Jack the Ripper-mistenkte

Politiets mening

Metropolitan Police Services arkiver viser at deres etterforskning av seriedrapene omfattet elleve separate mord mellom 1888 og 1891, kjent i politiet som «Whitechapel-mordene». For fem av disse drepte – Mary Ann Nichols, Annie Chapman, Elizabeth Stride, Catherine Eddowes, og Mary Jane Kelly – er det generell enighet om at det er en ugjerning utført av samme drapsmann, kjent som Jack the Ripper. De fant sted mellom august og november 1888, bare et par gater fra hverandre, og i nabolaget kalt «canonical five». Seks andre drap, de på Emma Elisabeth Smith, Martha Tabram, Rose Mylett, Alice McKenzie, Frances Coles, og en uidentifisert kvinne har vært knyttet til Jack the Ripper i varierende grad. Mer enn 2 000 personer ble intervjuet over 300 etterforsket og 80 funnet uten mistanke.
I løpet av etterforskningen var det flere som politiet hadde sterk mistanke til, men ingen ble noensinne formelt siktet.

Montague John Druitt

Montague John Druitt (15. august 1857 – tidlig i desember 1888) var en Dorset-født advokat som arbeide med å spe på sin inntekt som assistentlærer i Blackheath, London til han ble oppsagt kort tid før han begikk selvmord ved drukning i 1888. Hans oppløste kropp ble funnet flytende i Themsen i nærheten av Chiswick 31. desember 1888. Noen moderne forfattere har foreslått at Druitt kan ha blitt oppsagt fordi han var homofil, og at dette kunne ha drevet ham til selvmord ,men både hans mor og hans bestemor led psykiske problemer,,  og det er mulig at han ble oppsagt på grunn av en underliggende arvelig psykiatrisk sykdom .Han druknet seg kort tid etter det siste drap (som fant sted 9. november 1888) førte til at Assistant Chief Constable Sir Melville Macnaghten nevnte ham som mistenkt i et notat 23. februar 1894. Imidlertid, Macnaghten beskrev feilaktig den 31-år gamle advokaten som en 41 år gammel lege. Den 1. september. dagen etter det første mordet var Druitt i Dorset og spilte cricket, og de fleste eksperter tror nå at morderen var lokal i Whitechapel, mens Druitt bodde en kilometer unna, på andre siden av Themsen i Kent. Inspektør Fredrik Abberline dukket opp for å avvise Druitt som en alvorlig mistenkt på grunnlag av at de eneste bevisene mot ham var tilfeldig timing av hans selvmord kort tid etter det siste mordet.

Seweryn Kłosowski

Seweryn Antonowicz Kłosowski (alias George Chapman—ingen relasjon til offeret Annie Chapman) (14. desember 1865 – 7. april 1903) ble født i Polen, men utvandret til Storbritannia, en gang mellom 1887 og 1888, kort tid før det første Whitechapel-mord. Mellom 1893 og 1894 antok han navnet Chapman. Han forgiftet i tur og orden tre av sine hustruer og ble kjent som «the borough poisoner». Han ble hengt for sine forbrytelser i 1903. På tidspunktet for Ripper-drapene bodde han i Whitechapel i London, der han hadde arbeidet  som frisør under navnet Ludwig Schloski . I henhold til H. L. Adam som skrev en bok om forgiftninger i 1930 var Chapman inspektør Fredrik Abberline's fremste  mistenkte. og Pall Mall Gazette rapportert at Abberline mistenkte Chapman etter sin overbevisning. Imidlertid, andre er uenige i at Chapman er en sannsynlig gjerningsmann da han myrdet sine tre hustruer med gift, og det er uvanlig (men ikke uhørt) for en seriemorder å gjøre en slik drastisk endring i modus operandi.

Aaron Kosminski

Aaron Kosminski (født Aron Mordke Kozminski; 11. september 1865 – 24. mars 1919) var en polsk jøde som ble innlagt på Colney Luke psykiatriske anstalt i 1891. "Kosminski" (uten fornavn) ble navngitt som en mistenkt av Sir Melville Macnaghten i hans memorandum i 1894, og av tidligere Chief Inspector Donald Swanson i sine håndskrevne kommentarer i margen på sin kopi av assisterende politisjef sir Robert Anderson's memoarer. Anderson skrev at en polsk jøde hadde blitt identifisert som Ripper, men at ingen tiltale ble mulig fordi vitnet også var jødisk og nektet å vitne mot en annen jøde. Noen forfattere er skeptisk til dette, mens andre bruker det i sine teorier. I sitt sitt memorandum skrev Macnaghten at ingen noen gang ble identifisert som Ripper, noe som direkte motsier Anderson's hukommelse. I 1987 lette forfatteren Martin Fido i asyl-registre etter noen innlagte ved navn  Kosminski, og fant kun en: Aaron Kosminski. Kosminski bodde i Whitechapel. men han var stort sett ufarlig i asylet. Hans galskap tok form av hørselshallusinasjoner, en paranoid frykt for å bli matet av andre mennesker, nektet å vaske seg eller bade, og «selvbesmittelse». I sin bok, The Cases That Haunt Us skrev tidligere FBI-etterforsker John Douglas at en paranoid person som Kosminski ville trolig åpent sagt  av at han var glad de ble drept under hans innleggelse, ellers ville han vært drapsmann, men det er ikke noe bevis for at han noen gang gjorde det. I 2014 ble det ved hjelp av DNA-analyse forsøkt å knytte Kosminski med et sjal sies å ha tilhørt offeret, Catherine Eddowes, men eksperter, inkludert professor Sir Alec Jeffreys, oppfinneren av genetiske fingeravtrykk – avviste påstandene som upålitelige.

