google/wiki40b huggingface dataset:
En godt stekt pizza

Melodi Grand Prix

Sangen var en av elleve som ble plukket til å delta i norske Melodi Grand Prix i Oslo Spektrum lørdag 14. mars 2015. Til sammen kom det inn rundt 800 bidrag til konkurransen.
I finalen ble «En godt stekt pizza» framført av duoen Staysman & Lazz, bestående av Stian Thorbjørnsen og Lasse Jensen. Sangen var det åttende bidraget ut på scenen, og de to sangerne ble akkompagnert av Kringkastingsorkestret. Med seg på scenen hadde de også med seg en stor gruppe cowboy-kledde dansere som veivet med papp-pizzaer. Underveis i sangen ble også musikerne i Kringkastingsorkestret med på dansen.
Sangen avanserte til gullfinalen og kom til slutt på tredjeplass med 69 199 stemmer. Nesten 50 000 av disse kom fra Østlandet.
Utdypende artikkel: Melodi Grand Prix 2015

Slakt og suksess

Før konkurransen  ble «En godt stekt pizza» totalslaktet av norske musikkritikere, og sangen fikk terningkast én fra de aller fleste kommentatorene. «Håpløs», mente Aftenposten, mens VGs anmelder kalte sangen en «ubetydelig imbesilitet». Fredriksstad Blads anmelder skrev at sangen var «noe av det dårligste jeg har hørt på svært lenge», og Dagbladet skrev at å sende denne låten til Eurovision Song Contest, ville være som «å sende en brent Grandis til et kokkemesterskap på kontinentet».
Tross den negative kritikken var sangen den desidert mest populære av låtene i tiden før finalen. Før finalen var «En godt stekt pizza» strømmet over en million ganger på Spotify, og den var inne på topp 100-lista til iTunes.
«En godt stekt pizza» var også den sangen som gjorde det best på hitlistene etter finalen. Sangen nådde en trettendeplass på VG-lista, mens vinneren «A Monster Like Me» nådde plass 23 som høyeste notering. Til sammen lå «En godt stekt pizza» på VG-lista i sju uker.
Nicola Amati

Nicola Amati (også Nicolò Amati; født 3. september 1596 i Cremona; død 12. august 1684 samme sted) var en italiensk fiolinmaker som regnes som det fremste medlemmet i fiolinbyggerfamilien Amati.
Faren, Girolamo, var også fiolinbygger, og Nicola forfinet den utviklingen bestefaren Andrea Amati startet når det gjaldt fiolinkroppens mål, lakken, forholdet mellom de ulike delenes trestyrke, samt utformingen av det f-formede tonehullet og snekken. De store amatiene regnes som hans beste instrumenter, disse fiolinene regnes med sine vellykkede proporsjoner til de mest etterspurte instrumenter og blir på grunn av sin klang betegnet som ideelle «Mozart-fioliner».
I sitt verksted i Cremona lærte Nicola Amati opp en rekke prominente fiolinbyggere, blant annet Andrea Guarneri (bestefar til Giuseppe Guarneri del Gesù), Giovanni Battista Ruggeri, Pietro Giacomo Ruggeri, Francesco Ruggeri, Paolo Grancino og sannsynligvis også Antonio Stradivari (et endelig belegg for dette mangler). Det er oppdaget en signatur av Jakob Stainer i en amati-fiolin, og av det kan en slutte at Stainer i det minste hadde et opphold i Amatis verksted.
Reformklubben

Historie

Den ble grunnlagt i 1836 av Edward Ellice, Whig-innpisker, hvis rikdommer kom fra bankvirksomheten til Hudson's Bay Company. Navnet har den fra grunnleggeren og hans medspillere som sørget for at Reformakten fra 1832 gikk igjennom i Parlamentet. Den nye klubben hadde medlemmer både fra Underhuset og Overhuset, og var ment å være et sentrum for de radikale ideer som Reformakten representerte. Den skulle være en bastion for liberale og progressive ideer som ble assosiert med det liberale partiet som hadde etterfulgt  Whig-partiet midt på 1800-tallet.
Klubben har idag ikke noen politisk agenda og stiller ikke noe krav til medlemmenes politiske tilhørlighet. Den er utelukkende en sosial klubb. Klubben har et rikholdig bibliotek som teller mer enn 75 000 bøker, mest politisk historie og biografier.
Aegolipton

