Vietnams historie

Vietnams historie har i lange perioder vært preget av naboskapet til Kina i nord. I rundt 1 000 år tilhørte det nordlige Vietnam Kina, men fra 938 ble landet selvstendig og ekspanderte etter hvert sørover på bekostning av Champariket. På 1800-tallet ble landet kolonisert av Frankrike og under andre verdenskrig ble landet kontrollert av Japan. Etter denne krigen hadde ikke kolonimakten ressurser til å gjenopprette styret, og tapte den militære kampen mot frigjøringsstyrkene. Dette førte til deling av landet, noe som igjen ledet fram til Vietnamkrigen med store menneskelige og materielle tap for landet. Denne krigen ble avsluttet 30. april 1975 ved at Nord-Vietnam inntok den sørlige delen. Etter forsøk med planøkonomi på 1970- og 1980-tallet, ble økonomien reformert i markedsøkonomisk retning.

Den eldste historien

De fleste vietnamesiske historikere betrakter  Dong Son-sivilisasjonen fra bronsealderen som starten på Vietnams historie. Denne dekket store deler av Sørøst-Asia. Spor etter denne sivilisasjonen er blant annet funnet i oldtidsbyen Co Lao, ikke langt fra dagens Hanoi. Dong Son-kulturen er knyttet til Tibeto-Burman-kulturen, Dai-kulturen i Yunnan og Laos, Mon-Khmer-kulturen og kulturen som er knyttet til Krukkesletta i Laos.  Tilsvarende gjenstander skal ha blitt funnet i Kambodsja langs Mekong-elva, og disse er datert tilbake til fjerde århundret før Kristus.
Ifølge kinesisk historieskriving skal den kinesiske generalen Zhao Tuo under Qin-dynastiet ha dannet kongedømmet Nanyue i det nordlige av dagens Vietnam.
På denne tiden skal mange av stammene som levde sør for Chang Jiang-floden ha omtalt seg som Yue (Việt på vietnamesisk). Mange av disse skal språklig være med beslektet med det nordlige Kina, men Lạc Việt-stammen skal ha flere språklig røtter sørover. Văn Lang-kulturen skal også ha blitt utviklet fra innfødte som bosatte seg langs Den røde elv, fremfor å ha oppstått som følge av immigrasjon nordfra som den kinesiske historieskrivningen antyder.

Under kinesisk styre 111 f.kr - 938 e.kr

I 111 f.Kr. okkuperte kinesiske styrker fra Han-dynastiet området og inntok byen Nanyue. Området ble et lydrike under Han-dynastiet og delt inn i fire administrative enheter. Til tross for den strenge kinesiske militære tilstedeværelsen, klarte noen vietnamesiske klaner å opprettholde enkelte selvstendige områder i høylandet. Det var stadige opprør mot det kinesiske styret og enkelte av disse varte i flere år. 
Blant disse opprørsstatene var Champa som under den lokale føydalfyrsten Kiu-lin, gjorde opprør mot den kinesiske keiseren og løsrev seg fra det kinesiske styret allerede i 192 og forble selvstendig helt fram til rundt 1700.
Det nordlige Vietnam, omtrent ned til dagens Hue ble styrt av kinesiske dynastier.
Utover på 900-tallet blir Kina politisk og militært svekket med ulike herskere, og Vietnam hadde ulike herskere under det kinesiske Tang-dynastiet. I 938 ble det sent tropper og en støtteflåte sørover for å knekke den egenrådige vietnamesiske herskeren Giao Châu. Ved slaget ved Bach Dang-elven helt nord i landet ved dagens Ha Long i 938 ble den kinesiske flåten slått ved hjelp av list og lokalkjennskap. Giao Châu utropte seg selv til kong Ngô etter denne seieren, og innledet en periode med vietnamesisk uavhengighet som skulle vise seg å bli ganske urolig. Han innførte et sentralistisk styre utfra den tidligere  hovedstaden Co Loa hvor han bygget citadellet Cổ Loa Thành, beliggende omtrent 20 km vest for dagens Hanoi.