Michael Ostrog

Michael Ostrog (født c. 1833– død i eller etter 1904) var en russisk-fødte profesjonell bondefanger og tyv. Han brukte mange aliaser og påtatte titler. Blant hans mange tvilsomme påstander var at han en gang hadde vært kirurg i den russiske Marinen. Han ble nevnt som mistenkt av Macnaghten, som sluttet seg til saken i 1889, og året etter fem av ofrene var drept. Forskere har ikke klart å finne bevis for at han hadde begått noen forbrytelser mer alvorlig enn svindel og tyveri. Forfatteren Philip Sugden oppdaget fengsel-registre som viste at Ostrog ble fengslet for små lovbrudd i Frankrike under Ripper-mordene. Ostrog ble sist sett i live i 1904, datoen for hans død er ukjent.

John Pizer

John Pizer eller Piser (c. 1850-1897) var polsk jøde som arbeidet som skomaker i Whitechapel i de tidlige dagene av Whitechapel-drapene, mange blant lokalbefolkningen hadde mistanke om at «Lærforkle» var morderen, noe som ble plukket opp av pressen, og Pizer ble kjent som Lærforkle. Han hadde en tidligere dom for æknivstikking og lensmann William Thicke mente tydeligvis at han hadde begått en rekke mindre angrep mot prostituerte. Etter drapene på Mary Ann Nichols og Annie Chapman i slutten av august og begynnelsen av september 1888 henholdsvis arresterte Thicke Pizer 10. september, selv om inspektøren rapporterte at «det er overhode ingen bevis mot ham». Mistanken mot ham ble frafalt da det viste seg at han hadde alibi for de to drapene. Han bodde hos slektninger på  tiden for det ene, og han snakket med en politimann mens de så på en spektakulær brann på London havn på tidspunktet for det andre. Pizer og Thicke hadde kjent hverandre i mange år, og Pizer mente at han ble arrestert basert på fiendskap heller enn bevis. Pizer fikk økonomisk kompensasjon fra minst én avis som hadde skrevet om ham som morderen. Thicke selv ble anklaget for å være Jack the Ripper av H. T. Haslewood fra Tottenham i et brev til Home Office datert 10. september 1889, antagelig ble anklagen avvist som grunnløs.

James Thomas Sadler

James Thomas Sadler var en venn av Frances Coles, det siste offer av Whitechapel-drapene etter politiets register
. Coles ble funnet drept med et sår i halsen 13. februar 1891. Sadler ble arrestert, men det var lite bevis mot ham. En kort undersøkelse av politiet som en Ripper mistenkt, ble det funnet at han var til sjøs på tidspunktet for de første fire drapene, og var uten videre uten mistanke. Sadler ble oppgitt av Macnaghten i 1894 i et notat i forbindelse med Coles' mord. Selv om Macnaghten trodde Sadler «var en mann av uberegnelig temperament og helt avhengige av å drikke, og holdt seg blant de laveste prostituerte», mente han at noen forbindelse til Ripper-saken var usannsynlig.

Francis Tumblety

Francis Tumblety (c. 1833-1903) tjente en liten formue ved  opptre som en lege som kurerte med «indianerurter» i hele USA og Canada, og ble ofte oppfattet som en kvinnehater og en kvakksalver. Han ble koblet til drapene  av en av sine pasienter, men slapp straffeforfølgelse. I 1865 ble han arrestert for påstått delaktighet i mordet på Abraham Lincoln, men ingen forbindelse ble funnet og han ble løslatt uten å bli tiltalt. Tumblety var i England i 1888 og ble arrestert 7. november tilsynelatende for å engasjere seg i homofili
som var ulovlig på den tiden. Det ble rapportert av noen av hans venner som han viste frem en samling av "matriser" (livmor) fra «kvinner av alle klasser» på denne tiden. I påvente av rettssaken, flyktet han til Frankrike og deretter til USA. Allerede kjent i USA for sin egenreklame og tidligere straffesaker, ble hans arrestasjon rapportert og koblet til Ripper-drapene. Amerikanske rapporter om at Scotland Yard hadde prøvd å få ham utlevert ble ikke bekreftet i den britiske presse eller av London-politiet, og New York-politiet sa at «det er ingen bevis for hans medvirkning i Whitechapel-drapene, og den kriminalitet som han begikk i London gir ikke grunn til utlevering». I 1913 ble Tumblety nevnt som en Ripper-mistenket av Chief Inspector John Littlechild i Metropolitan Police Service i et brev til journalisten og forfatteren George R. Sims.