Utseende

Middelsstore til store (20-45 millimeter), avlange, brunlige (brungule til svartbrune) trebukker. Denne gruppen har hodet noe fremstrakt, tydelig innsnevret bak fasettøynene (med tydelig "hals"). Antennene har et kraftig, sylindrisk, innerste ledd, det andre leddet er lite og knappformet, det tredje leddet svært langt, litt krumt og tykkere enn de følgende leddene. Pronotum er forholdsvis lite uten tenner langs ytterkanten. Dekkvingene har opphøyde lengdekjøler. Artene ligner mye på slekte Aegosoma, men er gjerne noe mindre enn disse.

Levevis

Larvene borer i død ved, ofte i døde røtter. De etterlater seg grove ganger i veden. Utviklingen tar flere år. Disse billene besøker ikke blomster, og mange arter er nattaktive. En del av dem kommer til lys.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Sørøst-Asia, med de fleste artene i Indonesia. Utenom dette området lever det én art på Hawaii.
Kokosmakroner

Kokosmakroner er en norsk tradisjonsrik søt julebakst, laget av egg, sukker, hvetemel og kokosmasse. En perfekt kokosmakron er sprø på toppen, og seig inni. Dette er en bakst som er lett å lage.
Enkelte velger å ha en sjokoladeglasur på toppen av kokosmakronen.

Andre land

Makroner er kjent siden 1500-tallet, og stammer mest sannsynlig fra Italia. I Tyskland er den også en typisk julebakst. Kokosmakronen er også vanlig i Sverige (kokostopp), Australia, USA og Nederland. I Australia har de ofte en liten mengde med bringebærsyltetøy skjult i midten av makronen før steking.
I andre land er det mer vanlig å bake makroner med nøtter.
Marinen

Historie

Marinen har sin historie tilbake til 12. april 1814, da prins Christian Frederik etablerte krigsflåten under ledelse av et såkalt «Søekrigs-Commissariat». Marinen besto i 1814 utelukkende av små, lett bestykkede kystgående fartøyer. Hovedstyrken var roflotiljens 49 kanonsjalupper og 51 kanonjoller. I tillegg fantes det syv orlogsbrigger, én skonnertbrigg, åtte kanonskonnerter og to kuttere. 1. april 1815 ble Marinen underlagt et eget marinedepartement med kommandør Thomas Fasting som Norges første marineminister. I 1885 ble Marinedepartementet slått sammen med Armédepartementet til Forsvarsdepartementet. Marinen ble etter hvert plassert sammen med Kystartilleriet i en ny organisasjon kalt Sjøforsvaret i det integrerte Forsvaret.
MT-LB

MT-LB (russisk: Многоцелевой Тягач Лёгкий Бронированный - lettpansret traktor/nyttekjøretøy) er et sovjetisk pansret personellkjøretøy med beltedrift.  Det ble utviklet sent på 1960-tallet, og brukt i flere roller, blant annet for å trekke artilleri.
Kjøretøyet har et lite tårn foran til høyre med et lett maskingevær.

Kjernedata

| vekt                = 10,35 tonn

| lengde               = 6,45 m

| bredde               = 2,85 m

| høyde                = 1,87 m

| besetning          = 2

| passasjerer         = 11

| pansertykkelse              = 3-14 mm

| primærbevæpning    = 7,62mm PK maskingevær 2500 skot

| motor               = JaMZ-238W  V-8 diesel

| motoreffekt         = 177 kW (240 hk)

| rekkevidde på full tank     = 500 km

| hastighet           = 61 km/h (veg)  30 km/h (terreng)  6 km/t (vatn)