Selvstendighet 938-1009

Kong Ngô døde imidlertid etter ganske kort tid og dette førte til en langvarig maktkamp om tronen. Denne utviklet seg til landets første borgerkrig. Opprøret av de såkalte tolv klanlederne (Loạn Thập Nhị Sứ Quân) varte fra 945 til 967 da klanen ledet av Đinh Bộ Lĩnh slo de andre klanene og slik samlet landet. 
Dinh skapte slik Đinh-dynastiet og utropte seg selv til den første keiseren (Tiên Hoàng) av Đại Cồ Việt, som betyr Store Viet landet, med hovedstad i Hoa Lư, dagens Ninh Bình. Imidlertid godkjente det kinesiske Song-dynastiet ham bare som prins av Jiaozhi (Giao Chỉ Quận Vương). Keiser Đinh innførte en streng straffelovgivning for å unngå nytt kaos og prøvde å skape allianser ved å dele ut dronningtitler til fem kvinner fra de fem viktigste familiene.
I 979 ble keiser  Đinh Bộ Lĩnh og hans kronprins myrdet og bare den seks år gamle sønnen Đinh Toàn er igjen til å påberope seg tronen. Denne situasjonen prøvde det kinesiske Song-dynastiet å utnytte og invaderte landet. Dette førte til en nasjonal mobilisering og kommandanten Lê Hoan slo de kinesiske styrkene ved hjelp av list og dyktighet. Lê Hoan ble da den nye herskeren og startet etter hvert den militære aksjonen mot Champa lenger sør.
Da keiser Lê Hoàn døde i 1005 startet intriger og kamper blant hans sønner om tronen. Seierherren i denne maktkampen ble Lê Long Đĩnh, som også ble den mest beryktede tyrannen i vietnamesisk historie. Hans sadistiske straffeutøvelse kun for sin egen underholdning skyld og hans seksuelle utskeielser førte til en kort styre, han ble drept allerede da han var 24 år i 1009 og han ble etter hvert så syk at han bare kunne ligge da han ble stilt for retten.

Lý-dynastiet 1009-1225

Etter Lê Long Đĩnh død i 1009, ble lederen for de militære styrkene Lý Thái Tổ (i sin samtid ble han omtalt som Lý Công Uẩn) utpekt til å ta over tronen, og grunnla slik Ly-dynastiet. Han var vokst opp i et tempel, og var en velutdannet hersker. Dette var en uvanlig vei til tronen, men hans styre ble innledningen til en god periode i landets historie,. Som en høyere offiser som befant seg i hovedstaden, hadde han hatt mange muligheter til å gripe makten etter keiser Lê Hoàns død, men hadde avstått fra dette utfra pliktfølelse. Han ble på en måte valgt til monark av hoffet, som kom enstemmig fram til dette etter en viss debatt. 
Ly Thai To endret landets navn til Đại Việt («Store Viet») og flyttet hovedstaden til dagens Hanoi, men kalte byen Thăng Long («Stigende drage»). Videre gikk han over til en mer offensiv forsvarstenkning og styrket økonomien for gjennom dette også trygge landet. Senere konger i Ly-dynastiet videreførte Lys offensive tanker, blant annet gjennom utbygging av dike-system for å beskytte ris-produksjonen, grunnleggelse av det adelige universitetet Quốc Tử Giám, treårige opptak av dyktige medarbeidere, gjerne fra lavere sosiale klasser, til den offentlige administrasjon, slik at dyktighet fremfor familietilknytning ble avgjørende, innføring av et forbedret skattesystem, forbedret behandling av fanger. Kvinnene hadde en viktig rolle i samfunnsordenen i Ly-dynastiet, blant annet lå skatteinnkrevingen hos såkalte «rettskvinner». Ly-dynastiet fremmet og buddhismen i landet, men opprettholdt det religiøst pluralistiske samfunnet hvor buddhismen, konfutsianismen og taoismen levde ved siden av hverandre. I løpet av Ly-dynastiet godkjente det kinesiske Song-dynastiet Đại Việt-monarken som kongen av Giao Chỉ (Giao Chỉ Quận Vương).
Ly-dynastiet hadde to større kriger med Song-dynastiets Kina. Den viktigste foregikk inne i Kina i 1075 for å komme et kinesisk angrep i forkjøpet, og de ødela de kinesiske angrepsstyrkene. Året etter gikk Kina til angrep inne i Đại Việt og de møttes til et større slag ca. 40 km fra hovedstaden. Det var imidlertid klart for begge parter at et slik slag ville ingen av partene vinne, og de ble enige om våpenhvile og de kinesiske styrkene trakk seg ut.
I løpet av Ly-dynastiet ekspanderte også riket sørover på bekostning av kongeriket Champa.