William Henry Burey

William Henry Burey (25. mai 1859 – 24. april 1889) hadde nylig flyttet til Dundee fra East End i London, da han drepte sin hustru Ellen Elliott, en tidligere prostituert 4. februar 1889. Han påførte henne  omfattende sår  i magen og etter at hun var død pakket han kroppen  i en koffert. 10. februar gikk Butey til det lokale politiet og fortalte dem at hans kone hadde begått selvmord. Han ble arrestert, stilt for retten, funnet skyldig mordet og hengt i Dundee. En forbindelse med the Ripper-forbrytelsene ble etterforsket av politiet, men Butey nektet enhver sammenheng, til tross for full tilståelse som sin kones drapsmann. Likevel fremmet bøddelen James Berry idéen om at Burey var Ripper.

Thomas Neill Cream

Dr. Thomas Neill Cream (27. mai 1850 – 15. november 1892) var lege som i hemmelighet spesialiserte seg på aborter. Han ble født i Glasgow, utdannet i London og Canada og praktiserte i Canada og senere  Chicago, Illinois. I 1881 ble han funnet skyldig i dødlig æforgiftning av sin elskerinnes man. Han ble fengslet i Joliet Prison, Illinois State Penitentiary i Joliet, Illinois fra november 1881 til han ble løslatt for god oppførsel 31. juli 1891 og flyttet til London hvor han fortsatte sine drap og ble snart arrestert. Han ble hengt 15. november 1892 i Newgate Prison. I henhold til noen kilder var hans siste ord «I am Jack the...» . Likevel har ikke polititjenestemenn som overvar eksekusjonen nevnt noe om denne påståtte avbrutte tilståelsen Da han fortsatt satt fengslet når Ripper-mordene ble begått, tviler de fleste myndigheter på at han kan ha vært Jack the Ripper. Likevel antyder Donald Bell at han kunne ha bestikket vokterne og forlatt fengslet før løslatelsen  Sir Edward Marshall-Hall mistenkte at fangen kunne ha vært en annen som liknet han. Slike betraktninger er usannsynlig og stemmer ikke med bevis fra myndighetene i Illinois, aviser på den tiden for forbrytelsene, Cream's advokat, Cream's familie og Cream selv .

Thomas Hayne Cutbush

Thomas Hayne Cutbush (1865-1903) var en medisinsk student som ble innlagt på Lambeth asyl i 1891 da han led av vrangforestillinger, antagelig etter å ha blitt blitt smittet av syfilis. Etter å ha knivstukket en kvinne i ryggen og forsøkte å stikke av, ble han erklært sinnssyk og innlagt i Broadmoor asyl  i 1891, hvor han ble til sin død i 1903. Avisen The Sun foreslo i en serie artikler i 1894 at Cutbush var Ripper. Det er ingen bevis for at politiet tok idéen på alvor, og Melville Macnaghten navngir i sitt memorandum de tre politiet mistenkte, Druitt Kosminski og Ostrog ble nevnt for å avvise idéen om at Cutbush var Ripper. Cutbush var den mistenkte i 1993 lansert i  Jack Myten av A. P. Wolf, som foreslo at Macnaghten skrev sin memo for å beskytte Cutbushs onkel som var en annen politimann, og en annen nylig forfatter, Peter Hodgson, mener at Cutbush er den mest sannsynlige kandidaten.

Fredrik Bailey Deeming

Fredrik Bailey Deeming (30. juli 1842 – 23. mai 1892) drepte sin første kone og fire barn i Rainhill i nærheten av St. Helens, Lancashire, i 1891. Hans forbrytelser gikk uoppdaget og senere det året utvandret han til Australia med sin andre kone, som han også myrdet. Kroppen hennes ble funnet begravd under huset deres, og den påfølgende etterforskningen som førte til oppdagelsen av andre saker i England. Han ble arrestert, sendt til retten, og funnet skyldig. Han skrev en bok, og  skrøt i fengsel at han var Jack the Ripper, men han var enten i fengsel  eller i Sør-Afrika på tidspunktet for Ripper-mordene. Politiet nektet noen forbindelse mellom Deeming og Ripper. Han ble hengt i Melbourne. i Henhold til Robert Napper, en tidligere Scotland Yard etterforsker, anså det britiske politiet ikke ham for å være en mistenkt på grunn av hans to mulige alibi, men Napper trodde Deeming ikke var i fengsel på den tiden, og det er noen bevis for at han var tilbake i England.

Carl Feigenbaum

Carl Ferdinand Feigenbaum (født 27. april 1896) var kjøpmann og sjømann som ble arrestert i 1894 i New York for å ha kuttet strupen på fru Juliana Hoffmann. Etter henrettelsen hevdet hans advokat, William Sanford Lawton at Feigenbaum hadde innrømmet å ha et hat mot kvinner og et ønske om å drepe og lemleste dem. Lawton uttalte videre at han trodde Feigenbaum var Jack the Ripper. Selv om den var godt dekket av pressen på den tiden, ble ikke forslaget fulgt opp. Ved hjelp av Lawton er anklagen som basis for forfatter Trevor Marriott, en tidligere britisk topp morddetektiv som hevdet at Feigenbaum var ansvarlig for Ripper-mord, så vel som andre mord i USA og Tyskland mellom 1891 og 1894. I henenhold til Ulv Vanderlinden er noen av drapene som er oppført som gjordt av Marriott faktisk gjordt faktisk ikke gjordt, avisene pynter ofte eller oppretter Ripper-lignende historier for å selge aviser. Lawtons beskyldninger ble diskutert av en partner i hans juridiske firma, Hugh O. Pentecos, og det er ingen bevis for at Feigenbaum var i Whitechapel på tidspunktet for mordene Xanthé Mallett, en skotsk rettsmedisinske antropolog og kriminologist som etterforsket saken i 2011, skrev at det er betydelig tvil om at Jack the Ripper-drapene ble begått av samme person. Hun konkluderer med at det er mulig Feigenbaum begått et av drapene, men ikke alle.

