Barnekorstoget

Barnekorstoget er den betegnelse som er gitt til et katastrofalt forsøk på korstog som skal ha skjedd i 1212 fra europeiske kristne i et forsøk å fordrive muslimer fra Det hellige land. Den tradisjonelle fortellingen, antagelig en sammensmeltning av en del faktiske og mytiske oppfatninger fra perioden, inkludert visjoner fra en fransk eller tysk gutt, var et forsøk på å konvertere muslimer i Det hellige land med fredelige midler ved at grupper av barn marsjerte til Italia, og i løfte om frakt sjøveien til Midtøsten ble barna solgt til slaveri.
En undersøkelse utgitt i 1977 kaster tvil over eksistensen av disse hendelsene, og mange historikere har fått den forståelse at det ikke var barn (eller hovedsakelig ikke barn), men tallrike grupper av «vandrende fattige» i Tyskland og Frankrike, og hvor en del forsøkte å komme seg til Det hellige land mens andre aldri hadde denne hensikten. De eldste versjoner av hendelsene, som det er kommet mange varianter i århundrenes løp, er stort sett apokryfiske og oppdiktede.

Tradisjonelle fortellinger

Variantene over den mangeårige fortellingen om Barnekorstoget har like temaer. En gutt begynte holde prekener i enten Frankrike eller Tyskland. Han hevdet at han hadde fått besøk av Jesus og blitt fortalt at han skulle lede et korstog for på fredelig vis konvertere muslimene til kristendommen. Gjennom en rekke angivelige varsler og mirakler fikk han en betydelig følge, kanskje så mange som opptil 30 000 barn. Han ledet sine tilhengere sørover mot Middelhavet i den tro at havet ville skille seg ved deres ankomst slik at han og tilhengerne kunne marsjere tørrskodd til Jerusalem. Dette skjedde ikke. De fikk av to handelsmenn, Hugo Ferreus og Vilhelm av Posqueres, som ga fri frakt på skip til mange av barna, men ble enten seilt til Tunis av onde handelsmenn og solgt til slaveri. Eller de døde i et skipsforlis på øya San Pietro utenfor Sardinia under en storm. En del av følget kan feilet å komme fram til havet ved at de døde underveis av sult og utmattelse. Og de ble forrådt av en del voksne som fulgte dem.

Moderne fortellinger

I henhold til moderne forskning synes det som om at det faktisk har vært to bevegelser av folk (i alle aldre) i 1212 i Tyskland og Frankrike. Likheten mellom de to hendelsene gjorde det mulig for senere kronikører til å kombinere og utpensle detaljene.

Tyskland – Nikolas av Köln

I den første bevegelsen var det en gjeter fra Rhinland i Tyskland ved navn Nikolas, som eide en uvanlig veltalenhet. Han forsøkte å lede en gruppe mennesker over Alpene og inn i Italia tidlig på våren 1212. Nikolas lovte at havet ville tørke opp foran dem og de skulle kunne gå tørrskodd til Det hellige land. Framfor å slåss mot sarasenere, hevdet han at de muslimske kongedømmene vil bli beseiret når deres innbyggere konverterte til kristendommen. Hans disipler dro rundt for preke kallet for korstoget over de tyske rikene, og samlet i Köln etter noen få uker. To av tre av de som fulgte på denne fryktelige reisen sørover døde, og mange andre ga opp og dro tilbake til sine hjem. Rundt 7 000 ankom den italienske havnebyen Genova etter noen få uker. De forventet at havet ville dele seg foran dem. Da dette ikke skjedde ble de bitre og skuffet. Noen anklaget Nikolas for å ha forrådt dem mens andre satte seg ned for å vente på at Gud endret seg ettersom de trodde det var umulig at han ikke ville gjøre det. Myndighetene skal ha vært imponert over den lille gruppen og tilbød de som ønsket det å bosette seg der. Mange av dem grep denne muligheten. Nikolas nektet derimot å innrømme nederlag og hans bevegelse fortsatte videre til Pisa. Stadig flere av de troende falt fra, men Nikolas og hans mest trofaste tilhengere vandret videre til Kirkestaten hvor de ble tatt imot av pave Innocens III. De gjenværende reiste tilbake til Tyskland etter at paven formanet dem om å være gode og dra tilbake sine familier.
Nikolas overlevde ikke det andre forsøket på å krysse Alpene. I Tyskland ble hans far arrestert og hengt grunnet press fra sinte familier som hadde mistet slektninger ved å følge den unge Nikolas. En del av de mest dedikerte medlemmene av denne bevegelsen ble senere rapportert å ha vandret rundt og dukket opp i de italienske byene Ancona og Brindisi. Ingen av dem synes å ha nådd fram til Det hellige land.