Trần-dynastiet 1225-1400

Mot slutten av Ly-dynastiet, tvang den mektige medarbeideren Trần Thủ Độ kong Lý Huệ Tông til å gå i buddhistisk kloster og utropte deretter kongens syv år gamle datter til dronning. Trần Thủ Độ arrangerte så ekteskap mellom henne og sin åtte år gamle nevø Trần Cảnh og fikk slik tronen overført til sin nevø. Dette ble innledningen til Tran-dynastiet. Trần Thủ Độ forfulgte hensynsløst medlemmene av det tidligere dynastiet, og noen prinser flyktet til Korea, og er slik senere blitt omtalt som Vietnams første politiske flyktninger i eksil.
Til tross for Trần Thủ Độs hensynsløshet, viste de fleste Trần-herskerne å styre utfra de samme tanker som Ly-dynastiet. Av det som ble oppnådd av dette styret, var blant annet system for folketellinger ned på landsbynivå, fullføring av 30-binds historieverket om Đại Việt (Đại Việt Sử Ký) av Lê Văn Hưu og utviklingen av skriftspråket Nôm, som er et skriftspråk for det vietnamesiske språk. Tran-dynastiet utviklet også et system for utdannelse av nye konger; etter hvert som en konge ble gammel, overførte han styret til kronprinsen, men beholdt posisjonen som Thái Thượng Hoàng («høyere majestetisk keiser») og i denne posisjonen opptrådte som mentor for den nye keiseren.
I årene 1257, 1284 og i 1288 ble landet invadert av den mongolske hæren under Kublai-khan som på dette tidspunktet hadde etablert Yuan-dynastiet i Kina, men disse angrepene ble slått tilbake. Også her vant vietnameserne over en sterkere motstander ved å unngå store slag i åpent terreng og brukte list og lokalkunnskap for å få kampene inn på sine premisser.
I denne perioden ekspanderte vietnameserne også sørover på bekostning av kongeriket Champa. Gjennom politiske ekteskap fikk de også to provinser rundt dagens Huế fra kongeriket i sør.

Hồ-dynastiet 1400-1407

Hồ-dynastiet eksisterte i bare syv år og hadde de to keiserne Hồ Quý Ly i 1400 og hans nest eldste sønn Hồ Hán Thương, som styrte fra 1400 til 1407. Hồ Quý Ly var en høyere tjenestemann ved hoffet, og han tvang den siste Tran-herskeren til å gå av og tok selv makten. Han endret landets navn til Đại Ngu og flyttet hovedstaden til Tây Đô («Den vestlige hovedstaden»), dagens Thanh Hóa. Thăng Long (Hanoi) ble omdøpt til Đông Đô («Den østlige hovedstaden»).
I ettertiden har dette dynastiet fått ansvaret for å skape intern strid og så å tape landet til en ny kinesisk okkupasjon av Ming-dynastiet. Men i løpet av denne relativt korte perioden ble det gjennomført en rekke ambisiøse reformer, som styrking av matematikk i utdannelsen, åpen kritikk av  konfusiansk filosofi, innføring av papirpenger, bygging av store krigsskip og artilleri og en landreform. Hồ Quý Ly gikk av allerede året etter maktovertakelsen, men fortsatte som rådgiver og mentor for sin sønn Hồ Hán Thương slik Trần-kongene hadde gjort.

