Alma Mahler

Oppvekst

Alma var datter av landskapsmaleren Emil Jakob Schindler og sangeren Anna Sofie Bergen. Anna var gravid med Alma i tredje måned da bryllupet sto. Av økonomiske grunner måtte den unge familien dele bosted med Schindlers kunstnerkollega Julius Victor Berger. En periode Schindler var syk og fraværende, startet Anna et forhold til Berger som med all sannsynlighet var far til Annas andre barn, Margarethe Julie «Grete» (1880-1942). Grete bodde på en psykiatrisk institusjon fra 1911 og ble i likhet med mange andre mentalt syke myrdet av nazistene. Moren klarte å innbille Alma at Gretes psykiske problemer var utløst av farens difteri, og dette fikk Alma til å bekymre seg om også hun kunne bli syk en dag. En kan trygt si at søsterens skjebne ikke gikk stort inn på Alma; etter at hun i 1925 oppdaget at de ikke hadde samme far, nevnes hun ikke mer i dagbøkene, og i selvbiografien fra 1950-årene omtaler hun Grete som «min uselvstendige lillesøster». 
Familiens økonomi bedret seg drastisk etter at faren i februar 1881 ble tildelt en kunstnerpris. Han oppdaget etter en tid Annas forhold til Berger, og hun brøt da kontakten med elskeren – til gjengjeld var hun snart i gang med mannens elev og assistent, Carl Moll. De lyktes med å holde forholdet skjult for Schindler, og en tid etter hans død i 1892 også for omverdenen. De giftet seg i 1895.
Almas biograf Oliver Hilmes antar at dette oppvekstmiljøet preget av løgner og fortielse bidro til Schindler-døtrenes psykiske helse og til det svært tette båndet mellom Alma og faren. Han gjorde det mulig for henne å utvikle musikkbegavelsen og de litterære interessene, men døtrene fikk ingen formell utdanning. Om vinteren gikk de på skole i Wien, om somrene fikk de undervisning av moren eller av en privatlærer.
Selv om skolegangen var temmelig usystematisk, fikk Alma Schindler en grundig musikalsk utdannelse. Adele Radnitzky-Mandlick underviste henne i klaverspill og Alma bygde seg opp et omfangsrikt og imponerende repertoar. Blant de hun hyppigst spilte var Franz Schubert og farens yndlingskomponist,  Robert Schumann. Hun var også godt kjent med Richard Wagners musikk. Fra 1895 fikk hun komposisjonsundervisning av den blinde organisten og komponisten Josef Labor.
Stefaren Carl Moll tilhørte kunstnersammenslutningen Wiener Secession, og ekteparet Molls hjem var møteplass for mange av Wiens forfattere, malere og arkitekter, eksempelvis Gustav Klimt, Joseph Maria Olbrich, Josef Hoffmann, Wilhelm List og Koloman Moser, samt Max Burckhard, direktør ved Wiener Burgtheater. Alma lærte de fleste av disse å kjenne.

