Wilhelm von Humboldt

Bakgrunn

Wilhelm von Humboldts fra Alexander Georg stammet fra Pommern og var en prøyssisk offiser som for sin innsats under syvårskrigen ble utnevnt til kammerherre for kronprinsen. Han giftet seg i 1766 med enken Marie Elizabeth von Holwede, neé Colomb, datter av en velstående hugenottisk familie.

Filosof

Wilhelm von Humboldt var allerede en anerkjent tenker da han i 1792 utgav boken Ideen zu einem Versuch, die Grenzen der Wirksamkeit des Staats zu bestimmen, et forsvar for frihetsbegrepene i den europeiske opplysningstid, som på mange måter var forut for sin tid og andre liberalistiske tenkere som John Stuart Mill. Han beskrev utviklingen av liberalismen og frihetens rolle i den enkeltes personlige utvikling og dennes streben etter det perfekte. Friedrich Hayek beskrev Humboldt som den største tyske liberale filosof.
Som prøyssisk undervisningsminister stod han for et system av Technische Hochschulen (tekniske høyskoler) og gymnasier, som gjorde Preussen og det etterfølgende tyske keiserrike til i en periode den sterkeste kontinentaleuropeiske makt og leder innenfor vitenskap.

Diplomat

I perioden 1802 til 1819 arbeidet Humboldt som prøyssisk diplomat. Først i Roma fra 1802 til 1812 og så i Wien fra 1812. I Praha i 1813 var han en avgjørende aktør i å få Østerrike til at alliere seg med Preussen og Russland mot Napoleons Frankrike. I 1815 var han i Paris medunderskriver av fredsavtalen mellom Preussen og det beseirede Sachsen, og en aktiv deltager i håndteringen av det postnapoleonske Tyskland. I 1818 deltok han i Aachenkongressen, som avgjorde Frankrikes skjebne etter Napoleon. Imidlertid fikk Preussens tiltagende reaksjonære regjeringer Humboldt til å innstille sitt politiske liv i 1818 for deretter utelukkende å vie seg litteratur og vitenskap.

Lingvist

Wilhelm von Humboldt var en fremragende lingvist som oversatte Pindar og Aischylos fra oldgresk til tysk og gjorde pionerarbeid med studier av baskisk.
Hans arbeid i filologi med baskisk har hatt den lengste levetid av hans videnskapelige arbeide. Et besøk i Baskerland avstedkom i 1821 boken Prüfung der Untersuchungen über die Urbewohner Hispaniens vermittelst der vaskischen Sprache (Undersøkelse av tidlige beboere av Spania ved hjelp av baskisk), hvori han prøvde å vise ved en sammenligning av geografiske stedsnavn at et folk som hadde brukt et språk i slekt med baskisk en gang hadde bebodd hele Spania, det sørligere Frankrike og  de baleariske øyer. Dette folk identifiserte han med iberere nevnt i klassisk litteratur, og videre beskrev han dem som ha vært allierte med berberne fra Nord-Afrika. Von Humbolds konklusjoner er siden blitt delvis overskygget og tilbakevist av moderne språkforskning og arkeologi, men var et pionerarbeid for sin tid.
Von Humboldt rakk ikke å ferdigstille sitt ambisiøse prosjekt med en undersøkelse av språket kawa talt på Java, men en introduksjon ble posthumt publisert i 1836 som Über die Verschiedenheit des menschlichen Sprachbaus und seinen Einfluss auf die geistige Entwicklung des Menschengeschlechts (Språkets forskjellighet og innflytelse på menneskets intellektuelle utvikling).
Von Humboldt tilskrives æren som den første lingvist som betraktet menneskets språk som et regelbasert system i stedet for som bare en samling av ord og fraser med forskjellige meninger. Denne ide er en av grunnsteinene i Noam Chomskys språkteori, og Chomsky selv gjør hyppig bruk av Humbolds arbeider og sitater. Humboldt er tilskrevet æren for å være den første til å postulere en lingvistisk relativitetshypotese (bedre kjent som Sapir-Whorf-hypotesen), nesten et århundre før Edward Sapir og Benjamin Whorf.