluggen». De hadde også et show før en landskamp i fotball på Ullevaal Stadion foran 30 000 tilskuere. De hadde et eget «Buserullshow», som ble meget godt mottatt, unntatt på Toten.
I 1965 forlot Bjørn «Toten-Bjørn» Hansen bandet for å bli med i Una Corda (som senere ble et av Norges meste fremgangsrike Country and Western-orkestre). Thor-Eivind Høiberg kom inn som ny vokalist og gitarist kom og Thor Åge Kirkeby kom inn på saksofon. Brio Band endret sin stil til å bli mer storbandspreget. I tillegg hadde de med en rekke låter av Fats Domino. Bandet holdt på fram til julen 1968, men de har hatt flere gjenforeningsopptredener, siste gang på Totenpop-show på Viken II i 2009.
Harry Andersen, Kjell Bakkeli, Bjørn Hansen og Thor-Eivind Høiberg er fortsatt aktive musikre. Andersen er kjent som en av Norges dyktigste trekkspillere med en solid utdanning innenfor musikkfaget.
Alfred Kerr

Ungdom

Kerr var en av to registrerte barn født inn i en velstående familie i Breslau, Schlesien. Hans far, Meyer Emanuel Kempner, var næringsdrivende innen vinproduksjon og omsetning og eide flere fabrikker. Alfred Kerr tok etternavnet Kerr i 1887, endret det offisielt i 1909. Han studerte litteratur i Berlin under Erich Schmidt. Han ble også undervist av Theodor Fontane. Alfred Kerr arbeidet senere som redaktør for en rekke aviser og magasiner. Sammen med utgiveren Paul Cassirer grunnla han kunsttidskriftet Pan i 1910.

Karriere

Kerr endret sitt etternavn for å unngå tilknytning til Friederike Kempner. Kerr var kjent for sin behandling av dramakritikk som en annen gren litterære kritikk. Ettersom hans berømmelse vokste engasjerte han seg i polemikk, med kritikerne Maximilian Harden, Herbert Ihering og Karl Kraus i særdeleshet. I 1920-årene var han fiendtlig innstilt til Bertolt Brecht, og plaget ham med beskyldninger om plagiat.

Eksil

I 1933 flykter Kerr hans kone, Julia, og barna fra Tyskland til Frankrike via Tsjekkoslovakia og Sveits. De flyttet til London i 1935. Disse årene i eksil ble beskrevet, fra et barns perspektiv, av Kerr's datter i hennes bøker Out of the Hitler Time. When Hitler Stol Rosa  og The Otherv Way Road Around. Hans bøker var blant de som ble brent i mai 1933 av Nazistene da de kom til makten. Kerr hadde angrepet den Nazistiske Partiet offentlig, og han hadde allerede gått i eksil med sin familie. Mens han besøkte Praha, Wien, Sveits og Frankrike, kom han til London i 1935 hvor han bosatte seg i ekstrem fattigdom. Han var en av grunnleggerne av den Freier Deutschen Kulturbund, og arbeidet  for den tyske PEN-klubben. En gammel feide med Karl Kraus som arbeidet mot ham på BBC-TV
Kerr ble naturalisert som britisk borger i 1947. I 1948 besøkte han Hamburg ved starten av en planlagt tur til flere tyske byer, men han fikk 
et slag, og deretter bestemte han seg for å avslutte sitt eget liv (overdose av veronal anskaffet for ham hans kone).Han ble gravlagt, uten referanser til religion i henhold til sine ønsker, i Ohlsdorf-Kirkegården i posisjon "Z 21-217" og hans kone ble kremert med hennes aske gravlagt ved foten av graven da hun døde i 1965.
Alfred-Kerr-Preis für Literaturkritik ble etablert i 1977. Etter publiseringen av Wo liegt Berlin i 1997 (en bestselger) hans verker er mer allment lest i Tyskland og en utgave er unde utgivese.
Hvorfor være dydig?