Robert Donston Stephenson

Robert Donston Stephenson (også kjent som Roslyn D'Onston) (20. april 1841 – 9. oktober 1916) var journalist og forfatter som var in
teressert i det okkulte og svart magi. Han innrømmet selv som pasient på sykehus i London, i Whitechapel kort tid før drapene en gang og igjen kort tid etter at de sluttet. Han forfattet en artikkel i avisen, som hevdet at svart magi var motivet for drapene og påstod at the Ripper var en franskmann. Stephensons interesse for forbrytelsene resulterte i at en amatørdetektiv rapporterte ham til Scotland Yard på Julaften 1888. To dager senere rapporterte Stephenson sin egen mistenkte, dr. Morgan Davies på et sykehus i London. Deretter han falt under mistanke av avis-redaktør William Thomas Sted. I hans bøker om saken, hevder  forfatter og historiker Melvin Harris at Stephenson var en ledende mistenkt -, , men politiet ser ikke ut til å ha behandlet enten ham eller Dr. Davies som alvorlige mistenkte. Sykehus i London natt-og skift-turnusplaner og praksis tyder på at Stephenson ikke var i stand til å forlate sykehuset de netter drapene ble begått  og han kunne derfor ikke har vært Jack the Ripper.

Foreslått av senere forfattere

Mistenkete foreslått år etter drapene omfatter praktisk talt alle eksternt tilkoblet tilfelle av moderne dokumenter, samt mange kjente navn, som ikke ble vurdert under politiets etterforskning i det hele tatt. Da alle som levde på den tiden nå er døde, kan moderne forfattere fritt anklage alle de kan, «uten behov for noen støtte i historiske bevis» de fleste av disse forslag kan ikke bli tatt på alvor, og inkluderer den engelske forfatteren George Gissing, britiske statsministeren William Ewart Gladstone, og den syfilitiske kunstneren Frank Miles.

Joseph Barnett

Joseph Barnett (c. 1858-1927) var en tidligere fiskehandler, og offeret Mary Kellys kjæreste fra 8. april 1887 til 30. oktober 1888, da alderesforskjell og separasjon etter at han mistet jobben sin og hun vendte tilbake til prostitusjon for å ha et levebrød. Inspektør Abberline avhørte ham i fire timer etter at Kelly ble drept, og hans klær ble undersøkt for blodflekker, men han ble deretter løslatt uten siktelse. Et århundre etter drapene, foreslo forfatteren Bruce Paley ham som en mistenkt som Kelly hadde hånet som sjalu kjæreste, og foreslo at han hadde begått andre mord for å skremme Kelly fra gaten og ut av prostitusjon. Andre forfattere foreslo at han bare drepte Kelly  og lemlestet kroppen for at det skulle se ut som et Ripper-drap, men Abberlines gransking ser ut til å ha frikjent ham. Andre bekjente av Kelly er foreslått som hennes morder inkludert hennes husvert John McCarthy og hennes tidligere kjæreste Joseph Fleming.

Lewis Carroll

Lewis Carroll (pseudonym for Charles Lutwidge Dodgson) (27. januar 1832 – 14. januar 1898) var forfatter av Alice i Eventyrland og Gjennom speilet. Han ble utpekt som mistenkt basert på anagramet som forfatteren Richard Wallace brukte for sin bok Jack the Ripper, Light-Hearted Friend. Dette forslaget ble ikke tatt på alvor av forskere.

David Cohen

David Cohen (1865-1889) var en polsk jøde hvis innesperring på Colney Hatchn Lunatic Asylum falt omtrent sammen med de siste drapene. Han var beskrevet som voldsomt antisosial, en dårlig East End innebygger og ble foreslått som mistenkt av  forfatteren og Ripper-forskeren Martin Fido i hans bok The Crimes, Detection and Death of Jack the Ripper (1987). Fido hevdet at navnet "David Cohen" ble brukt på den tiden å referere til en jødisk immigrant som enten ikke kunne være positivt identifisert eller hvis navn var for vanskelig for politiet å stave, på samme måte som "John Doe" er brukt i USA i dag. Fido identifiserte Cohen med «Lærforkle» (se John Pizer ovenfor), og det ble spekulert i om Cohens sanne identitet var Nathan Kaminsky, en skomaker som bodde i Whitechapel og hadde en gang blitt behandlet for syfilis og som ikke kunne spores tilbake etter midten av 1888—samme tid som Cohen dukket opp. Fido mente at politiets tjenestemenn blandet navnet Kaminsky med Kosminski, noe som resulterte i at feil mann ble mistenkt (se Aaron Kosminski ovenfor). Cohen viste voldelige, destruktive tendenser, mens han var på asylet, og måtte holdes tilbake. Han døde på asylet i oktober 1889. I sin bok Cases that Haunt Us, skrev tidligere FBI etterforsker og ekspert 
på Modus operandi, John Douglas' atferdsmessige ledetråder fra mordene på alle punkter førte til en person «som er kjent for politiet som David Cohen ... eller noen som likner svært mye på ham».

