Jens Stoltenbergs andre regjering

Jens Stoltenbergs andre regjering, ofte omtalt som «den rødgrønne regjeringen», var Norges regjering fra 17. oktober 2005 til 16. oktober 2013. Den var en koalisjonsregjering som utgikk av Arbeiderpartiet (Ap), Sosialistisk Venstreparti (SV) og Senterpartiet (Sp), som sammen fikk flertall ved stortingsvalget 2005. Etter forhandlinger ble partiene enige om en regjeringsplattform, Soria Moria-erklæringen, og presenterte en regjeringserklæring 13. oktober 2005. Regjeringen fikk fornyet sitt parlamentariske flertallsgrunnlag i stortingsvalget i 2009.
Regjeringen bestod pr. 2012 av stats- og utenriksministeren og 18 statsråder. Regjeringsmedlemmene ble bistått av 45 statssekretærer og 21 politiske rådgivere.
Etter stortingsvalget 2013 varslet statsministeren at han ville søke avskjed for regjeringen etter fremleggelsen av statsbudsjettet 14. oktober 2013. Stoltenberg søkte og fikk innvilget avskjed i ekstraordinært statsråd den 14. oktober 2013. Regjeringen fortsatte som forretningsministerium inntil Erna Solbergs regjering under ledelse av Høyres leder Erna Solberg overtok 16. oktober 2013.

Bakgrunn

Dette var første gang siden samlingsregjeringen etter krigen at Arbeiderpartiet gikk til valg med et regjeringsalternativ som innebar samarbeid med andre partier. På siste halvdel av 1900-tallet hadde Arbeiderpartiet hatt regjeringsmakten i lange perioder, men ofte med mindretall i Stortinget. Foran dette valget inngikk partiet imidlertid et samarbeid med Sp og SV med formål å kunne danne en flertallsregjering, som en motvekt til den borgerlige Bondevik II-regjeringen.
Dette var også første gang Sp inngikk et regjeringssamarbeid med partier som befant seg til venstre for seg på den politiske høyre–venstre-aksen. Tidligere hadde partiet sittet i regjering en rekke ganger, men da i ulike konstellasjoner med partiene Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre.
For SV var dette første gang i partiets historie at det tok sete i en regjering.

Statsråder

Forhandlingene etter stortingsvalget 2005 førte til at Arbeiderpartiet fikk ti statsråder inkludert statsministeren, mens SV fikk fem statsråder og Senterpartiet fire. Regjeringen besto ved tiltredelsen 17. oktober 2005 av ti menn og ni kvinner.
Ved stortingsvalget 2009 økte Arbeiderpartiet sitt mandattall på Stortinget med tre og fikk dermed 64 representanter. SV fikk 11, en tilbakegang på fire, mens Senterpartiet beholdt sine mandater. Forhandlingene mellom de tre partiene resulterte i at regjeringen ble utvidet med ett medlem. Arbeiderpartiet fikk da tolv ministre, mens SV og Senterpartiet fikk fire hver. Kjønnsfordelingen etter dette ble 10–10. 
Etter 2009-valget sa Kristin Halvorsen fra seg posten som finansminister, og denne gikk da til Arbeiderpartiets Sigbjørn Johnsen. I tillegg opprettet regjeringen en egen statsrådsstilling for samordning ved Statsministerens kontor – en stilling som erstattet den statssekretærstillingen som stod for forberedelse av regjeringsmøtene og koordineringen av det politiske avklaringsarbeidet mellom departementene.
I løpet av regjeringsperioden på åtte år ble det gjort endringer på alle poster, slik at statsminister Jens Stoltenberg var den eneste som hadde samme posisjon hele tiden. Fem andre var medlem av regjeringen fra begynnelse til slutt, men i ulike posisjoner: Kristin Halvorsen, Liv-Signe Navarsete, Trond Giske, Jonas Gahr Støre og Anne-Grete Strøm-Erichsen.

2006

Den første endringen i regjeringen skjedde 29. september 2006 da næringsminister Odd Eriksen overlot plassen til Dag Terje Andersen. Eriksen opplyste at årsaken var hensynet til barna. Han gikk over til å bli leder av Arbeiderpartiets fylkesråd i Nordland.