Ny kinesisk okkupasjon 1407-1428

I 1407 okkuperte kinesiske styrker fra Ming-dynastiet igjen Vietnam, offisielt for å gjeninnsette Tran-dynastiet. Kineserne tok både Hồ Quý Ly og Hồ Hán Thương til fange. Kineserne annekterte landet og la det inn under den kinesiske keisertronen da de hevdet at det ikke fanten noen Tran-arving til tronen. Men nesten umiddelbart startet Tran-tilhengere en militær motstandskamp. Denne hadde innledningsvis framgang, men interne stridigheter førte til et større nederlag i 1413.  
Under ledelse av den rike Lê Lợis ble det organisert en ny motstandskamp med utgangspunkt i hans områder litt sør i landet, og etter en rekke innledende nederlag kunne de rykke nordover og innta Đông Quan, dagens Hanoi, hvor kineserne hadde sin hovedbase og administrasjonsenter. Den kinesiske keiseren sendte forsterkninger sørover, men disse ble stoppet i et bakhold og den kinesiske kommandanten ble drept. De kinesiske styrkene i landet overga seg i 1428.

Lê-dynastiet 1428-1527

Lê Lợi tok makten og besteg tronen etter seieren mot kineserne, og innledet slik Le-dynastiet. Lê Lợi tok tilbake navnet Đại Việt for landet og flyttet hovedstaden tilbake til Thăng Long (Hanoi).
Le-dynastiet gjennomførte en ny landreform for å revitalisere landbruket etter krigen og den kinesiske okkupasjonen. I motsetning til de tidligere Ly- og Tran-kongene, som var mer influert av buddhistisk tenkning, baserte Le-kongene seg mer på konfusianisme. Det ble utarbeidet et omfattende lovverk, den såkalte Hồng Đức som inneholdt sterke konfusianske elementer, men også en styrking av kvinnenes rettigheter. Kunst og arkitektur ble i denne perioden mer kinesiske inspirert enn i Ly- og Tran-dynastiene. Le-dynastiet utarbeidet et nasjonalt kartverk og ba Ngô Sĩ Liên fortsette å videreføre historieverkene om landet fram til Lê Lợi. Det ble i denne perioden opprettet sykehus og tilsyn med eldre og syke og det ble organisert distribusjon av medisiner til områder som var rammet av epidemier.
I 1471 invaderte Le-dynastiets styrker under ledelse av kong Lê Thánh Tôn Champa og inntok hovedstaden Vijaya, og slik avsluttet Champas periode som et maktsentrum i regionen, selv om mindre deler av kongedømmet overlevde fram til 1700-tallet. Det militære nederlaget førte til at Cham-folket ble spredt over hele Sørøst-Asia og området som nå er det sentrale Vietnam ble kolonisert av vietnamesere uten særlig motstand. Men fortsatt eksisterer Cham-gruppen som en viktig nasjonal minoritet i dagens Vietnam. Byen Huế ble anlagt i 1600 nær der Champas hovedstad Indrapura en gang lå. 
I 1479 rykket kong Lê Thánh Tôn inn i Laos og inntok hovedstaden Luang Phrabang.

