Johan L. Fløan

Familie og tidlig liv

Han ble født på Fløan som sønn av gårdbruker Lars Larsen Fløan d.y. (1824–1900) og hustru Dårdi Kristoffersdatter Berri (1823–1904). Han var yngst i en søskenflokk på fire. Faren var sønn av gårdbruker Lars Larsen Fløan d.e. og hustru Petrikka Auran. Farfaren var politisk engasjert og satt i Nedre Stjørdalen herredsstyre 1850–1853 og 1858–1861. Han var ikke lesekyndig, og ble holdt for å være en arbeidskar. Likevel lærte han opp barnebarnet fra ABC-boken fra da gutten var fem og et halvt år gammel, og det tok ikke lang tid før han leste rent. Undervisningsspråket var dansk-norsk, som Fløan skrev livet ut, med et tydelig trøndersk preg. Fløan skriver i sine memoarer at faren hadde arvet skjønnheten fra farmoren, som var ansett for å være ualminnelig vakker, men at han la på seg mye etter at han passerte 50 år. I tillegg til gårdsdriften hadde faren ansvaret for postkjøringen fire ganger i uken, noe han fikk en årlig godtgjørelse på 5 speciedaler for.
Lærer Ola Hansen Alstad holdt allmueskole på Skatval i 35 år. Han skal ha fremholdt Fløan som en av sine beste elever. Den som utmerket seg som den klart beste, var Fløans tremenning, Edvard Olsen Ringstad (1871–1939). Fløan og Ringstad opprettholdt kontakten gjennom brevskriving, etter at Ringstad utvandret til Minnesota som syttenåring og aspirerte til professor. Fløan gikk amtsskole på Breidablikk i Hegra 1883/1884, men fikk aldri noen høyere utdannelse.
Eldstebroren Lars Fløan (1846–1914) hadde i utgangspunktet odelsretten til gården. Gården ble imidlertid delt i 1890, slik at broren fikk utskilt Fløan nordre som et eget bruk, mens Johan L. Fløan ble gårdbruker på Fløan østre i 1893. Broren solgte eiendommen sin allerede i 1896, slik at gården igjen ble samlet til ett bruk i 1901. Broren kjøpte gården Myr. Eldstesøsteren Kristine (1850–1944) giftet seg med Ola Johansen Fløan på Fløan vestre, mens Anne Petrine (1854–1959) giftet seg med Arnt Magnussen Steinvik fra Steinvik. Anne Petrine Steinvik ble innvalgt i Skatval skolestyre, sannsynligvis som den første kvinnelige representanten.

Episoder til sjøs

På 1800-tallet var fisket et fast ledd i driften på mange gårder, og de fleste gårdene hadde naust og båt med råseil. På Fløan lå det elleve naust på rad. I den første halvdelen av 1900-tallet ble Fløan også anløpt av rutebåter fra Frosta Dampskibsselskap. Johan L. Fløan var involvert i styret og driften av kaianlegget på Fløan.
Den 1. august 1882 reiste 23-årige Johan L. Fløan sammen med Ole Stenvik og Mattias Alstad til Trondhjem med båt. Godt ute på sjøen, i retning Hundhammeren, skal de reisende ha fått øye på en skapning som buktet seg i vannspeilet. Sjøen var helt rolig, og de la merke til at skapningen hadde hverken ryggfinner eller spol. Fløan skrev i sine memoarer at mennene ble redde, fordi naboen Bjørn Fløan ved en foranledning hadde fortalt at han hadde sett en sjøorm. Fløan hadde ikke trodd på naboens historie, men forandret mening med dette. De reisende ble sittende og se på at skapningen fortsatte innover Stjørdalsfjorden. I etterkant ville han ikke fortelle om hendelsen til avisene, ettersom han fryktet oppstyr og morsomheter.
I 1888, da Fløan var 29 år gammel, kjøpte han en båt for å frakte poteter til Trondhjem. En lørdag i oktober satte Johan og noen andre ut på Trondhjemsfjorden for åttende gang med poteter. Utenfor Ladehammeren havarerte en båt, etter at båten, ført av to unge menn, hadde seilt uforsvarlig med tanke på vindforholdene en liten stund. To ungpiker ble revet ned fra dekk, og personene som var til stede fikk bragt den ene av dem, Pauline Saltbuen fra Åsen, på land. Etter fem timer med oppvarming og tørking fikk de liv i henne, men den andre piken ble aldri funnet. Det ble senere klart at de to ungguttene som førte båten hadde vært beruset. Fløan beskrev episoden 45 år senere, og opplevde fortsatt episoden som et sårt minne, til tross for at de reddet Saltbuens liv, fordi den andre pikens mor måtte selge hjemmet sitt. Fløan besøkte Saltbuen i oktober 1913, og beskrev det som en «regtig hyggelig tur», og at han «gav hende lit penger og det forhøiet ikke så lidet høitideligheden.»