William Withey Gull

Sir William Withey Gull (31. desember 1816 – 29. januar 1890) var Dronning Victorias livlege. Han ble foreslått som Ripper som en del av utviklingen av den allment diskrediterte frimuerer/kongelige konspirasjonsteori som er omtalt bøker som Jack the Ripper: The Final Solution. Kusken John Netley har blitt foreslått som hans medsammensvorne. Takket være populariteten til denne teorien blant forfattere, og for sin dramatiske natur, peker Gull seg ut som Ripper i en rekke bøker og filmer, inkludert TV-filmen Jack the Ripper (1988), Alan Moore og Eddie Campbell's gripende romanen From Hell (1999), og 2001 filmatiseringen hvor Ian Holm spiller Gull. Vanlige historikere har aldri tatt Gull på alvor som en mistenkt på grunn av ren mangel på bevis, og i tillegg var han i sine syttiende år på tidspunktet for mordene og nylig hatt et slag.

George Hutchinson

George Hutchinson var en arbeidsledig arbeider. Den 12. november 1888 ga han han en formell forklaring til London-politiet at i de tidlige timer 9. november 1888 møtte Mary Jane Kelly på gaten og hun spurte ham om penger. Han uttalte at han deretter hadde fulgt etter henne,  og en annen mann med iøynefallende utseende gikk til rommet hennes, og han hadde stått der i om lag tre kvarter uten å se ham forlate rommet. Han ga en meget detaljert beskrivelse av mannen, som hevder han hadd «jødisk utseende» til tross for den mørke natten. nøyaktigheten av Hutchinson's uttalelse var omstridt blant de ledende i politiet. Inspektøren Fredrik Abberline, etter å intervjue Hutchinson, mente at Hutchinsons forklaring var sannferdig.Imidlertid, Robert Anderson, leder av CID, hevdet senere at det eneste vitnet som fikk en god titt på morderen var jødisk. Hutchinson var ikke jøde. Hutchinsons uttalelse ble gjort på dagen for Mary Kelly's likskue, og han ble ikke kalt for å vitne. Noen moderne forskere har foreslått at Hutchinson var Ripper selv, og prøvde å forvirre politiet med en feilaktig beskrivelse, men andre foreslo at han kan ha vært en som hadde diktet opp en historie som han håpet å selge til pressen.

James Kelly

James Kelly (20. april 1860 – 17. september 1929) ble først identifisert  som mistenkt i Terence Sharkey's Jack the Ripper. 100 Years of Investigation (Ward Lock 1987) and documentertv i  Prisoner 1167: The madman who was Jack the Ripper av Jim Tully, i 1997.
James Kelly drepte sin kone i 1883 ved å stikke henne i nakken. Han ble ansett som utilregnelig og innlagt på Broadmoor Asyl, som han senere rømte fra tidlig i 1888, med en nøkkel han hadde laget selv. Etter at den siste av de fem  Rippern-mord i London i november 1888, og politiet søkte etter Kelly på det  som hadde vært hans bolig før hans kone ble drept, men de var ikke i stand til å finne ham. I 1927, nesten førti år etter hans flukt dukket han plutselig opp, snudde seg mot pleierne  ved Broadmoor Asyl. Han døde to år senere, antagelig av naturlige årsaker.
Pensjonert NYPD kaldt-sak detektiv Ed Norris undersøkt Jack the Ripper-saken for et  Discovery Channel program,  Jack the Ripper in America. I de
hevder  Norris  at James Kelly var Jack the Ripper, og at han også var ansvarlig for flere drap i byer rundt om i USA. Norris vektlegger noen deler av Kelly historien for å underbygge sin påstand. Han arbeidrt som møbeltapetderer, et yrke som krever sterkt håndlag og en stor kniv. Flukten fra Broadmoor før det første av de fem drap og til slutt flykte til Amerika etter siste mente at Kelly var i eller rundt London til rett tid. Han hevdet også å ha bodd i USA 
og etterlot seg en dagbok som viste hans sterke misbilligelse av prostituertes umoral etter å ha vært på "krigsstien" i løpet av sin tid som en flyktning. Norris hevder videre Kelly var i New York på den tiden av et Ripper-drap på en prostituert ved navn Carrie Brun så vel som i en rekke byer, i henhold til Norris, et eller to brutale drap av prostituerte skjedde mens Kelly var der. Norris undersøkte Kelly's Broadmoor Asyl-journal fra før flukten som aldri vært åpnet siden 1927 før Norris  fikk pesiell tillatelse for å få tilgang til den, og at journalen er perfekt profil match for Jack the Ripper.