Trinh-klanen i nord og Nguyen-klanen i sør 1527-1802

Lê-dynastiet tok slutt da general Mạc Đăng Dung tok makten i 1527. Han drepte Le-keiseren og utropte seg selv til keiser, og startet slik Mạc-dynastiet. Etter to år med uroligheter, tok han opp Tran-dynastiets ordning og overlot tronen til sønnen Mạc Đăng Doanh og ble selv Thái Thượng Hoàng.
Samtidig organiserte en annen tidligere tjenestemann ved Le-hoffet, Nguyễn Kim et opprør mot Mạc-styret og hjalp kong Lê Trang Tông til å gjenopprette et styre i Thanh Hóa-området. Slik brøt det ut en borgerkrig mellom det nordlige styret til Mac-dynastiet og det gjenopprettede Le-styret i sør. Nguyễn Kim kontrollerte den sørlige delen av Đại Việt (fra Thanh Hoa i sør) og Mac-dynastiet kontrollerte den nordligste delen, inkludert Đông Kinh (Hanoi). Da Nguyễn Kim ble drept i 1545 overtok svigersønnen Trịnh Kiểm den militære kontrollen. 
I 1558 fryktet Nguyễn Kims sønn Nguyễn Hoàng at Trịnh Kiểm ville drepe ham og broren og å sikre seg makten, og ba om å bli guvernør i de sørligste provinsene (området rundt dagens Quang Tri-provinsen til Quang Nam-provinsen – omtrent midt i dagens Vietnam). Han styrte her på en effektiv måte, mens Trịnh Kiểm, og senere hans sønn Trịnh Tùng hadde belastningen med krigføringen mot Mac-herskerne. Nguyễn Hoàng sendte både penger og soldater nordover for å støtte denne kampen, men oppnådde en stadig større uavhengighet og selvstendighet.
Borgerkrigen mellom Lê/Trịnh- og Mạc-dynastiene sluttet i 1592 da Trịnh Tùngs styrker rykket inn i Hanoi og henrettet kong Mạc Mậu Hợp. Restene av Mac-dynastiets familie, styrker og støttespillere flyktet nordover til fjellene i Cao Bằng-provinsen og fortsatte å styre her fram til 1667 da Trịnh Tạc erobret disse siste områdene under Mac-dynastiets kontroll. Lê-kongene som formelt hadde sittet på tronen siden Nguyễn Kim tok kontrollen, men etter Mac-dynastiets fall besitter all makt og styre i nord hos Trịnh-klanen.
I 1600 utropte Nguyễn Hoàng som Vương («lord»), folkelig betegnet Chúa og nektet å sende mer penger eller soldater nordover for å hjelpe Trịnh-klanen. Han flyttet også sin hovedstad til Phú Xuân, dagens Huế. Nguyễn Hoàng døde i 1613 etter å ha styrt i sør i 55 år. Han ble etterfulgt av sin sjette sønn Nguyễn Phúc Nguyên som også nektet å underkaste seg Trịnh-klanen. Da Trịnh Tùng døde i 1623 ble han etterfulgt av sin sønn Trịnh Tráng som beordret Nguyễn Phúc Nguyên til å underkaste seg hans autoritet. Dette ble avslått to ganger og i 1627 gikk Trịnh Tráng til angrep sørover med 150 000 mann, men ble slått.
Krigene mellom Trinh og Nguyen varte i årene 1627–1672 uten at noen av partene klarte å slå den andre. Etter denne perioden fulgte 100 år med fred, hvor begge parter utviklet sine områder. Trịnh-klanen skapte et sentralisert styre og administrasjon som sto for offentlige budsjetter, valuta, standardiserte mål og vektsystem til desimalsystemet, startet trykkerier for å redusere avhengigheten av kinesiske leverandører, startet et militærakademi og fullførte den historiske dokumentasjonen.
