Calvin Coolidge

Bakgrunn

Calvin Coolidge var sønn av kongregasjonalisten John Calvin Coolidge (født 21. mars 1845, død 18. mars 1926) og hans hustru Victoria Josephine Moor (født 14. mars 1846, død 14. mars 1885). Han hadde en søster, Abigail Grace Coolidge (1875–1890). Hans far var politisk aktiv og medlem av både representantenes hus i Vermont og i senatet i samme stat. 
Coolidge fullførte juridisk utdannelse ved Amherst College. Så lærte han seg advokatyrket frem til 1897 i Northampton. Han eget advokatfirma i 1897. I samme periode innledet han sin politiske karriere innen det i nordstatene dominerende republikanske parti. 
Den 4. oktober 1905 giftet han seg med Grace Anna Goodhue, som han fikk to sønner med. Hans yngre sønn Calvin junior døde i juli 1924 av en blodforgiftning.

Politiker

Coolidge jobbet seg oppover på stigen i lokalpolitikken i delstaten Massachusetts, til han var statens guvernør.
Som guvernør i Massachusetts ble han nasjonalt kjent i 1919, da han med stor handlingskraft stoppet en politistreik i Boston ved å innkalle militsen.

Visepresident

Han ble ikke lenge etter valgt av Warren Harding til hans visepresidentkandidat forut for presidentvalget 1920, som ble en stor seier for republikanerne etter åtte år med demokratisk styre. Verdenskrigen og omfattende skatteøkninger hadde på sikt påført den sittende Wilsonadministrasjonen, som var blitt gjenvalgt meget knapt i 1916, stor upopularitet. 
Han tiltrådte embedet som USAs visepresident i 1921 etter at han som Ohio-senatoren Warren Hardings running mate hadde vunnet en overbevisende seier over delstatens guvernør James M. Cox og Franklin D. Roosevelt, demokratenes kandidater.

President

Coolidge tiltrådte presidentembetet natten til den 2. august 1923, da Harding plutselig var avgått ved døden. Han var da på et tilfeldig besøk hos sine foreldre i sin fødeby Plymouth, og faren, som var notarius publicus, tok ham i ed i lyset fra en fotogenlampe før han vendte tilbake til Washington.
Presidentembetet var, i skarp kontrast ved Hardings tiltreden, i krise etter flere bestikkelsessaker, først og fremst den såkalte Teapot Dome-skandalen, som førte til at flere ministre havnet i fengsel. Harding, som hadde brukt mye tid på kortspill og fornøyelser, hadde selv erkjent at han ikke var embetet modent, og hadde under sin korte tid forspilt det meste av sin popularitet.
Coolidge ble gjenvalgt med stor margin i 1924, hjulpet av konsekvensene av den tidligere republikaneren Robert M. La Follettes kandidatur for det gjenopplivde Progressive Party. Demokratenes John W. Davis vant ingen delstat nord for Virginia og Follette kom først bare i sin egen hjemstat Wisconsin; til tross for at den omfattende kritikken mot Harding-administrasjonen vant Coolidge et større stemmetall enn begge motstanderne sammenlagt.
Hans tid som president var preget av stor økonomisk vekst. Hans presidentskap blir ofte sett på som en av de mest konservative i moderne historie.
Coolidge sikret ny tillit til presidentembetet som under Harding var blitt svekket av skandaler, og han forlot Det hvite hus med stor popularitet. Mange har senere kritisert ham som del av en generell kritikk mot laissez-faire-preget økonomisk politikk. Hans omdømme ble vesentlig forbedret i løpet av president Ronald Reagans periode. Til syvende og sist er evalueringen av Coolidge delt mellom de som støttet hans nedbygging av staten, reguleringer og byråkrati, og de som var uenige i disse reformene.

Anekdoter

Han var kjent som en meget fåmælt mann, og det vrimlet av anekdoter om hans korte, ofte bistre svar. 
Ved en offisiell middag forsøkte borddamen hans å smigre ham, og sa at hun hadde inngått et veddemål om at hun skal klare å få ham til å si mer enn to ord under middagen. «You lose», svarte presidenten («De taper»), og det var alt han sa den kvelden.
En annen anekdote handler om da han kom hjem etter gudstjenesten en søndag, og kona hans spurte hva presten hadde talt om. «Synd», svarte ektemannen, og da hun ville vite hva han hadde sagt om synd, svarte han: «Han var imot det».