Handling

Peabody jr. (Neil Hamilton) og vennene hans gjør seg klar til å feste, før han skal begynne i jobben på farens varemagasin dagen etter. Før de går, lekser Peabody sr. (Edward Martindale) opp sønnen om nåtidens kvinner og gir ham beskjed om å holde seg unna de kvinnelige ansatte på jobben.
I mellomtiden blir Pert Kelly (Colleen Moore) beilet av flere tvilsomme menn, etter at hun vant en dansekonkurranse. Hun møter Peabody jr. på utestedet The Boiler. Han kjører henne hjem igjen og de avtaler et stevnemøte neste kveld. Pert kom seg ikke i seng før kl. tre om natten og kommer for sent på jobb neste dag. Hun blir kalt inn til personalkontoret, der hun til sin store overraskelse ser at Peabody jr. arbeider. Peabody sr. er der, og gir Pert sparken da han innser hva som foregår.
Peabody jr. får ikke snakket med Pert før flere timer etter det avtalte stevnemøtet deres. Han forklarer at det ikke var han som gav henne sparken og de avtaler et nytt stevnemøte. Pert får tilsendt flotte gaver som hun skal ha på seg. Hun blir lekset opp av Pa Kelly (John St. Polis) om den manglende dydigheten hos nåtidens menn. Peabody jr. blir også enda en gang lekset opp av sin far om nåtidens kvinner.
Peabody jr. ønsker å teste Perts dydighet på deres neste stevnemøte. Hun protesterer da han presser grensene hennes og består dermed enkelt testen. De gifter seg samme kveld. Peabody jr. overbeviser sin far om Perts dydighet.

Bevaring

Hvorfor være dydig? var i flere tiår antatt å ha gått tapt, der bare Vitaphone-lydsporet fortsatt fantes. I 1990-årene ble det imidlertid funnet en 35mm-kopi av filmen i et italiensk arkiv. Restaureringen av filmen startet i 2012 og ble fullført i 2014, finansiert av Warner Bros. og The Vitaphone Project. Academy of Motion Picture Arts and Sciences arrangerte den amerikanske premieren av den restaurerte filmen på Los Angeles County Museum of Arts Bing Theater 6. september 2014. Denne versjonen ble også utgitt på DVD-R av Warner Archive Collection 28. oktober 2014 og senere vist på Film Forum i New York 9. november 2014, samt sendt på Turner Classic Movies.
Oppsal

Oppsal (nedarva uttale med IPA: [²uksæːɽ], nå oftest [²ɔpsɑːl]) er en drabantby i det sydøstre Oslo. Stedet er en del av Bydel Østensjø, og ligger i byens utkant nær Østmarka.
Navnet «Oppsal» kommer fra Oppsal gård (av norrønt Uppsalir, «gården som ligger høyt», først dokumentert i dativ «af Vpsalom» omkring 1400). Denne gården ble kjøpt av Oslo kommune etter andre verdenskrig, og mesteparten av dagens Oppsal er bygget på Oppsal gårds grunn.

Historie

Oppsal er en av Oslos største drabantbyer, området har en blanding av villabebyggelse, rekkehus og boligblokker.

Oppsalgrenda

Den første utparselleringen av tomter fra Søndre Oppsal gård skjedde i 1902. I tiden som fulgte oppstod det gradvis en småhusbebyggelse, blant annet satte mange arbeidere opp sommerhus her. I mellomkrigstiden økte tilflyttingen, og Oppsal ble en slags «kolonibebyggelse» i den daværende Aker kommune. Den 10. januar 1926 fikk Oppsal trikkeforbindelse til Vålerenga. 
I 1920 ble det bygget vannledning til Oppsal, med pumpestasjon i Haakon Tveters vei og vannposter lenger opp på Oppsal. Året før hadde grenda fått tilgang til elektrisitetsnettet. I 1917 åpnet Østensjø skole, noe som gjorde at oppsalbarna slapp å gå helt til Bryn skole eller Abildsø skole, noe som var i lengste laget. Oppsal Vel ble stiftet i 1904, og forløperne til Oppsal IF i 1912.
Den gamle bebyggelsen på Oppsal hadde omtrent 1800 innbyggere tidlig på 1950-tallet da den storstilte utbyggingen av området tok til.