Almas menn

Av gjestene i det Moll'ske hjemmet var særlig Gustav Klimt betatt av den da sytten år gamle Alma. Klimt var på det tidspunktet dobbelt så gammel som henne, og som en kjent kvinnebedårer far til et titalls uekte barn. Foreldrene forsøkte derfor å holde dem fra hverandre, noe som bare bidro til at Klimts interesse holdt seg over flere måneder. Da Klimt og Alma under en familiereise til Italia kysset hverandre, overtalte foreldrene sin venn og kunstnerkollega om å forlate reiseselskapet. Klimt lovet da å holde seg unna Alma for framtida.
Almas første kjærlighetsforhold var med komposisjonslæreren Alexander von Zemlinskij, men han ble snart byttet ut til fordel for den nitten år eldre Gustav Mahler som hun møtte i november 1901. Med Mahler fikk Alma to døtre, hvorav Anna Mahler ble en kjent skulptør. 
Alma startet opp et forhold til den senere grunnlegger av kunst-, design- og arkitekturskolen Bauhaus, arkitekten Walter Gropius, allerede mens Mahler fremdeles levde. Etter at han døde ble Gropius satt på vent noen år: enkepensjon og arv etter Mahler hadde gjort Alma til en velstående kvinne med mange beilere i Wien. Høsten 1911 hadde hun et kort forhold til komponisten Franz Schreker, senere strevde hun seg gjennom et stormfullt forhold til maleren Oskar Kokoschka.
Både Kokoschka og Gropius deltok i første verdenskrig, og mens de var borte begynte Alma å bygge opp et ry som kunstelskende muse, og å iscenesette seg som den store ivaretaker av Mahlers musikalske arvegods. Som foreldrene hadde gjort holdt hun kunstnersalong i Wien. Besøkere var personligheter som Gerhart Hauptmann, Julius Bittner, Franz Schreker, Johannes Itten, Richard Specht, Arthur Schnitzler og Siegfried Ochs. Også gamle flammer som Paul Kammerer og Hans Pfitzner var regelmessige gjester.
I august 1915 giftet hun seg likevel med Gropius. I sin biografi karakteriserer Hilmes ekteskapet som dømt på forhånd, og antar at Alma Mahlers motiv var en blanding av konvensjonalitet, indre tomhet og desorientering. I anledning bryllupet fikk Gropius en to dager lang permisjon fra fronten. Mens han deltok i heftige kamper ved fronten i Vogesene begynte Alma å miste interessen for ham. Hun var misfornøyd med den militære karrieren, og skrev i et brev til ham at den underordnede stillingen hans var henne uverdig, for «min ektefelle må være av ypperste klasse». Tidlig i 1918 måtte hun konstatere at hun var gravid igjen, og var overbevist om at barnefaren var en ny flamme, den 27 år gamle forfatteren Franz Werfel. Forholdet mellom Werfel og Alma ble etterhvert godt kjent, likevel valgte Gropius å påta seg ansvaret for at ekteskapet havarerte. Dette gjorde han ved å arrangere det slik at han ble tatt in flagranti med en prostituert, noe som etter tidens ekteskapslover muliggjorde en hurtig gjennomført skilsmissesak.
Til tross for massive kriser i forholdet gjennom 1920-årene, giftet Werfel og Alma seg omsider i 1929. Biografen Oliver Hilmes antar at Almas tiltakende alder og kroppslige forfall hadde fått henne til å innse at det ville bli vanskelig å finne en ny livspartner som levde opp til hennes høye krav. Ektefellene var i drift fra hverandre fra første stund, og før 1938 tilbrakte de mye tid på hver sin kant. Til den voksende kløfta bidro politisk uenighet: Alma utviklet tidsriktige antisemittiske synspunkter, noe som falt jødiske Werfel tungt for brystet. I 1938 flyktet de til Frankrike, der de oppholdt seg til den tyske invasjonen våren 1940. Under store vanskeligheter klarte de å komme seg til USA. Werfel fikk alvorlige hjerteproblemer i 1943 og døde i 1945.

La grande veuve

Thomas Mann karakteriserte Alma Mahler-Werfel som La grande veuve («den store enke») etter Gustav Mahler og Franz Werfel. 
Almas mor døde høsten 1938. Stefaren Carl Moll, halvsøsteren Maria og hennes mann, begge mangeårige medlemmer av  NSDAP, begikk alle selvmord i april 1945. I hjembyen Wien var Alma bare på et kort opphold i 1947, hovedsakelig for å få avklart noen formuesspørsmål. Mest kjent er hennes kamp for å få tilbake eiendomsretten til Edvard Munchs maleri Sommernatt ved stranden. Hun fikk bildet av Walter Gropius da deres felles barn ble født, men Carl Moll solgte det etter at Alma var emigrert til USA. Hun tapte saken fordi hun ikke klarte å overbevise retten om at salget var skjedd uten hennes vitende og vilje. Alma fortsatte å kjempe om bildet helt til inn på 1960-tallet, og nektet å sette sine føtter på østerriksk jord før hun hadde fått det tilbake. Bildet ble ikke levert tilbake til familien før i 2007, da barnebarnet Marina Fistoulari-Mahler overtok eiendomsretten.