Bryllup

Johan L. Fløan var egentlig forlovet som 20-åring, men måtte bryte den på grunn av usanne beskyldninger fra andre gutter i bygden. Han gikk fra henne med tungt hjerte, og det skulle ta ham 19 år å finne en som kunne måle seg med henne. 41 år gammel hadde han et forhold til Gusta Oline Johnsdatter Røkke, født 2. januar 1881. De satte bryllupsdagen til 19. april 1900, og det ble sendt ut invitasjon til 28 gårder. De inviterte bestod av slekt, venner, naboer, tidligere tjenestefolk med flere. Sendingskvelden onsdag den 18. april hadde i overkant av 30 gjester, mens selve bryllupet begynte dagen etter. 120 gjester var til stede, og halvparten reiste hjem lørdagskvelden. Den andre halvparten reiste ikke hjem før søndag og mandag morgen. Den siste som dro var Fløans gode venn fra militæret, Torsten Moksnes fra Frosta, som dro hjemover tirsdag morgen. Da hadde bryllupet altså vart i nesten én uke.
For et så langvarig bryllup var store mengder mat nødvendige: 1 stor kvige, 2 kalver, 1 vær, 9 store torsker, øl av 1½ tønne malt, 50 liter cognac, 50 liter akevitt, 10 liter sterk sprit, 10 liter kirsebærvin, 2 flasker curaçaolikør og 40 liter vin. Etter bryllupet måtte det kjøpes inn ytterlige 10 flasker cognac og akevitt, ettersom det var fullstendig tomt for skjenk. I notatene sine hevder Fløan at det ikke var noe fyll i bryllupet.
Paret ble viet av prost Carl Theodor Rode i Skatval kirke. Til kirken var det et følge på 29 hester. Bryllupsgavene ble åpnet på fredagen, og Fløan mente det var mye unyttig som ble gitt i sølvtøy, for eksempel kaffekanner og skåler. Tidligere var skikken nemlig at man fikk «skålpenger», som forhåpentlig dekket utgiftene knyttet til bryllupet og mer til.

Tillitsverv

Fløan var styremedlem i Aglo skytterlag fra stiftelsen i 1884, og satt som formann i laget i 1887. I 1934 kunne han være med på feiringen, med skytterstevne og festlig lag, i anledning lagets 50-årsjubileum.
Han var styremedlem i Skatval meieri frem til 1931. I 1932 var han blant grunnleggerne og aksjonærene i A/L Stjørdal Potetmelfabrikk på By, som raskt ble en meget lønnsom forretning.

Politisk og offentlig arbeid

Ved stortingsvalget i 1900 ble han valgt til valgkollegiet i Nordre Trondhjems amt for Nedre Stjørdalen herred, og representerte Venstre, som hadde alle valgmennene fra herredet. Fløan tilhørte valgkollegiets mindretall, som ønsket Hans Konrad Foosnæs, Christoffer Inderberg og Bernhard Øverland som stortingsmenn.
Medregnet tiden i Nedre Stjørdalen herredsstyre var han herredsstyremedlem i 44 år. I Skatval herredsstyre satt han i alt i 18 år; for Høyres og Venstres liste 1908–1913, for Jordbrukernes liste 1914–1922, for Bondelagets liste 1923–1925, for Jordbrukernes liste 1926–1928 og for Bondepartiet 1929–1931. Partitilhørighet på denne tiden var mer uklar. Listene var stort sett de samme, bare med skiftende navn etter hvert som de gikk fra å være en fellesliste mellom Høyre og Venstre til en jordbrukerliste, og videre til lister for Norges Bondelag, hvis landsmøte stiftet Bondepartiet i 1920.
Ved valget i 1913, da Fløan stod på 3.-plass på Jordbrukernes liste, vakte det oppsikt at flere fremtredende lokalpolitikere ble vraket fra listen. Ved kumulasjon falt 2. kandidaten ut ved valget, mens Fløan fikk nest flest stemmer etter 1. kandidaten Karl Eidsvik. Med dette ble Fløan valgt til medlem av formannskapet for perioden 1914–1916.
Under den første verdenskrig var han medlem av kommunens næringsnemnd, som hadde som mål å øke matproduksjonen i krigsårene, idet tilførselen av korn og andre matvarer hadde blitt vanskeliggjort. Lignende kriseorganer var provianteringsrådet og kontrollnemnden. Fløan var medlem av nemnden 21. januar 1918 til 1. januar 1920, da den ble innskrenket fra fem til tre medlemmer.
Ifølge en avisartikkel i anledning Fløans 70-årsdag i 1929, hadde han «sin egen lune og ofte spøkefulle måte å debattere på.» Av de mer kuriøse debattene Fløan var med i, kan man nevne debatten om privatbilisme, som lenge var forbudt på Skatval uten særskilt tillatelse. I 1918 tilhørte han flertallet i herredsstyret som avslo en sambygdings søknad om bilkjøring, og nevnte et par illustrerende eksempler på potensielle farer ved å møte en bil med hest.
Han var tillitsmann i  Stjørdalens Sparebank og Skatval Sparebank i en mannsalder. Han var med på å danne sistnevnte i 1919, og satt i forstanderskapet og kontrollkomiteen 1920–1942. Fløan var formann i kretssykekassen og almenningsstyret, hypotektakstmann samt skjønnsmann ved remonteringen av Hærens kavaleri i Levanger. Hans sterke, personlige engasjement for skogbruk og fiskeri gjorde at han også i lang tid var formann i skogutvalget i Skatval herred og fiskerioppsynsmann i Stjør- og Verdalen. Av andre kommunale verv kan nevnes medlem av Skatval skolestyre.