OBOS-utbyggingen

Etter andre verdenskrig ble Aker slått sammen med Oslo. OBOS ble så tildelt et feste på ca. 900daa for boligbygging på Oppsal. Arbeidet med å omskape jordene og skogen til en drabantby startet i 1952/53, og de første innflytningene foregikk i 1954. Flesteparten av disse første leilighetene var treroms, men det var også en betydelig andel fireroms leiligheter. Hovedtyngden lå i blokker, men det ble også bygget ut to- og firemannsboliger. Innskudd og husleier var regnet som forholdvis høye; fire rom kostet 10 000 kroner i innskudd og 305 i månedlig leie, tre rom kostet 7100 og 278.
Oppsal ble stadig mer utbygd gjennom 50- og 60-tallet, på midten av 60-tallet var innbyggertallet 20 000. Oppsal skole var klar til bruk i 1954. Oppsal kirke ble klar til bruk fra 1961. I 1964 fikk Oppsal et kjøpesenter. I 1968 ble Skøyenåsen skole satt i drift. 
I 1967 ble trikken gjort om til tunnelbane, og Oppsal stasjon sto klar.

Oppsal Senter

Oppsal Senter ble bygget i 1964, så ble det revet ned sommeren 2016. For å bygge et nytt senter og 200 leiligheter, det ny senteret ble åpnet i 31.mai 2018 med et nytt moderne design. Mange var skuffet at sentere ikke hadde så mange nye butikker men det ska lbli åpnet opp et Oppsal Torg på senteret som selger masse frukt og grønnsaker.
Våren

Våren er en roman fra 1914, av den norske forfatteren Sigrid Undset.
Romanens hovedpersoner er det unge paret Rose Wegener og Torkild Christensen. De gifter seg, stifter et hjem, men kommer fra hverandre da de mister sitt første barn. De skilles på en fredelig og dannet måte. Da de møtes etter flere år, gjenopptar de forholdet.
Romanen ble tatt med i 1967-utgaven av Norges nasjonallitteratur som det eneste verket fra Undsets forfatterskap. Litteraturhistorikeren Liv Bliksrud skriver at romanen «er blant Undsets mest belærende og moraliserende», med sin sterke vektlegging av ekteskapets betydning.
Ned med vaabnene

Handling

Martha von Althaus, som er datter av gamle general, grev von Althaus, giftet seg som ganske ung med den tapre offiseren Arno von Dotzky. Etter få års lykkelig samliv ble han innkalt til krigstjeneste, hvor han døde. Martha sørget voldsomt. Fire år senere møter hun kaptein Frederik von Tilling på en hoff-fest. Han forteller Martha - under fire øyne - at han under krigen hadde kjempet side om side med hennes mann. Han hadde bedt von Tilling om å overbringe henne en siste hilsen. Når ett år er gått, er Martha og von Tilling gift. Etter en tid blir også han innkalt til krigstjeneste. Savnet gjør Martha så deprimert at hun må innlegges.
Syk av lengsel og med beskjeden om at hennes bankierfirma har gått konkurs, reiser hun av sted med tog mot slagmarken for å finne sin mann. Han har imidlertid blitt såret og ført til hovedstaden. Omsider blir paret gjenforent. Et kolerautbrudd truer med å stanse lykken. Marthas søster bukker under. Også deres far blir syk og dør. Martha og von Tilling er nå mer enn noensinne oppsatt på å arbeide for fredssaken.

Merknad

Filmen er bevart og kan beskues i DFIs filmdatabase.
Dagbladet Magasinet

Dagbladet Magasinet er et featurebilag til Dagbladet hver lørdag. Det ble lansert i 1999. Magasinet bidrar til at avisas lørdagsopplag er det høyeste sammenlignet med de øvrige av ukas utgivelser. Bilaget har 760 000 lesere, ifølge TNS Gallup.
Magasinet har mottatt flere priser for design og innhold.
Magasinet har også en nettredaksjon som publiserer både eksklusive nettartikler og saker fra papirutgaven av Magasinet.