Charles Allen Lechmere

Charles Allen Lechmere (1849-1920), også kjent som Charles Cross, fraktet kjøtt med en kjerre for Pickford-selskapet, og var konvensjonelt ansett som et uskyldig vitne som oppdaget kroppen av Polly Nichols. Journalist Christer Holmgren mente at Lechmere var Ripper. I henhold til Holmgren, løy Lechmere til en politimann på åstedet, og fortalte ham at han hadde oppdaget den døde kroppen et par minutter tidligere, mens forskere mente  at han måtte ha vært der i ni minutter, og ga falskt navn "Charles Cross" på likskuet; Cross var etternavnet på hans stefar. Lechmeres adresse, besøk til familien, og ruten til hans arbeidsplass knyttet ham til de tider og steder av flere drap han gikk i tre gater omtrent på samme tid som Ripper-drapene skjedde, og et annet i gaten hvor hans mor bodde. Hans yrke med å frakte kjøtt kunne forklare blod-flekkene og undgå mistanke.

Jacob Levy

Jacob Levy (1856 – 29. juli 1891) ble født i Aldgate i 1856. Han fulgte sin fars yrke som slakter, og i 1888 bodde han i Middlesex Street med sin kone og barn. Bostedet var midt i hjertet av Rippers territorium (og i nærheten av der Catherine Eddowes ble myrdet). Levy fikk syfilis fra en prostituert, noe som gjorde hevn et sannsynlig motiv, og han var en slakter med de nødvendige ferdigheter til å fjerne visse organer fra ofrene.

James Maybrick

James Maybrick (24. oktober 1838 – 11. mai 1889) var en Liverpool bomullskjøpmann. Hans kone Firenze ble dømt for å forgifte ham med arsenikk i en oppsiktsvekkende, og muligens urettferdig rettssak presidert over av Sir James Fitzjames Stephen, far til en annen modmistenkt James Kenneth Stephen. I sin bok: Jack the Ripper: The American Conection forfattet av Shirley Harrison hevder hun at Maybrick var både Jack the Ripper og en tjenestejente, Annihilator fra Austin, Texas. En dagbok, angivelig av Maybrick, utgitt i 1990-årene av Michael Barrett inneholder en tilståelse til et Ripper-drap. I 1995 tilstod Barrett at han hadde skrevet dagboken selv og beskrev prosessen med dagbokens forfalskning i detalj. Han sverget under ed at han og hans kone, Anne, hadde diktet den opp. Etter deres skilsmisse nektet Anne Barrett senere forfalskningen og historien endret seg flere ganger gjennom årene. Dagboken ble diskreditert av historikere som pekte på faktiske feil i forhold til noen av forbrytelsene, og dokumenteksperter uttalte at dagboken var falsk; håndskriften samsvarte ikke med den i Maybrick's testamente. og blekket inneholdt et konserveringsmiddel som ikke ble markedsført før 1974.

Alexander Pedachenko

Alexander Pedachenko (påståtte datoer 1857-1908) ble nevnt i 1923 i memoarene til William Le Queux: Things I Know about Kings, Celebrities and Crooks. Le Queux hevdet å ha sett et manuskript på fransk skrevet av Rasputin om at Jack the Ripper var en vanvittig russisk lege som het Alexander Pedachenko, en agent for Okhrana (det hemmelige politiet i Det russiske keiserdømmet), som hadde til formål å begå drapene for å diskreditere Scotland Yard. Han ble angivelig assistert av to medskyldige: "Levitski" og en skredder kalt Winberg. Det er Imidlertid ingen harde bevis for at Pedachenko noensinne har eksistert, og mange deler av historien som er fortalt av Le Queux faller fra hverandre når den undersøkes nærmere. For eksempel, en av de kilder som er nevnt i manuskriptet var en London-basert russisk journalist som het Nideroest som var kjent for sine sensasjonelle historier. Anmeldere av Le Queux's bok var klar over Nideroest's bakgrunn og åpenhjertelig omtalte ham som en «skruppelløse løgner». Pedachenko ble foreslått som mistenkt av Donald McCormick som kan ha brodert historien ved å legge til sine egne ord.

Walter Sickert

Walter Richard Sickert (31. mai 1860 – 22..januar 1942) var en tysk-født kunstner av britisk og dansk herkomst, som først ble nevnt som en mulig Ripper mistenkt i Donald McCormick's bok The Identity of Jack the Ripper (1959). Han hadde en fascinasjon for Ripper-mordene, gikk så langt som å bo i et rom som det ble påstått at Jack the Ripper hadde bodd i som leieboer og avbildet lignende scener i mange av sine malerier. Sickert dukket senere opp som en karakter i kongelig/frimurer konspirasjonsteori kokt sammen av Joseph Gorman som hevdet at Sickert var en uekte sønn. teorien ble senere utviklet av forfatteren Jean Overton Fuller og krimforfatter Patricia Cornwell i sin bok Portrait of a Killer (2002). Imidlertid, Sickert anses ikke som en alvorlig mistenkt av de fleste som studerer saken, og sterke bevis viser at han var i Frankrike på den tiden de fleste Ripper-drap skjedde.

Joseph Silver

Den sørafrikanske historikeren Charles van Onselen hevdet i boken The Fox and the Flies: The World of Joseph Silver, Racketeer and Psyhopat (2007), at Joseph Silver, også kjent som Joseph Lis, en polsk Jøde, var Jack the Ripper. Kritikere var oppmerksom på, blant andre ting, som van Onselen gir ingen bevis for at Silver noen gang var i London på den tiden mordene ble begått, og at anklagen er i sin helhet er basert på spekulasjoner. Van Onselen har reagert med å si at antallet av omstendigheter bør gjøre Silver til en mistenkt.