Konstruksjon

MT-LB er amfibisk, men til forskjell fra PT-76 sitt vannjetsystem, bruker MT-LB drivbeltene. Disse ligger rundt 6 løpehjul som også fungerer som returhjul, med drivhjulet framme og spennhjulet bak. Den effektive fjæringen gir ein myk gange, og med de bredeste beltene er kjøring god i bløtmyr og dyp snø. Førerplassen er framme på venstre side, mensvognkommandøren sin plass er på høyre side under tårnet. Motoren er montert litt på siden for å skape en trang gang til transportrommet bak.  Denne skal tjene som rømningsvei dersom de fremste lukene ikke kan brukes. Normal lastekapasitet er 2 tonn, og vogna kan slepe opptil 6 tonn.
MT-LB (objekt 6) er basisvogna, men den finst i fleire ulike variantar:

Varianter

MT-LB-T – Brukt for å trekke artilleri og frakte granater.
MT-LBV – Forbedret mobilitet og bredere belte (marktrykk 0,27 kg/cm2) - svært god i bløtmyr og dyp snø, og mye brukt i «nordområdene»

MT-LBV-NS "Altaj" – forbedret mobilitet og bredere belte (marktrykk 0,27 kg/cm2) - tilpassa for sivilt bruk

МТ-LBVMK — versjon med 12,7mm mitraljøse for luftvern av typen Kord maskingevær, og med motor av typen JaMZ-238VM med 240 hestekrefter. 

МТ-LBVM1K — versjon tilpassa for bruk i høgfjellet, med motor av typen JaMZ-238BL-1 med 310 hestekrefter og ny radiostasjon.

SA-13 Gopher – Luftvernskøyretøy basert på eit MT-LB chassis

MT-LBVMA (objekt 6MA) med utstyr og væpning som tilsvarer BTR-80

MT-LBVMA1 (objekt 6MA1) med utstyr og væpning som objekt 6MA, men i tillegg ein 30mm granatkastar av type AGS-17

MT-LBVMA2 (objekt 6MA2) med utstyr og væpning som objekt 6MA, men med 23mm ZU-23 luftvernkanon i staden for maskingeværet KPVT.

MT-LBVMA3 (objekt 6MA3) med utstyr og væpning som objekt 6MA, men med 4 panserbekjempingsrakettar av typen 9M133 Kornet, og granatkastar av typen AGS-30 Atlant

MT-LBM1 (objekt 6M1) - modifisering av MT-LB med motor av typen JaMZ-238BL-1 med 310 hestekrefter og mekanisk transmisjon samt hydraulisk styresystem.

9P149 "Sjturm-S" – panservernversjon med 9M114 Kokon ATGM.
Xichuan

Xichuan (kinesisk: 淅川县; pinyin: Xīchuān Xiàn) er et fylke i provinsen Henan i Folkerepublikken Kina. Den er understilt byprefekturet Nanyang.
I 1999 var befolkningen på 706 611 innbyggere.

Kulturminner

Den tradisjonelle arkitektur i Jingziguan (Jingziguan gu jianzhuqun, 荆紫关古建筑群) og Xiangyan-tempelet i Cangfang (Cangfang Xiangyan si, 仓房香严寺) fra Tangdynastiets tid er oppførte på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Historikk over europamesterskapsrekorder på 200 m

Dette er en liste over utviklingen av mesterskaprekorden for 200 meter ved europamesterskapet i friidrett utendørs.
Prosopocoilus (Psalidoremus) motschulskyi

Utseende

En middelsstor til stor (hannene 26-55 millimeter), avlang, matt brun til svart hjortebille. Store hanner har kraftige, lange kjever som er vinklet i midten og har 5-6 tenner i den ytre delen, hos mindre hanner er kjevene sigd- eller knivformede. Hodet har ikke noen påfallende kjøler eller knøler, pannen foran er bredt, U-formet innbuktet med et nokså stort, rundet framspring i midten. Antennene har en fire-leddet vifte. Pronotum er betydelig bredere enn langt, rundet. Hunnen er mindre, bredere og blankere enn hannen, uten forstørrede kjever. Hodet er grovt og kraftig punktert.

Levevis

Larvene utvikler seg i råtne trestammer. Utviklingen tar trolig ett år. De voksne billene drikker gjerne sevje fra trær.

