Mordviner

Mordviner er et finsk-ugrisk folk bosatt mellom Volga og Oka. Det er den største finsk-ugriske folkegruppe i Russland, og regnes som del av volgafinnene. De oppdeles (også språklig - som deler av mordvinsk) i to hovedgrupper, erzja i nord og moksja i sør. Navnet erzja nevnes fra 900-tallet gjentatte ganger i arabiske kilder. Navnet moksja forekommer første gang i 1200-tallet i formen Moxel. Det kjennes fra fra fransiskaneren Vilhelm av Ruysbroek, som var sendebud hos mongolene.

Navn

I komi betyr mort og i udmurtisk murt «menneske». Det er imidlertid uvisst om dette i mordvinsk ukjente permiske ord kan ha vært det alminnelige kallenavnet for et folk. Snarere turde dette navn være et lån fra russisk. I flere tilfeller er nemlig navn på folk og nasjonaliteter lån fra andre språk.

Språk

Først hørte mordvinerne til de tatariserte karatai og de russifiserte terjuchanere. Ifølge opplysninger fra Ethnologue anvendte 36.700 mordvinere erzja som morsmål, og 2.030 mordvinere anvendte  moksja som morsmål. I alt tales erzja og moksja av 568.141 mordvinere.

Religion

Gamle religiøse skikker er bevart nesten frem til 2000-tallet. Derfor utgjør mordvinerne det beste undersøkelsesobjekt når det gjelder de finsk-ugriske folkeslags tidligere trosforestillinger. I disse inntar dødekulten en sentral plass. Livet hinsides graven ses som en fortsettelse av livet her på jorden. Man dyrket først og fremst naturguddommer, som himmelguden og tordenguden. Også solen og månen ble ansett som guddommer. Andre hadde status som feer, og de ble vanligvis kalt med navnet «moder». Slike er Vir-ava, Ved'-ava, Tol'-ava, det vil si skogsmoder, vannets moder, vindenes moder.

Antall og utbredelse

Antallet av mordviner ble ved folketellingen år 2002 oppgjort til 850.000, men herav bor kun 32% i Republikken Mordovia. I antall er mordvinerne den tredje største gruppe blant de finsk-ugriske folk etter ungarere og finner.

Tidligste tider

De eldste bebyggelsehistoriske spor innenfor mordvinernes utbredelsesområde er fra neolitikum. Forfedre til mordvinene bodde i området mellem Volga og Oka.
Mordvinene kan i strøkene omkring Oka følges tilbake til 500-tallet. Den første sikre historiske nedtegnelse om dem stammer fra Jordanes krønike fra 551, hvor den alminnelige benevnelse mordens forekommer for første gang. I 950 betegnet den bysantinske keiser Konstantin VII mordvinenes land ved navnet Mordia. Arkeologisk kan man følge utviklingen av de mordvinske stammer fra 600-tallet, da den kultur med utspring Gorodets var fremherskende i området. Kulturen utviser fellestrekk med den kulturform som på samme tid hersket i Baltikum og det sørlige Finland. Også merier og muromer anses at ha tilhørt samme kulturkrets.

Kamp mot russerne

Nestorkrøniken beretter om strider mellom russere og mordviner. Muroms fyrste Jaroslav forsøkte i 1103 å underkue mordvinerne. Mordvinerne beskyttet seg mot russernes gjentatte angrep ved å bygge festningsvoller. Men kampen mot russerne ble vanskeliggjort av at det ikke fantes noen sentral statsmessig administrasjon og at det hersket innbyrdes rivalisering mellom to stammehøvdinger. Stammehøvdingen for de nordlige områder var Purgas (erzja) og for de sørlige Pureš (moksja). Pureš inngikk et forbund med russerne med hvis hjelp han beseiret konkurrenten Purgas.

Tatarene

Fiendtlighetene opphørte mod slutten av 1200-tallet, da både russere og mordviner havnet under tatarsk overhøyhtd. Tatarene lot mordvinerne beholde deres tidligere økonomiske system og deres samfunnssystem, som forklarer mordvinenes og tatarenes relativt fredelige sameksistens. Mordvinene deltok til og med som soldater i tatarenes tokt mot Sentral- og Vesteuropa. Tatarene kunne imidlertid ikke forhindre russernes inntrengen på mordvinske områder i 1300- og 1400-tallet. En del av mordvinene inngikk forbund med russerne og begynte sammen med dem å kjempe mot tatarene.

Under russisk overhøyhet

Da Ivan den grusomme knuste Kazan-khanatet i 1552, havnet mordvinene under russisk overhøyhet. Nå tok også den russiske innflytting til området store proporsjoner. Den russiske undertrykkelse (med livegenskap) og deres omvendelsearbeide i 1700-tallet første til mordvinsk tilslutning til flere opprør (som Stenka Rasins og Pugatsjovs). Mordvinernes «koppskatt», som ble betalt i korn, var i år 1737 dobbelt så høy som russernes. Det siste opprør skjedde i 1808-1810. De mordvinske stormenn som gikk over til kristendommen ble opptatt i den russiske adel og fikk samtidig økonomiske fordeler. Dette fremmet russifiseringen. Mordvinerne utgjør da omkring en million, men de dannet ingen samlet gruppe, men mindre, isolerte språkområder. Mange mordviner flyttet etter nederlaget østover. Spredningen er en direkte følge av fiendtlighetene. 
I forbindelse med revolusjonen i 1905 forekom store uroligheter, hvor en femtedel av alle gods ble ødelagt. Etter den russiske revolusjon i 1917 tiltok industrialisering og innflytningen av russere, mens mordvinernes utflytting vokste.