James Kenneth Stephen

James Kenneth Stephen (25. februar 1859 – 3. februar 1892) ble først foreslått som mistenkt i en biografi av en annen Ripper mistenkt, Prins Albert Victor, Hertug av Clarence og Avondale av Michael Harrison publisert i 1972. Harrison avviste idéen om at Albert Victor var Ripper. men i stedet foreslo at Stefanus, en dikter og en av Albert Victor's veiledere fra Trinity College, Cambridge, var en mer sannsynlig mistenkt. Harrison's forslag var basert på Stephen's misogynistic skrifter og på likheter mellom hans håndskrift, og at de "From Hell" brev angivelig var skrevet av Ripper. Harrison mente at Stephen kan ha hatt seksuelle følelser for Albert Victor, og at Stephen's hat mot kvinner oppsto fra sjalusi fordi Albert Victor foretrakk kvinnelig selskap og ikke gjengjeldte Stephen's følelser. Imidlertid, Harrison's analyse ble tilbakevist av profesjonelle dokumentgranskere. Det er ingen bevis for at Stephen var stadig forelsket Albert Victor, selv om han sultet seg til døde veldig kort tid etter en høring om Albert Victor's død.
Frank Spiering videreutviklet teorien i sin bok Prince Jack (1978), som beskrev Albert Victor som morder og Stephen som hans elskerinne. Boken er allment avvist som en oppsiktsvekkende fiksjon basert på tidligere teorier snarere enn en reell historisk forskning. Spiering hevdet å ha oppdaget en kopi av noen private notater som var skrevet av en annen mistenkt, Sir William Gull i biblioteket ved New York Academy of Medicine og at  notatet inneholder en bekjennelse av Albert Victor gitt under hypnose. Spiering foreslår videre  at Albert Victor døde av en overdose morfin gitt ham på ordre fra statsminister Lord Salisbury og muligens Albert Victor's far, Edward VII av Storbritannia. The New York Academy of Medicine benekter å inneha de notater som Spiering nevner, og da Spiering ble tilbudt tilgang til Royals arkiver, svarte han: «jeg ønsker ikke å se noen arkivstykker»

Hertugen av Clarence og Avondale

Prins Albert Victor, Hertug av Clarence og Avondale (8. januar 1864 – 14. januar 1892) ble første gang nevnt som en potensiell mistenkt i Philippe Jullian's biografi om Clarence's far, Kong Edward VII ble utgitt i 1962. Jullian viste til rykter om at Clarence kan ha vært ansvarlig for drapene. Selv om Jullian ikke detalj har datoer eller kilder om ryktene er det mulig at ryktet stammer indirekte fra Dr. Thomas E. A. Stowell. I 1960 fortalte  Stowell om ryktet til forfatteren Colin Wilson, som i sin tur fortalte Harold Nicolson, en biograf løst kreditert som en kilde til «en hittil upubliserte anekdoter» i Jullians bok. Nicolson kunne ha formidlet Stowells teori til Jullian.Teorien fikk stor offentlig oppmerksomhet i 1970 da en artikkel av Stowell ble publisert i The Criminologist hvor han avslørte sin mistanke om at Clarence hadde begått et mord etter å ha blitt gal av syfilis. Forslaget ble allment avvist av Albert Victor som hadde sterkt alibi, og det var usannsynlig at han led av syfilis. Stowell nektet senere for å ha antydet at Clarence var Ripper, men han arbeidet med å undersøke de som hevdet at Stowell ble hindret og han døde av naturlige årsaker bare dager etter publiseringen av hans artikkel. Samme uke fortalte Stowell's sønn at han hadde brent sin fars papirer, sa: «jeg leste bare tilstrekkelig til å se at det var  ingenting av betydning»
Senere har konspirasjonsteoretikere som for eksempel Stephen Ridder i Jack the Ripper: The Final Solution beskrevet den angivelige involvering av Clarence i drapet. Snarere enn å blande Albert Victor direkte, hevdet de at han i all hemmelighet giftet seg og fikk en datter med en katolsk butikkassistent, og at Dronning Victoria, den britiske statsminister Lord Salisbury, hans frrimurervenn og Metropolitan Police konspirerte for å drepe alle som var klar over at Albert Victor var hans sønn. Mange fakta motsier denne teorien og dens opphavsmann, Joseph Gorman (også kjent som Joseph Sickert), som senere trakk  tilbake i historien og innrømmet til pressen at det var en spøk. Varianter av teorien innebærer at legen Sir William Gold, kunstneren Walter Sickert og poeten James Kenneth Stephen  i større eller mindre grad har blitt  fiksjonalisert i romaner og filmer, som for eksempel Murde by Decree og From Hell.