Lesere

Magasinet henvender seg til voksne, utdannede lesere. 22,9 prosent av befolkningen i aldersgruppen 40 til 49 år leser Magasinet, og dette er den største leseraldersgruppa. 30,4 prosent av befolkningen med mer enn 4 års utdanning på universitets- og høyskolenivå leser Magasinet. Blant kvinner har bilaget en noe høyere leseroppslutning, med en befolkningsandel på 20,8 prosent, mot 18,2 blant menn.
Mordbrannen i Rex-kinoen

Brannen

Sent på kvelden 19. august 1978 var omkring fem hundre mennesker samlet til kinovisning i en overfylt kinosal i Abadan. Ifølge det lokale politiet ble alle hjørnene av bygningen antent med bensinbomber av ukjente gjerningsmenn. Politiet pågrep flere personer etter at det ble påsatt brann inne i bygningen. Politimennene fikk imidlertid ordre over radio om å låse døren til kinosalen fram til politimesteren og andre politioffiserer var ankommet. De var ikke klar over at gjerningspersonene hadde kommet seg ut og etterlatt seg brannbomber som eksploderte på innsiden.
Bare fjorten mennesker klarte å berge seg ut gjennom en luke i taket på bygningen, alle de øvrige omkom i den eksplosjonsaktige brannen. Etter at brannen var slukket, oppdaget brannmennene at mesteparten av de ihjelbrente hadde vært rammet av tung freongass fra luftkjølingssystemet før flammene nådde dem. Brannen hadde trolig først slått ut luftkjølingssystemet og deretter frigjort store mengder freongass. 
447 er det offisielle tallet for antall omkomne. Anslagene varierer mellom 377 og over 800.

Motivene bak mordbrannen

Mordbrannen ble trolig påsatt av en  islamistisk allianse av religiøse grupper som var blant de fremste tilhengerne av Ayatollah Khomeini. Motivet for terroristene var at kinogjengerne hadde forbrutt islamsk skikk ved å se på film under ramadan, den islamske fasten.
Under den iranske revolusjonen hadde  islamistene gjort kinoene til et symbol for vestliggjøring, kulturell besmittelse og fordervelse av moral for det iranske folk. 180 av landets 430 kinoer var stengt eller brent ned. I store deler av det religiøse Iran ble mordbrannen sett på som en islamsk triumf over Vesten.

Etterspill

Tragedien bidro ikke til å sette de islamistiske opposisjonelle i Iran i vannry. Derimot hadde folkets mistro mot den sittende sjahen og hans regime økt til uante høyder slik at opposisjonens propagandamaskineri (som var svært effektivt) klarte å skape mer misnøye mot sjahen. Dagen etter demonstrerte 10 000 mennesker (med slektninger etter de døde i spissen) under begravelsesfølget mot sjahen med slagord som «brenne sjahen» og «sjahen er den skyldige».
Denne stemningen ledet til flere tragedier etter at Khomeini hadde tatt makten i Iran. En kaptein, Monar Taheri, som var anklaget for å ha medvirket til mordbrannen, ble av en islamsk standrett henrettet den 23. februar 1979. Dommen fulgte til sterke protester fra slektningene av kapteinen, som fant støtte hos de etterlatte til ofrene i Abadan, som ønsket å få vite alle omstendighetene omkring mordbrannen. Dette førte til en rettssak der den siste gjenlevende av de fire arresterte ble dømt til døden sammen med fem andre. Det islamske regimet måtte innrømme at mordbrannen ikke ble begått av sikkerhetstjenesten i Iran.
Korintisk søyleorden