Samtidig ekspanderte Nguyen-klanen også videre sørover, både på bekostning av de gjenværende Champa-områdene, men også innover mot Mekongdeltaet og sikret seg kontroll over Saigon-området og områder som hadde vært under kambodsjansk kontroll.
I 1771 brøt det ut et opprør av medlemmer av Tây Sơn-familien i Quy Nhon, som på denne tiden var under Nguyễn-klanens kontroll. Dette opprører ble ledet av brødrene Nguyễn Nhạc, Nguyễn Lữ, og Nguyễn Huệ. Disse var ikke i slekt med klanledelsen, selv om de hadde samme familienavn. I 1776 hadde disse overtatt kontrollen over hele det området som Nguyễn-klanen hadde kontrollert og utryddet nesten hele den kongelige familien. Den overlevende prinsen Nguyễn Phúc Anh flyktet til Siam og fikk mobilisert militær støtte fra den siamesiske kongen. Han gjorde et mislykket forsøk på å gjeninnta makten militært, men ble i første omgang slått.
I 1786 invaderte Nguyễn Huệ de nordlige områdene for å bekjempe Trịnh-klanens Trịnh Khải. Nguyễn Huệs hær vant en knusende seier og Trịnh Khải begikk selvmord. Trịnh-klanen søkte kinesisk støtte og til tross for hjelp fra en kinesisk styrke på hele 290 000 mann, ble de slått av Nguyễn Huệ i en hurtig kampanje rundt nyttårsfeiringen Tết. Han utropte seg da til keiser Quang Trung. I sin regjeringtid gjennomførte han mange reformer, men ble forgiftet og døde 40 år gammel i 1792.
Under keiser Quang Trung ble Đại Việt delt i tre politiske enheter. Broren Nguyễn Nhạc styrte de sentrale deler av landet fra sin hovedstad i Quy Nhon. Keiser Quang Trung styrte den nordlige delen fra hovedstaden Phượng Hoàng Trung Đô. I sør styrte Nguyễn Ánh og han ekspanderte videre sørover og erobret Saigon-området i 1788 og etablerte her en sterk base for sitt styre.   
Etter keiser Quang Trungs død ble Tây Sơn-dynastiet ustabilt og de gjenværende brødrene begynte å bekjempe hverandre og mot de folkene som støttet Nguyễn Huệs sønn. Nguyễn Ánh, reiste fra sin base i Saigon i 1799 og erobret Tây Sơn-dynastiets sterke militære støttepunkt Quy Nhon. I 1801 inntok hans styrker Phú Xuân, Tây Sơn-dynastiets hovedstad. Nguyễn Ánh vant tilslutt krigen året etter i 1802, da han beseiret Thăng Long (Hanoi) og henrettet Nguyễn Huệs sønn, Nguyễn Quang Toản, sammen med store deler av Tây Sơn-dynastiets maktelite. 
Nguyễn Ánh inntok tronen og kalte seg keiser Gia Long. Gia er etter Gia Định, det gamle navnet for Saigon; Long etter Thăng Long, det gamle navnet for Hanoi. Slik ville han symbolisere samlingen av landet. Keiser Gia Định innledet slik Nguyễn-dynastiet som varte fram til keiser Bảo Đại abdiserte i 1945. 
Da Kina i århundrer hadde kalt Đại Việt for Annam, Gia Long anmodet den kinesiske Qing-keiseren å gi dette en nytt navn, i stedet for Annam skulle det kalles Nam Việt. Men for å unngå sammenblanding med det tidligere kongedømmet til Triệu Đà som eksisterte i perioden 207 – 111 f.Kr. og hadde dette navnet, gikk den kinesiske keiseren med på et nytt navn, men snudde de to ordene til Việt Nam.