Utbredelse

Arten er utbredt i Taiwan og Japan.
Frederik Adeler (stiftamtmann)

Familie

Han var sønn av geheimeråd Frederik Christian von Adeler (1668–1726) og hustru Henriette Magrethe von Lente (1676–1703). I 1722 reiste han sammen to av sine brødre utenlands hvor de besøkte Tyskland, Nederlandene, England, Frankrike og Italia. Ved sin hjemkomst fire år senere ble han kammerjunker hos dronning Anna Sophie. 
25. april 1727 giftet han seg på Frederiksberg slott med Anna Beate Rosenkrantz – datter av justisråd Jørgen Jensen Rosenkrantz, til Qvitzowsholm (1678–1754). Samme år ble han etatsråd og amtmann over Kalundborg, Sæbygård, Dragsholm og Holbæk amter. I 1749 ble han Ridder av Danneborg, 1760 geheimeråd og fikk ved samme anledning tildelt l'Union parfaite.

Amtmann i Norge

I 1751 hadde han byttet til seg titlene stiftamtmann i Christianssand og amtmann over Nedenæs og Raabyggelaget fra sin svoger Joachim Hartwig Johann von Barner. I Norge eide han dessuten herregårdene Gjemsø kloster og Bratsberg gård ved Skien. På Sjælland eide han i årene 1727–1754 Gundetved (Selchausdal), Egemark og Alkestrup.
Frederik Adeler døde i Christianssand den 28. desember 1766 og ble bisatt i Christianssands domkirke. 30. mai samme år ble han ført til familiegravstedet i Vor Frue kirke i København. Hans hustru tilbrakte sin enkestand på Gjemsø.
Wunsiedel

Wunsiedel er en by i det nordlige Bayern i Tyskland, cirka 40 kilometer øst for Bayreuth. Wunsiedel er hovedstad i Wunsiedle im Fichtelgebirge-distriktet og ligger i fjellkjeden Fichtelgebirge. Byen har 10 250 innbyggere (2005). Byen er blitt kjent for sin årlige Luisenburg Festival og de nynazistiske minnemarsjene for Rudolf Hess som ble holdt i byen fram til 2005.

Historie

Wunsiedel er første gang nevnte i 1163.  Navnet skal komme av wunne («glenne»/«åpning») og sedel («adelssete»). I 1285 ble byen et len under grev Frederik III av Nürnberg og keiser Rudolf I av Tyskland. I 1326 fikk Wunsiedel bergrettigheter av grev Frederik IV og dette ble stadfestet av keiser Ludvig IV av Det tysk-romerske rike to år etter.
I middelalderen spilte Wunsiedel en viktig rolle ved tinngruvedrift og produksjon av tinnplater. I 1613 ble byen hovedstad i Sechsämterland, et område som tilsvarer dagens distrikt Wunsiedel im Fichtelgebirge. Byen var en del av Hohenzollern-grevskapet Bayreuth fra til 1791/1792, da den siste markgreven abdiserte og området kom under prøyssisk administrasjon. I 1810 ble det en del av Kongeriket Bayern.
Wunsiedel fikk dagens nyklassisistiske utseende etter en større bybrann i 1834 som ødela 2/3 av byen. Tidligere hadde byen vært rammet av større bybranner i 1476, 1547, 1607, 1636, 1644, 1646, 1657 og 1731.

Nyere tid

Byen ble ikke rammet av kampene under andre verdenskrig og ble etter krigens avslutning en del av den amerikanske okkupasjonssonen.
På slutten av 1980-tallet ble gravlunden i Wunsiedel berømt etter at Hitlers stedfortreder Rudolf Hess som døde i Spandaufengselet  17. august 1987 ble gravlagt i byen. I de følgende årene hadde nynazistiske grupper marsjert på dødsdagen 17. august. Deltakerantallet steg fra 120 i 1988 til mer enn tusen i 1990. Disse samlingene møtte store protester fra befolkningen. I frykt for åpen voldutøvelse mellom disse gruppene, ble marsjene forbudt i 1991.
Ut fra en oppfatning om at situasjonen var rolig, ble marsjene tillatt igjen i 2001. Men dette førte til nye uroligheter. Byen befolkning svarte med motdemonstrasjoner, under slagordet «Wunsiedel ist bunt, nicht braun» («Wunsiedel er fargerikt, ikke brunt») og pyntet hele byen med regnbueflagg og hev fargerik konfetti over de marsjerende nynazistene. Byen befolkning fikk etter dette Bündnispreis av de føderale myndighetene, representert ved  Otto Schily og Brigitte Zypries.