Den korintiske  søyleorden har fått navn etter byen Korint. De eldste eksemplarene av denne søyleordenen er imidlertid funnet i Apollontemplet i Bassae, datert til 427 f.Kr. Den har en overdådig dekor av akantusblader på kapitelet, som er forma som ei korg eller ei omvendt klokke. Korintiske søyler ser dermed like ut fra alle fire sider, mens de joniske er beregna å bli sett forfra. Den korintiske søylen ble den foretrukne i romersk arkitektur. Den blir noen ganger kalt den kvinnelige søyleorden, fordi den brukes i de øvre søylegangene i Colosseum og bærer minst vekt – til forskjell fra den mannlige doriske, som brukes nederst og bærer størst vekt.
Hovedforskjellen mellom korintisk og jonisk søyleorden er kapitélene. Dette gjelder både formen, og det at det ikke finnes egne hjørnekapitéler i korintisk orden. Entablementet (bjelkeverket) har den samme oppbygningen med arkitrav, frise og gesims. Det er i den korintiske orden noe sterkere tendens til å variere proporsjonene mellom disse enn hva man finner i de andre ordener. Søylene har som regel entasis, basis og kannelyrer som på joniske søyler, men er ofte noe smalere. Den regnes som en «lettere» orden enn den joniske; i bygninger hvor flere ordener er kombinert, som Colosseum i Roma, settes joniske søyler lavere enn korintiske.
Musikkinstrumentmuseet i Berlin

Musikkinstrumentmuseet i Berlin (tysk: Musikinstrumenten-Museum Berlin (MIM)) inneholder ca 3 500 instrumenter og er en av de største og mest representative samlinger av musikkinstrumenter i Tyskland. Museet finnes i Kulturforum i Tiergarten i Berlins bydel Mitte, like ved Berliner Philharmonie.
Museet ble grunnlagt i 1888 som Sammlung alter Musikinstrumente (samlingen av eldre musikkinstrumenter), av Philipp Spitta og Joseph Joachim ved den kongelige høyskole for musikk. De første utstillingsobjektene kom fra Kunstindustrimuseet i Berlin.
Museumsbygningen ble oppført i 1984 av Edgar Wisniewski. MIMs bygning danner en enhet sammen med bygget til Staatliche Institut für Musikforschung (SIM) (Det statlige instituttet for musikkforskning). SIMs bygning er oppført etter tegninger av Hans Scharoun, arkitekten til bl.a. Berliner Philharmonie.
I musikkinstrumentmuseet finnes en fast utstilling av ca 800 instrumenter som i den grad det er mulig, også blir brukt til konserter.

Samlingen

Tyngdepunkter i samlingen er cembali utført av den flamske instrumentmakerfamilien Ruckers, Möckel-fioliner, italienske fioliner av Amati, Guarneri og Antonio Stradivari, hammerklaver, klavikord, Bechstein-klaver og -flygel, barokke blåseinstrumenter og automatiske musikkinstrumenter (spilledåser og orkestrion).
I konsertsalen Curt Sachs-Saal, blir det regelmessig fremført kammermusikk. Konsertsalens innredning har likhetstrekk med Berliner Philharmonie og Kammermusikksaal like ved.
Durin

Durins folk

I J.R.R. Tolkien fiktive verden, Midgard, er Durins folk det viktigste av alle dvergfolkene.
Durins folk var de rettmessige innbyggerne av Khazad-dûm. Deres første konge var Durin I eller Durin den udødelige. 
Durins folk hadde seks konger ved navn Durin som styrte etter hverandre, og kronen gikk fra far til sønn, helt til Durin VI, som ble drept av Durins bane i år 1980 i det tredje tidevervet. Etter dette gikk det lang tid før navnet Durin igjen ble brukt, men i fjerde tidevervet kom Durin VII, sønn av Thorin III, sønnesønn av Dáin II Jernfot og en arving i rett linje til Durin den udødelige. Durin VII var også kjent som Durin den siste.

Andre Dverger i Midgard

Azaghâl | Balin | Bifur | Bofur | Bombur | Borin | Dáin I | Dáin II Jernfot | Dís | Dori | Durin | Dwalin | Fíli | Flói | Frerin | Frár | Frór | Fundin | Gamil Zirak | Gimli | Glóin | Gróin | Grór | Ibûn | Khîm | Kíli | Lóni | Mîm | Náin | Náin I | Náin II | Náli | Nár | Narvi | Nori | Óin | Ori | Telchar | Thorin I | Thorin Eikenskjold(II) | Thorin III | Thráin I | Thráin II | Thrór