Andre verdenkrig

Under andre verdenskrig rykket japanerne inn i Indokina i 1940, men fjernet ikke den franske koloniadministrasjonen. Japanerne beholdt Vichy-regimet som marionettregime og styrte bak kulissene gjennom diplomatisk press. Slik ga Vichy-regjeringen i Frankrike 24. juli 1941 Japan tillatelse til å bruke baser i Fransk Indokina. I september samme år fikk japanerne militær adgang til Tonkin, som var et viktig oppmarsjområde i krigen mot Kina. Japanerne avsatte ikke den franske administrasjonen før i mars 1945 og tok først da full kontroll over landet. 
I 1941 fikk Hồ Chí Minh samlet de forskjellige nasjonale bevegelsene i en felles front under navnet Viet Minh. Chiang Kai-shek ville skape en motbevegelse med kinesisk støtte, men dette mislyktes. Viet Minh organiserte geriljakrigen mot Japan, samlet informasjon og organiserte redningen av nedskutte amerikanske piloter. Med sin kamp mot den japanske okkupasjonen og sitt radikale program ville Viet Minh bruke de sterke nasjonalistiske strømninger i det vietnamesiske folk og den radikale reformbevegelse, og gi dem et sosialistisk innhold. 
Tidlig i 1945 brøt det ut hungersnød i Nord-Vietnam, et resultat av kombinasjonen mellom dårlige værforhold og japanernes utnyttelse av matressurser. Hungersnøden tok livet av anslagsvis to millioner vietnamesere.
Da japanerne kapitulerte i august 1945, hadde Viet Minh en sterk hær og bred folkelig oppslutning. Videre tillot japanerne at nasjonalistiske grupper overtok offentlige bygninger og holdt fengslede franske tjenestemenn i fengsel, i den hensikt å skape vanskeligheter for seierherrene fra andre verdenskrig etter krigen. Den 18. august 1945 beordret Ho Chi Minh opprør i den såkalte August-revolusjonen. To uker senere var Viet Minh etablert i Hanoi, og republikkens uavhengighet ble proklamert 9. september. Keiser Bao Dai trådte tilbake og tilbød seg å fungere som rådgiver for det nye styret. I det sørlige Vietnam rykket britiske styrker inn i Saigon for å avvæpne de japanske styrkene. De ble etterfulgt av franske styrker, som prøvde å gjenopprette deres tidligere styre. I nord rykket kinesiske nasjonaliststyrker tilhørende Chiang Kai-shek inn for tilsvarende å avvæpne japanerne.

Opptakten til Vietnamkrigen 1954-1958/59

Genève-konferansen i 1954 markerte avslutningen av Fransk Indokina og en midlertidig deling av Vietnam fram til det kunne avholdes valg i hele Vietnam i juli 1956. Landet ble delt langs den 17. breddegrad, rett nord for Nguyen-dynastiets hovedstad Huế, og de Viet Minh-styrkene som sto sør for denne var fortsatt skulle trekke seg nord for denne, og det ble etablert en demilitarisert sone mellom de to partene. De franske styrkene trakk seg ut, mens styringen av området sør for 17. breddegrad ble videreført av det samme maktapparat som franskmennene hadde basert seg på. En internasjonal kontrollkommisjon, bestående av Polen, India og Canada skulle overvåke utviklingen fram mot valget to år etter.
I 300 dager, fram til 18. mai 1955 var grensen mellom nord og sør åpen, slik at folk fritt kunne flytte til den delen av landet de ønsket å bo i. Dette førte til en flyktningstrøm på mellom 800 000 og en million nordvietnamesere fra nord til sør, for en stor del av katolikker som fryktet religiøs forfølgelse under kommunistene. 310 000 av disse ble evakuert under Operasjon Passage to Freedom, organisert av United States Navy i oktober 1954.
Vietminhs hadde hatt en avgjørende betydning i krigen mot franskmennene. Samtidig ble Ho Chi Minh oppfattet ikke bare som en kommunistleder, men også som en mer nasjonalistisk og selvstendig leder enn politikerne i sør. I sør fjernet Ngô Đình Diệm tidligere keiser Bao Dai i 1955 ved å bli valgt til president etter et noe tvilsomt valg, hvor han blant annet fikk 133% av stemmene i Saigon. Det politiske miljøet i sør ble mer forbundet med det franske kolonistyret. Det var derfor en forventning hos begge parter at Ho Chi Minh ville vinne valget. Diem nekte å avholde dette valget, under henvisning til at Sør-Vietnam ikke hadde undertegnet Genève-avtalen, og startet deretter forfølgelse av den kommunistiske opposisjonen i landet. 
Diem erklærte Sør-Vietnam selvstendig under det offisielle navnet Việt Nam Cộng Hòa («Republikken Vietnam»). Ut fra en frykt for en videre kommunistisk ekspansjon, ga USA både militær og økonomisk støtte til Sør-Vietnam, sendte rådgivere både i organiseringen og administrasjon av landet, og i utviklingen av landets infrastruktur. De øvrige politiske og religiøst baserte militsene i sør, blant annet fra Cao Dai ble knust.