2007

21. september 2007 ble det endringer blant Senterpartiets statsråder. Olje- og energiminister Odd Roger Enoksen gikk av, og ble erstattet av kommunal- og regionalminister Åslaug Haga. Magnhild Meltveit Kleppa kom ny inn og tok over Hagas ministerpost. Også Enoksens avgang ble begrunnet med familiehensyn, men det ble også spekulert i at han samarbeidet dårlig med andre statsråder og viste lite handlekraft.
Neste skifter kom 18. oktober samme år. Øystein Djupedal (SV) gikk av som kunnskapsminister og ble erstattet av to partifeller. Bård Vegar Solhjell fikk ansvaret for barnehage- og opplæringssaker og den generelle administrasjonen av departementet, mens Tora Aasland fikk ansvaret for universitet- og høgskolesaker, forskningssaker, studiefinansieringssaker og fagskoleutdanningssaker. Helen Bjørnøy gikk samtidig av som miljøvernminister. For at ikke SVs antall statsråder skulle øke, ble Bjørnøys departement overtatt av Erik Solheim, som også fortsatte som utviklingsminister i Utenriksdepartementet. Samme dato gikk Karita Bekkemellem av som leder av Barne- og likestillingsdepartementet. Hennes post ble overtatt av Manuela Ramin-Osmundsen, som også fikk ansvaret for Seksjon for anti-diskrimineringsarbeid i Arbeids- og inkluderingsdepartementet. 
De to SV-statsrådene hadde vært utsatt for mye kritikk, og utskiftingene ble sett på som partiets reaksjon på et dårlig resultat i kommunevalget samme høst. Årsaken til Bekkemellems avgang var mer uavklart, ettersom hun selv opplyste at hun gjerne hadde villet fortsette.

2008

Ramin-Osmundsens statsrådsperiode ble kort. Allerede 15. februar 2008 måtte hun trekke seg på grunn av uryddigheter ved tilsettingen av nytt barneombud. Kulturminister Trond Giske fikk midlertidig ansvar for Barne- og likestillingsdepartementet inntil Anniken Huitfeldt kom inn som ny statsråd 29. februar.
20. juni 2008 skjedde flere skifter, både blant Arbeiderpartiets og Senterpartiets statsråder. Dag Terje Andersen gikk fra Nærings- og handelsdepartementet til Arbeids- og inkluderingsdepartementet. Bjarne Håkon Hanssen forlot sistnevnte og gikk over til Helse- og omsorgsdepartementet, som Sylvia Brustad forlot for å overta ansvaret for Nærings- og handelsdepartementet. Åslaug Haga gikk ut av regjeringen, og Terje Riis-Johansen overtok hennes plass som olje- og energiminister. Lars Peder Brekk kom ny inn som statsråd i Landbruks- og matdepartementet.
Hagas avgang kom etter at hun en periode hadde vært sykmeldt etter sterkt mediepress knyttet til flere private forhold. Hun trakk seg samtidig som partileder.

2011

Etter at 2010 hadde passert uten endringer i regjeringen, gikk olje- og energiminister Terje Riis-Johansen av 4. mars 2011. Grunnen ble opplyst å være at han ønsket å stille til valg som fylkesordfører i Telemark samme høst. Det var imidlertid klart at han også hadde slitt med flere større saker i departementet, blant annet kraftmastene i Hardanger og renseanlegget på Mongstad. Ny statsråd ble Ola Borten Moe.
11. november 2011 gikk så justisminister Knut Storberget ut av regjeringen. Han ble erstattet av forsvarsminister Grete Faremo. Som ny leder av Forsvarsdepartementet kom Espen Barth Eide inn. Samtidig ble det bestemt at Justis- og politidepartementet skulle skifte navn til Justis- og beredskapsdepartementet fra 1. januar 2012. Det ble opplyst av Storberget en tid hadde ønsket å gå av, men at han hadde blitt sittende en tid på grunn av terrorhendelsene 22. juli. Dagen før statsrådskiftet hadde han gitt Stortinget en redegjørelse om hendelsene.

Regjeringens underutvalg

Regjeringens underutvalg besto av partileder Jens Stoltenberg (Ap), nestleder Bård Vegar Solhjell (SV) og partileder Liv Signe Navarsete (Sp). Senterpartiet var først representert ved Åslaug Haga inntil 20. juni 2008, deretter av fungerende leder Lars Peder Brekk inntil Liv Signe Navarsete ble valgt til partileder på et ekstraordinært landsmøte i partiet 12. september 2008. SV var representert ved Kristin Halvorsen inntil 23. mars 2012. Nestleder Bård Vegar Solhjell representerte SV i regjeringens underutvalg ettersom partileder Audun Lysbakken ikke var medlem av regjeringen.