Riksakten

Riksakten (tidligere Rigsakten) er den lov som bestemte konstitusjonelle forhold mellom Norge og Sverige. Unionen ble til da Norges grunnlov med de endringer Stortinget gjorde 4. november 1814 (Novembergrunnloven) ble godtatt fra svensk side med de «förbehåll af Sveriges rikes ständers konstitutionella rätt i de delar, som medföra ändring eller jämkningar i Sveriges rikes regeringsform». Resultatet av dette ble at en proposisjon ble sendt til Sveriges riksdags konstitusjonsomité. Denne ble videre sendt til Riksdagen og Stortinget for godkjennelse, og fikk kongelig sanksjon 6. august 1815.

Riksaktens betydning i unionstiden

Da unionen i større grad ble utfordret fra norsk side, utviklet den svenske historie- og rettsprofessor Oscar Alin ved Uppsala universitet den såkalte Lydrikesläran som både oppsummerte, og videre påvirket, Sveriges syn på Novembergrunnloven og Riksakten.

Alin anså Kieltraktaten som det eneste konstituerende og rettslig gjeldende dokumenet for etableringen av unionen, og at Norge var å betrakte som en del av Sverige. Mot dette synet mente Uppsala-professoren Herman Ludvig Rydin, professor Hans Forssell og de norske rettslærde Torkel Halvorsen Aschehoug, Ludvig Mariboe Benjamin Aubert, og Bredo von Munthe af Morgenstierne med Jamlikhetsteorin at Norge ikke ble avhendet til Sverige, bare til den svenske kongen og hans etterkommere som et fortsatt selvstendig kongedømme.

Rydin og Aubert mente at Kieltraktaten ikke forpliktet Norge til å gå i union med Sverige - bare til å bryte foreningen med Danmark, og anerkjenne svenskekongen som Norges konge. Riksaktens forspill er Novembergrunnloven. Høsten 1814 ville Stortinget vedta en ny grunnlov først, og deretter ta stilling til kongevalget. Det kom i november til kompromiss: «Norge skulle, såsom ett självständigt rike, under vissa villkor förenas med Sverige under en konung», og videre at «Konungavalet icke skulle företagas, innan man blivit enig om de förändringar, som rikets Grundlag skulle undergå».
Tilhengerne av Alin-skolens lydrikelære mente den svenske kongen gjennom Mossekonvensjonen etter sin suverene vurdering lot det rebelske Stortinget få sanksjonere de bestemmelser som Kieltraktaten allerede slo fast. De anså ikke Mossekonvensjonen som en ny traktat, men en svensk bemyndigelse av deres norske undersåtter til å få lov til å sette ut i livet sine plikter etter Kieltraktatens bestemmelser. Først med den svenske kongens bifall av Novembergrunnloven mener Alin-skolen at grunnloven ble gyldig, og at unionen ble etablert i henhold til Kieltraktaten.

Etter dette synet var Riksakten bare en lov-kodifisering av den Novembergrunnloven og unionstraktaten som den svenske kongen suverent hadde tillatt nordmennene å vedta. De anså Riksakten som bare en samling og ordning av alle endringene i ett aktstykke slik at man slapp å måtte endre en rekke grunnlovsbestemmelser samtidig.
Herman Rydin og Aubert, derimot, anså Stortingets kongevalg i november som unionens etableringspunkt fra norsk side.
Novembergrunnloven var utelukkende en norsk konstitusjon, som ble sanksjonert av Kongen i egenskap av å være norsk monark. Først med Riksakten ble unionen etter dette synet endelig etablert fra begge sider, gjennom godkjennelse i begge landenes nasjonalforsamlinger. De to parlamentene inngikk en ny, folkerettslig bindende avtale som alene regulerte hvordan unionens fellesanliggender skulle avgjøres.

Riksaktens innledning fastslo at den var «ej av vapnen, men av den fria övertygelsen tillvagabragt», og Aubert mente disse formuleringer måtte betraktes som «med Flid Indsatte i statsrelslige Dokumenter for at fastslaa den nye Forenings Retsgrundlag».
Den 7. juni 1905 ble Riksakten opphevet fra norsk side, men ettersom Riksakten stipulerer at den må oppheves fra begge hold, godkjente ikke Sverige dette. Først i oktober samme år ble Riksakten offisielt oppløst.