Historiske undersøkelser

Før Raedts' undersøkelse fra 1977, har det kun vært noen få historiske utgivelser som har forsket på Barnekorstoget. De eldste var av franske G. de Janssens (1891) og tyske R. Röhricht (1876). De analyserte kildene, men analyserte ikke fortellingen. Den amerikanske middelaldereksperten Dana Carleton Munro (1913–14), i henhold til Raedts, har gitt den beste analysen av kildene til dags dato og var den første som ga en overbevisende edruelig gjenfortelling av Barnekorstoget uten dens legendariske filter. Senere har . E. Hansbery (1938–1939) utgitt en korreksjon av Munros arbeid, men det har siden blitt diskreditert ved at det var basert på en upålitelig kilde. Den tyske psykiateren Justus Hecker (1865) ga en original tolkning av korstoget, men det var i en polemikk om «sykelig religiøs følsomhet» som siden har blitt diskreditert.
P. Alphandery (1916) utga først sin ideer om korstoget i en artikkel i 1916, og siden utga dem utvidet og bearbeidet i bokform i 1959. Han betraktet korstoget som et uttrykk for en middelalderkult av de uskyldige, som en form for offerrite hvor de uskyldige oppga seg selv til det beste for kristendommen; imidlertid baserte han sine ideer på en del upålitelige kilder.
Adolf Waas (1956) så Barnekorstoget som en manifestasjon av ridderlig fromhet og som en protest mot forherligelsen av den hellig krig. H. E. Mayer (1960) videreutviklet Alphanderys ideer om de uskyldige, og hevdet at barna var Guds utvalgte folk ettersom de var de fattigste. I anerkjennelse av en fattigdomskult hevdet han at «Barnekorstoget markerte både en seier og mislykkethet for ideen om fattigdom». Giovanni Miccoli (1961) var den første som noterte at samtidskildene ikke framstilte de deltagende som barn. Det var denne gjenkjennelsen som underminerte alle andre tolkninger, unntatt kanskje den til Norman Cohn (1971) som så den som en eskatologisk endetidskult, eller bokstavtro premillennialisme hvor de fattige forsøkte å unnslippe elendigheten i deres dagligliv. Peter Raedts' analyse fra 1977 er betraktet som den beste kilden til dags dato for å vise de mange sakene som omgir Barnekorstoget.
Historikere har plassert Barnekorstoget i konteksten av rollen til tenåringsgutter i middelalderens krigføring. Litteraturforskere har undersøkt dens rolle i evolusjonen av fortellingen om rottefangeren fra Hameln.

Populære redegjørelser

Bortenfor de vitenskapelige undersøkelsene er det mange populære versjoner, teorier og gjenfortellinger av Barnekorstoget. Norman Zacour i undersøkelsen A History of the Crusades (1962) følger i stor grad Munroes konklusjoner, og legger til at det var en psykologisk ustabilitet i tidsalderen, og trakk slutningen at Barnekorstoget har «forblitt en i en rekke av samfunnsmessige eksplosjoner, som hvor middelalderens menn og kvinner — og også barn — fant frigjøring.»
Steven Runciman ga en redegjørelse av Barnekorstoget i sin bok A History of the Crusades. Raedts noterer at «Selv om han siterer Munros artikkel i hans notater, er hans fortelling så vill at selv den usofistikerte leser vil undere seg om han faktisk har forstått den.» Donald Spoto, i en bok om sankt Frans av Assisi skrev at munker var motivert til å kalle dem «barn», og ikke «vandrende fattige» ettersom det være fattige ble betraktet som fromt og at kirken var forlegen av sin rikdom i kontrast til de fattige. Det, i henhold til Spoto, begynte en litterær tradisjon fra hvor den populære legenden om barna har sin opprinnelse. Denne framstillingen følger H. E. Mayer nært.

I kunsten

Mange kunstverker har referanser til Barnekorstoget. Denne listen fokuserer på verker som har handling plassert i middelalderen og fokuserer hovedsakelig på gjenfortelling av hendelsene.