Vannkraftutbygging

I møte i Skatval herredsstyre 17. mars 1913 ble Fløan oppnevnt til medlem av en kommunal nemnd, sammen med Olav Arnstad og Johan P. Forbord, som skulle forhandle med fosseeierne om å få elektrisk kraft til bygden. Den 4. juli kunne nemnden legge frem tre tilbud fra fosseeiere om vannkraft til herredsstyret, og 18. november kjøpte kommunen ut én rettighetshaver fra Gråelva. Man utredet deretter muligheten for etableringen av et kommunalt elektrisitetsverk, men grunnet pengemangel som følge av første verdenskrig og generelt lite tilslutning, ble saken vedtatt utsatt i 1917. I 1918 inngikk man en leieavtale med Stjørdal kommunale elektrisitetsverk som skulle vare frem til 1932. I 1928 var han blant tilhengerne i herredsstyret av å si opp kraftavtalen med Stjørdal herred og samtidig bygge ut Brekkfossen i Vassbygden til selvforsyning. På grunnlag av økonomiske utredninger forlenget man kontrakten med Stjørdal i 1931 istedenfor. I 1947 ble ansvaret for kraftleveransen til Skatval overtatt av Nord-Trøndelag Elektrisitetsverk.

Gårdsdrift

Johan L. Fløan ble gårdbruker i 1893, og utviklet Fløan østre til et av Stjørdalen og Trøndelags største mønsterbruk frem til sin død i 1945. I 1891, to år før han tok over gården, lånte Fløan og faren en håndpresse for å presse høy. Johan solgte omtrent 50 høyballer det året. Det å selge høy fra gården, var nytt og ikke alment akseptert. Bygdefolket skal ha sagt at han ødela gården når han solgte høy fra den, og noen lo av ham. Ved jordbrukstellingen i 1907 bestod gårdseiendommen av 338 mål dyrket jord, 55 mål naturlig eng på innmark, 190 mål utmark med beite og skog samt 50 mål uproduktivt areal. Mellom 1901 og 1907 ble 19 mål beite dyrket opp. Omkring 1918 eide han 520 mål innmark, 150 mål udyrket mark samt 3 000 mål skog.
Gårdsbygningene var generelt sett i dårlig stand, etter at de to foregående generasjonene ikke hadde kostet på så mye. Foreldrene hadde tatt seg av de fleste heftelsene ved husene, men Fløan så seg nødt til å sette opp en ny trønderlån i 1906. Byggearbeidet foregikk om sommeren, og i mellomtiden måtte familien bo i stabburet. Den 27. juli ble sønnen John født, slik at de på det tidspunktet bodde med sine to gjenlevende barn. (Den første sønnen ved navn John døde som spedbarn i 1903.) En ny låve ble oppført i tidsrommet 1909–1911. Det gamle fjøset fra 1888 begynte å bli trangt, men de økonomiske tidene gjorde sitt til at byggingen av et nytt ikke kunne komme i gang før i 1921. Til byggingen gikk det 70 tønner sement, takstein til 80 øre per stykk, mens spikrene bare er betegnet som «spesielt dyre». Dagslønnen for de innleide håndverkerne, deriblant tømrere og murere, lå på 10 kroner per dag. Det nye fjøset kostet ca. 20 000 kroner.
I 1897 la Fløan inn telefon, og reise og betalte linjen fra Hollan vestre. Han kjøpte samtidig én aksje i telefonsamlaget for 100 kroner. Da han solgte aksjen til staten i 1919, fikk han 1 161 kroner for den.