Båtflyktninger og omskoleringsleirer

I motsetning til Røde Khmer i Kambodsja, gikk ikke seierherrene til blodbad mot sine motstandere etter Vietnamkrigen. Men de som hadde hatt stillinger innen det sørvietnamesiske styret eller militære, samt innflytelsesrike personer innen intelligentsia og kirkelige kretser sendt på såkalte omskoleringsleirer, som i realiteten var tvangsarbeidsleirer. 
Under Vietnamkrigen hadde mange vietnamesere opplevd at den amerikanske tilstedeværelsen ødela viktige vietnamesiske verdier og kulturuttrykk, særlig gjennom alkoholmisbruket, narkotikabruken og prostitusjonen, som nasjonalistiske vietnamesere hadde sett på med stor skam. De nordvietnamesiske makthaverne var etter erobringen av Sør-Vietnam, tidlig med å gjenopprette disse tradisjonelle verdiene, noe som utvilsomt hadde folkelig støtte.
Det skapte imidlertid visse spenninger da en rekke nordvietnamesiske soldater og partikadre oppdaget at det fiendebildet som var opparbeidet under krigen ikke stemte og at befolkningen ikke var så fattige og undertrykkede slaver for utenlandske imperialister som de hadde blitt framstilt i krigsretorikken. I stedet var det materielle nivået i sør, både med hensyn til mat, klær og andre forbruksvarer, bøker og musikk langt høyere enn hva de var vant til fra Nord-Vietnam. Ganske snart førte tvangskollektiviseringen i landbruket, restriksjoner for mat- og varetransport og overtakelsen av private virksomheter til matmangel og mangel på andre livsnødvendigheter.
Den nordvietnamesiske hæren hadde under krigen en renommé for å nådeløst straffe dem de oppfattet som «forrædere», og det var en frykt for at de ville sette i gang slike represalier også etter krigen. Flere hundre tusen forlot landet, blant annet som båtflyktninger. Blant disse flyktningen fantes det folk fra alle lag av befolkningen, men mange av dem som flyktet var folk som hadde støttet det sørvietnamesiske styret eller som fryktet kommunistisk forfølgelse blant annet med religiøst grunnlag.

Orientering mot Sovjetunionen

Siden krigen hadde beslaglagt alle ressursene hadde det ikke vært noen reell økonomisk vekst i perioden 1965 til 1975. Videre førte flyktningstrømmen og de omfattende fengslingene til en mangel på kompetanse i offentlig styring og næringsliv. Den sosialistiske republikk Vietnam ble i stadig sterkere grad knyttet til Sovjetunionen og ble medlem av COMECON fra 1978. Det ble også tegnet en såkalt vennskapstraktat, som i realiteten var en militær allianse.

Markedsøkonomi

Det var fram til 1986 lite økonomisk vekst i en ineffektiv planøkonomi og uten handel med de vestlige landene. De første fem årene etter Vietnamkrigen ble private foretak i sør overtatt av det offentlige og bøndene ble tvangskollektivisert i statlige landbrukskooperasjoner. Videre hadde bare staten lov til å frakte matvarer mellom provinsene. Dette førte raskt til matmangel og andre livsnødvendigheter. Selv det fruktbare Mekongdeltaet, med sin tidligere store risproduksjon ble truet av sult.
Men siden økonomien ble rettet mot markedsøkonomi i 1986 og det har kommet til en forsoning med USA, har Vietnam hatt en av de raskest voksende økonomiene i Sørøst-Asia.