Sir John Williams

Sir John Williams var fødselslege til Dronning Victoria's datter, Prinsesse Beatrice, og ble anklaget for Ripper-forbrytelsene i boken, Uncle Jack (2005), skrevet av en av kirurgens etterkommere, Tony Williams, og Humphrey Price. Forfatterne hevder at ofrene kjente legen personlig og at de ble drept og lemlestet i et forsøk på å undersøke årsakene til infertilitet, og at en dårlig skilt kirurgisk kniv som tilhørte Williams var drapsvåpenet. Jennifer Pegg skrev i to artikler at mye av forskningen i boken var feil, for eksempel den versjonen av dagboknotatet ble brukt for å argumentere for at Williams hadde møtt Rippers offer Mary Ann Nichols var ikke samsvarer med det opprinnelige dokumentet, og linjen som finnes i det originale dokumentet hadde en håndskrift som ikke passet til resten av dagboken.
Williams' kone, Lise ble nevnt som en mulig mistenkt av  forfatteren John Morris, som hevdet at hun var ute av stand til å få barn, og i en sinnsforvirret tilstand, tok hevn på dem hun kunne ved å drepe dem.

Samtidige aviser og den offentlig opinion

Whitechapel-drapene ble omtalt mye i media, og tiltrakk seg oppmerksomheten til det viktorianske samfunnet. Journalister, brev forfattere, og amatørdetektiver alle foreslo navn, enten på trykk eller til politiet. De fleste var ikke alvorlige og kunne ikke bli tatt på alvor. For eksempel, på tidspunktet for et mord spilte Richard Mansfield, en berømt skuespiller i en teatralsk versjon av Robert Louis Stevenson's bok Dr. Jekyll og Mr. Hyde. De grusomme drap i Londons gater og og Mansfields overbevisende skildring førte til brev til forfatteren som beskylde ham for å være Ripper.

Videre teorier

Andre navngitte mistenkte omfatter den sveitsiske slakter Jakob Isenschmid, tyske frisør Charles Ludwig, apoteker og mentalpasient Oswald Puckridge (1838-1900), den vanvittige medisinske student John Sanders (1862-1901), den svenske tramp Nikaner Benelius, og den sosiale reformer Thomas Barnardo som hevdet at han hadde møtt en av ofrene (Elizabeth Steg) kort tid før hun ble drept. Isenschmid og Ludwig ble frikjent da det andre drapet ble begått mens de satt i varetekt. Det var ingen bevis mot Barnardo, Benelius, Puckridge eller Sanders. I henhold til Donald McCormick, omfattet andre mistenkte  mountebank L. Forbes Winslow,hvis egne mistenkte i saken var en religiøs galning, G. Wentworth Bell Smith.sist, likhusassistenten Robert Mann ble lagt til den lange listen over mistenkte.
Navngitte mistenkte som kan være helt fiktive omfatte "Dr. Stanley", kultleder Nicolai Vasiliev,, den norske sjømann "Fogelma", og den russiske sydamen Olga Tchkersoff.
Sir Arthur Conan Doyle lanserte teorier som involverte en kvinnelig morder kalt "Jill the Ripper". Tilhengere av denne teorien mener at morderen arbeidet som jordmor, som kunne sees med blodige klær uten å tiltrekke seg mistenksomhet og lettere ville være klarert av ofrene enn en mann.Kvinner foreslått som Ripper inkluderer den dømte morder Mary Pearcey og Constance Kent og teosofen Helena Blavatsky.Den 19. desember 1893 utgaven av Ohio Marion Daily Star rapportert at Lizzie Halliday, en mentalt syk irsk innvandrer som mistenkt for å forlate liket av sin døde mann før hun ble arrestert i øvre New York for drapet på to kvinner og sin siste mann, var også anklaget av Whitechapel-drapene der hun snakket «hele tiden». Hun nektet et hvert forhold til dem og det var ingen tegn til å motsi henne
Noen Ripper forfattere, for eksempel Patricia Cornwell, tror morderen sendte brev til politiet og avisene.DNA-analyse av spytt  brukt på et frimerke av et av disse brevene var «usikkert»og «ikke tettsmedisinsk pålitelig». Det tilgjengelige materialet har blitt håndtert mange ganger, og er derfor for forurenset til å gi meningsfulle resultater. Videre har de fleste myndigheter ansett aviser som svindel. Likevel, en etterkommer av en beryktet amerikansk seriemorder H. H. Holmes brukte disse håndskrifteksempler i et forsøk på å knytte Holmes til Ripper-saken.
Flere teoretikere tyder på at "Jack the Ripper" var faktisk mer enn én morder. Stephen Knight hevdet at drapene var en konspirasjon som involverte flere forbrytere, , mens andre har foreslått at hvert drap ble begått av ikke-tilknyttede enkeltpersoner som opptrådte uavhengig av hverandre. Forfatteren Frank Pearse, som utga seg for å ha tilgang til en skriftlig tilståelse, hevdet at drapene ble utført av en mann ved navn John Pavitt Sawyer (som holdt flere likheter, slik som sted og yrke, til en alternativt mistenkt George Chapman), som en del av en okkult frimurer-opptagelse
Politiet trodde at Ripper var en lokal Whitechapel-bosatt.Hans tilsynelatende evne til å forsvinne umiddelbart etter massakren antyder en intim kjennskap til Whitechapel-området, inkludert dens smug og gjemmesteder. Imidlertid var befolkningen i Whitechapel tisidesatte, fattige og brukte ofte  aliaser. Livene til mange av beboerne var lite registrert. Den sanne Rippers identitet vil nesten sikkert aldri bli kjent.