Skogsaken

Fløan var svært engasjert i skogsaken og viltpleie, herunder vern av utrydningstruede arter for å sikre biologisk mangfold. Han irriterte seg over at lokale gutter på Langstein jaktet ned stort sett alt som var av orrfugl i området med hund. Fløan eide selv ca. 1 000 mål tettvokst skog på Langstein. Han eide også ca. 2 000 mål med skog i Volstykket, hvor mange fra Åsen pleide å gå på jakt. Johan skrev at «dette nasjonalverdifulle vilt først får fred når døden har lukket igjen øynene på det siste. […] Antar at det skulle være plass og føde for minst tusen ganger så mye vilt som det er nå. Men det må andre fredningsbestemmelser og nøye jaktoppsyn til, og hel fredning i 10 år først. Da først kunne det bli en nasjonal rikdom i landet.» Han eide dessuten skog i Åsen og Hegra, og tok initiativ til mye nyplanting av skog i sitt eget nærområde. I 1896 plantet han eksempelvis 60 000 furutrær på snaue høydedrag og bergknauser.

Arkeologi

Han hadde en stor interesse for arkeologi, og samlet på mange ting. Det ble funnet flere oldtidssaker i åkrene mens han var gårdbruker, og disse ble ofte sendt inn til Vitenskapsmuseet i Trondhjem. Fløan engasjerte seg også for å bevare gamle bygninger og gjenstander.
Gamle kirkebygg i nærområdet var spesielt viktig for ham. Fløan kirke hadde blitt revet på midten av 1800-tallet av gårdbrukeren på Fløan mellom, som brukte tømmeret til en ny låve, til tross for at han hadde blitt tilbudt kompensasjon. Lo kirke stod fortsatt som et sjøhus på Saltøya. Da sjøhuset skulle selges på auksjon, skrev Fløan til statsarkivar Kristian Koren i Trondhjem at huset vært Lo kirke. Koren fikk noen formuende menn til å skyte inn penger i prosjektet. På vegne av disse kjøpte så Fløan bygningen for omtrent 400 kroner. Bygget ble revet og flyttet til Trondhjem i 1911, og er gjenreist på Trøndelag Folkemuseum. Lo kirke ble ett av museets første bygninger. Da låven på Fløan mellom ble revet i 1909, ble restene av Fløan kirke kjøpt av Johan L. Fløan, på vegne det samme selskapet som hadde kjøpt Lo kirke. Siden 1928 har tømmeret vært lagret i Lo kirke. Fløan tenkte på sin side å kjøpe tømmeret av kirken for å gjenreise den på sin egen grunn. Planen ble aldri realisert, ifølge Fløan selv fordi de besøkende ville bety mye oppstyr for ham selv og hans etterkommere.
Han ble invitert til leggingen av grunnsteinen for Trøndelag Folkemuseums permanente bygning på Sverresborg den 3. februar 1929.

Husmenn og tjenestefolk

Den første husmannen på gården som er nevnt skriftlig, er Lars under «Austigard Fløan» i 1662. De fleste husmannskontrakter ble på Fløan østre, som i resten av landet, oppløst i tiden like etter år 1900, slik at alle husmannskontrakter hadde opphørt da Johan L. Fløan døde i 1945.
Mange tjenestepiker, drenger og dagsarbeidere var i arbeid på Fløan østre. Lovise Rokstad kom til gården i 1900, like etter bryllupet, og ble på gården helt til sin død i 1937. Da hadde hun ikke vært i arbeid på flere år, men satt i en stol på kjøkkenet og strikket. Hun ble sett på som en gammeltante av barna på gården. Hun ble tildelt en medalje for lang og tro tjeneste av Landbruksselskapet og en medalje for langt og kjærlig stell av dyr fra Dyrenes beskyttelse. Kristine Hammerbakk kom til gården i 1913, og var først barnepike for Fløans eldste datter. Hammerbakk ble på gården i 10–15 år, hvoretter hun utdannet seg til sykepleier. Paul Røkke og Peder Hammerbakk var lenge drenger på gården. De var kamerater med gårdens ungdommer, og spilte fotball med dem i de fleste ledige stunder, også i hvilepausene mellom arbeidsøktene. De eldre arbeidsfolkene på gården syntes dette var en heller dårlig utnyttelse av hvilepausene, og røkte heller tobakk sammen.
Kvinnene på gården hadde store oppgaver å fylle, særlig med tanke på matlaging. Det kunne være svært mange munner å mette på gården, spesielt i onnene. Gården hadde ennå ikke innlagt elektrisitet, og konservering av mat var en arbeidsom prosess med salting, sylting og hermetisering. Samtidig var det i all hovedsak kvinnenes oppgave å oppdra barn og sørge for renhold og klær.