Næringsliv

Byen næringsliv er dominert av kjemisk industri (særlig maling), klesindustri, porselen, glass, byggeindustri og steinindustri, herunder et marmor-brudd i nærheten. I tillegg har en rekke bilforhandlere sine hovedkontor i byen, hvor Autowelt König er den største. Byen har også ti bryggerier og en rekke håndverksbedrifter.
Kværnerdumpa

Kværnerdumpa ligger i bydel Gamle Oslo og er et tradisjonelt folkelig navn på Kværnerområdet vest for Enebakkveien i Lodalen i Oslo. På 1990-tallet dukket Kværnerdalen opp som alternativ benevnelse på tomta der industribedriften Kværner holdt det gående til 1999. Kværnerdalen fikk noe vind i seglene i samband med den kommersielle utviklinga av konseptet Kværnerbyen, men ser nå ut til å være overflødig og på vei ut da Kværnerbyen er dekkende.

Definering av området

Gjøvikbanen definerer Kværnerdumpas nordgrense mot Vålerenga. I øst og sør utgjør Enebakkveien og Konows gate skillet mot de øvre Kværnerområdene som bl.a. inkluderer Svartdalen og Kværnerskogen. Etter at Lodalsbruene med blant annet Riksvei 190 kom i 1995, kan disse sies å avgrense Kværnerdumpa i vest.

Industribyen Kværner

I 1853 ble Kværner Brug etablert i tilknytning til Kværnerfossene av Oluf Onsum som hadde kjøpt Kværner gård året før. Kværner Brug utviklet seg til en stor støperibedrift. Arbeiderne bodde for en stor del i området og hadde blant annet felles badehus. I 1869 ble det etablert skole for barna av de Kværneransatte. Oppe på selve Kværner, nærmere bestemt på sørsida av Svartdalen, kom etterhvert Kværnerkolonien opp – en rekke murhus tegnet av Harald Hals og reist som boliger for arbeiderne på bruket i 1914. Fra gammelt av var Kværner Brug kjent for blant annet å lage støpejernsovner. Da industrivirksomheten i Kværnerdumpa ble nedlagt i 1999 etter mange omkamper, var produksjonen først og fremst turbiner og skipsutstyr.

Kværnerbyen

I 2006 begynte OBOS å bygge Kværnerbyen på tomta der Kværner Brug hadde ligget. Det nye boligområdet skal inneholde rundt 1800 leiligheter. I samarbeid med kommunen er det tilrettelagt for barnehager og skole, parkområde med vannspeil, nytt torg med serveringssteder og butikker, gang- og sykkelveier til sentrum og marka. Busslinje 32 er etablert med ny endeholdeplass i Kværnerbyen, og det foreligger planer om flere kollektivforbindelser med buss og trikk. Innflytting i de første leilighetene skjer høsten 2007, mens byggearbeidene vil foregå i 10-15 år til.

Alna og Kværnerfossene

I området for Kværnerbyen er det etablert et langstrakt vannspeil der Alna skal løftes fram i lyset når elva er tilstrekkelig renset. Alna har sitt utløp i Alnsjøen i Lillomarka, renner nedover Groruddalen og videre gjennom den trange og mystiske Svartdalen. I området ved Svartdalsparken åpner dalen seg mot Kværnerområdet. I 1948 ble Kværnerfossene lagt i kulvert. Nedre del av Alna var lagt i tunell gjennom Ekebergåsen allerede i 1922 i forbindelse med anleggingen av jernbanen. I visjonene som foreligger fra Vann- og avløpsetaten utpensles storstilte planer for gjenåpning av elva. I området for de gamle Kværnerfallene planlegges et kontrollert vannfall knytta til et økologisenter. Videre skal Alna føres gjennom et vannspeil i Kværnerbyen og derfra via et lokk over Lodalsbrua. Her er visjonen å skape en dam som grunnlag for et fossefall, Den nye kværnerfossen, som skal føre Alna videre nedover Lodalen og Alnafet og derfra ut gjennom vannspeilet ved Middelalderparken.
Pedro Pablo Hernández