Selvbiografien

I 1951 slo Alma Mahler-Werfel seg ned i New Yorks Upper East Side. Hun hadde lenge arbeidet med en selvbiografi basert på sine dagbøker. Samarbeidet med den første ghostwriteren, Paul Frischauer, skar seg fordi han protesterte mot dagbøkenes mange antisemittiske uttalelser. Senere samarbeidet hun med E. B. Ashton, men også han mente det ville være nødvendig å fjerne antisemittistisk materiale og en lang rekke utfall mot levende personer. 
I 1958 kom den engelskspråklige utgaven, And the Bridge Is Love. Reaksjonen var heller avmålt, og spesielt Walter Gropius reagerte på måten forholdet og ekteskapet deres ble framstilt på. Andre bekjente, som Paul Zsolnay, gjorde det krystallklart for Alma Mahler-Werfel at den påtenkte tyske utgaven måtte modereres i betydelig grad. Willy Haas fikk i oppdrag å forberede utgivelsen for det tyskspråklige markedet. Først etter å ha sett reaksjonen i det engelskspråklige markedet, ba Alma om å få fjernet at de rasepolitiske uttalelsene som de tidligere ghostwriterne hadde forsøkt å få henne til å utelate.
Den tyskspråklige utgaven Mein Leben ble likevel ikke godt mottatt. Boka ble omtalt som glatt, tvetydig, selvmotsigende og inntil det parodiske selvopptatt. Mangeårige venner som Carl Zuckmayer og Thomas Mann hadde vendt seg mot henne allerede etter den engelskspråklige utgaven. Biografen Astrid Seele skrev at «det selvbiografiske forsøket på å framstille seg selv i en rolle som muse bare var hennes siste fortvilte forsøk på å overbevise seg selv om sin helt personlige livsløgn, og med det rettferdiggjøre sitt liv overfor seg selv.»

Komponisten Alma Schindler-Mahler

Alma skrev over hundre sanger, flere instrumentalstykker og begynte på en opera. Bare sytten sanger er bevart, resten forsvant under andre verdenskrig, eller ble destruert av henne selv. 
Før den østerrikske musikkviteren og komponisten Robert Schollum begynte å undersøke musikken hennes nærmere, var Alma Mahler-Werfels innsats som komponist lite påaktet. Schollum påviste at Almas tonespråk var svært ulikt Mahlers, men derimot kunne minne om komposisjonslæreren hennes, Alexander von Zemlinsky, dessuten om Richard Wagner og Johannes Brahms. Schollum karakteriserte henne som en høyt begavet musiker, og krediterte henne for melodisk oppfinnsomhet, og komposisjonene som dristige og originale. Han sammenlignet verkene med tidlige komposisjoner av Alban Berg, Arnold Schönbergs Gurre-Lieder,  Franz Schrekers arbeider og komposisjonene Joseph Marx skrev etter 1909.
Uansett tvilte Alma Mahler-Werfel på om det ansto seg en kvinne å komponere. I dag har musikken til Clara Schumann, Fanny Hensel, Pauline Viardot og andre kvinner fått den oppmerksomhet de fortjener, men mot slutten av 1800-tallet ble musikk skrevet av kvinnelige komponister per definisjon ansett for å være mindreverdig, så Alma manglet kvinnelige forbilder. Riktignok fikk komponisten Ethel Smyth en viss suksess, men livshistorien hennes viste også hvor mye besluttsomhet som var nødvendig for å trenge gjennom de konvensjonelle forestillingene om kvinnelige komponister. Også andre av Almas samtidige, som maleren Paula Modersohn-Becker og forfatteren og maleren Fanny zu Reventlow, måtte bruke mye kraft og energi på å skaffe seg handlingsrom til skapende virksomhet.