Landslaget

Han ble tatt ut i Chiles tropp til FIFA Confederations Cup 2017 i Russland.
Ármanns saga in yngri

Ármanns saga in yngri («Den yngre saga om Armann») eller Ármanns saga ok Dalmanns er en nyskrevet «islendingesaga» fra ca 1800, skrevet av Halldór Jakobsson (1735-1810) «over materiale fra Ármanns saga ok Þorsteins gála». Historien foregår i Norge, Island og Bjarmeland under landnåmstiden. Sagaen ble tatt med i Guðni Jónssons utgave av sagaer i 1947.
Arun III

Arun III var et vannkraftprosjekt i Nepal ved Arun-elven. Prosjektet omfattet oppdemming av Arun og bygging av en kraftstasjon med en forventet ytelse på 404 megawatt. Frivillige hjelpeorganisasjoner (deriblant Strømmestiftelsen) var imot prosjektet. Kritikken gikk ut på frykt for økning av de allerede høye strømpriser, miljøkonsekvenser og om kraftstasjonens størrelse var passende for et land på Nepals størrelse. Det var også debatt om veien frem til prosjektområdet. I 1995 bestemte Verdensbanken seg for å trekke sin støtte tilbake, noe som effektivt satte en stopper for det videre arbeidet.
Papua Ny-Guineas flagg

Papua Ny-Guineas flagg ble tatt i bruk 1. juli 1971. Flagget er utformet av Susan Huhume, som var bare 15 år gammel da hun vant en landsdekkende konkurranse om å tegne et nytt nasjonalt flagg i 1971.
Rødt og svart har lenge vært de tradisjonelle fargene til mange stammer på Papua Ny-Guinea. Svart-hvitt-rødt var fargene på flagget til det tyske keiserriket, som hadde kolonisert Ny-Guinea før 1918. Paradisfuglen, som er en stilisert safranparadisfugl (Paradisaea raggiana), gjenfinnes på landets riksvåpen, sammen med stjernetegnet Sørkorset.
Årnes bru

Årnes bru er ei bru over Glomma i Årnes i Nes kommune i Akershus. Brua er ca. 490 meter lang. Fylkesvei 177 Vormsundvegen går over brua.
Brua stod ferdig i 1963 og ble åpnet av fylkesmann Trygve Lie og samferdselsminister (senere statsminister) Trygve Bratteli lørdag 15. juni samme år.

Gamle Årnes bru

Den gamle brua på Årnes var fra 1909. Årnesbrua var en av de lengste i landet da den åpna, men var for smal til at to kjøretøy kunne møtes. Den første Årnesbrua ble sprengt i 1940 for å hindre tyske okkupasjonsstyrker under angrepet på Norge i å komme fram med biler. Brua ble siden reparert, først med en smal gangbru, siden for kjøretøyer. Gamlebrua ble revet etter at den nye var ferdig.
Gylne Gutuer

Historie

Gylne Gutuer ble første gang arrangert som et klubbritt i 2011, og gjentatt året etter. Disse årene ble rittet arrangert som en del av klubbrittserien Tour de Ottestad. I 2013 ble rittet terminfestet som et turritt. I 2014 ble rittet på forespørsel kjørt som aktivt rankingritt for NCF, og siden 2015 har det vært en del av Norgescupen i landeveissykling, med start og mål i Stange sentrum.
Protambulyx

Utseende

Store, slanke (vingespenn gjerne rundt 100 mm), mer eller mindre gulbrune svermere. Kroppen ner slank og spoleformet, hodet uvanlig stort for Smerinthinae, med funksjonelle munndeler. Brystet er mørkere på sidene. Vingene er lange og smale, forvingene kan ha en liten innskjæring i spissen og er innbuktet innenfor bakhjørnet slik at dette står markert frem. Forvingene er mer eller mindre gulbrune, ofte med mørkere flekker eller bånd. Bakvingene er rød- eller gulaktige.
Pseudoopsis

Utbredelse

Arten er beskrevet fra Polynesia uten nærmere stedsangivelse.
Gi en liten blomst

Gi en liten blomst er et musikkalbum med Cowboy-Laila, utgitt i 1980.
Keri Hulme

Biografi

Hulme har engelsk, skotsk og maori-bakgrunn. Hun begynte på jusstudier ved University of Canterbury i 1967, men sluttet etter fire semester og vendte tilbake til arbeid som tobakksplukker. Hun har også arbeidet som fisker, kokk og i postverket. Hun bor i Okarito i West Coastregionen. Hennes neste roman Bait har vært varslet flere ganger.
The Bone People ble skrevet over en periode på 12 år, og ble refusert av flere forlag for den ble antatt av Spiral Collective, et kvinnelitterært kollektiv, og utgitt i februar 1984. I 1984 vant boka New Zealand Book Award for Fiction og Bookerprisen i 1985. Romanen skildrer maorienes kultur og historie, og drøfter hvordan maorifolket kan ta vare på sin identitet i møte med europeisk kultur.
Hun hadde skrevet flere bøker, og fått flere priser før hun slo gjennom med The Bone People.
Kunta Kinteh Island

Historie

De første europeerne som bosatte seg på øya kurlendere som kom dit i 1651. De hadde flere koloniinteresser i nærheten. De ga øya navn etter st. Andreas. Øya ble deretter erobret av britene i 1661, og navnet ble endret til James Island, etter den senere kong James.
Britane bygde Fort James. Med utgangspunkt på strategisk plasserte øya hadde de kontroll over det meste av handelen på Gambiaelva. James Island ble stasjon for handel med gull, elfenben, krydder, voks, tømmer og pels. Senere samlet de slaver på fortet før transport til Amerika. Rundt 600 slaver ble frakta herfra hvert år. 
Fortet var en firkantet bygning med kanontårn i hvert hjørne. Det hadde lagerbygninger og boenheter for 60-70 soldater og fastboende slaver. 
Øya og fortet opplevde stadig uro, og ble ødelagt og gjenoppbygd flere ganger. Flere slaveopprør fant sted her, og britene var stadig i konflikt med franskmennene, som hadde en tilsvarende kolonipost i Albreda, på nordbredden av Gambiaelva. Franske tropper tok kontroll over øya i 1695, ga den tilbake to år etter, og erobret den på ny i 1702. Under den amerikanske uavhengighetskrigen tok franske styrker øya og brente fortet ned til grunnen.
Da Storbritannia i 1807 vedtok å forby menneskehandel ble James Island på ny tatt i bruk, og fortet ble nå et senter for soldater som hadde i oppdrag å stoppa andre lands handel med slaver. Øya ble fraflyttet for siste gang i 1829, da vokterne ble flyttet til den mer strategiske St. Mary's Island, som er blitt til dagens Banjul.

I dag

I Alex Haleys roman Røtter blir forfatterens stamfar og romanens hovedperson, Kunta Kinte, sendt som slave til USA fra denne øya.
Over 15 000 turister besøker den vesle øya hvert år. De fleste er afroamerikanere og europeere. Øya skiftet i 2011 navn fra James Island til Kunta Kinteh Island; motivasjonen var at øya skulle ha et afrikanskbasert navn.
Fløte

Fløte (eller fløyte) er den fettrike delen av melken, og framstilles ved separering av melk fra ku. Fløten blir pasteurisert før den kommer i handelen, men den blir ikke homogenisert.
Fløte brukes i matlaging blant annet i supper, sauser, gryteretter og desserter. Spesielt i det franske kjøkken benyttes fløte som en viktig ingrediens. Fløte kan også brukes som den er, for eksempel til frisk frukt og bær.
Etter et par dager kan fløten benyttes til å framstille krem (frisk fløte kan ikke så lett piskes stivt). Krem kan brukes som topping til en kopp kakao, til fruktsalater og desserter eller lignende, og den er også mye brukt som pynt på kaker.