Vilhelm I av Tyskland

Tidlig liv og militær karriere

Wilhelm Friedrich Ludwig av Preussen blei født i Berlin. Under oppveksten var det ikke venta at han kom til å overta tronen, da han var andre sønn til kong Fredrik Vilhelm III av Preussen og Louise av Mecklenburg-Strelitz. Han fikk dermed ikke den utdannelsen han ville fått dersom han var nærmeste tronfølger.
Wilhelm tjenestegjorde i hæren fra 1814 og utover. Han kjempa mot Napoleon I av Frankrike under Napoleonskrigene, og han blei holdt for å være en svært modig soldat. Han kjempa under Gebhard Leberecht von Blücher under slaga ved Ligny og Waterloo. Han blei også en kompetent diplomat etter 1815. 
Under revolusjonen i 1848, klarte Wilhelm å knuse et opprør ment for hans eldre bror kong Fredrik Vilhelm IV. Hans bruk av kanoner gjorde ham upopulær og gav ham tilnavnet Kartätschenprinz (Kardeskfyrste).
I 1854 blei prinsen forfremma til graden feltmarskalk og gjort til guvernør over den føderale festningen ved Mainz. I 1857 blei Fredrik Vilhelm IV ramma av slag og havna i et mentalt uføre som varte livet ut. I januar 1858 blei Wilhelm prinsregent på sin brors vegne.

Konge

Den 2. januar 1861 døde Fredrik Vilhelm og Wilhelm besteg tronen som Vilhelm I av Preussen. Han måtte stå i den samme konflikten som sin bror, nemlig konflikten mellom kronen og den liberale Landtag (landdagen). Han blei ansett for å være en politisk nøytral monark, da han foretok mindre politiske inngrep enn det broren hadde gjort. Da landdagen motsatte seg å øke pengebevilgningen til militæret slik Vilhelm og hans krigsminister Albrecht von Roon hadde forespurt, utnevnte Vilhelm, etter råd fra Roon, Otto von Bismarck som ministerpresident for å tvinge gjennom forslaga. I henhold til den prøyssiske konstitusjon stod ministerpresidenten ansvarlig overfor kongen, ikke for landdagen. 
Selv om Bismarck var klar på at hans maktposisjon stod under kongen, var det han som styrte den politiske utvikling, innenriks og utenriks. Ved flere anledninger fikk Bismarck kongens godkjennelse etter å ha trua med å gå av. Mot slutten av den østerriksk-prøyssiske krig ville Vilhelm fortsette felttoget mot Wien, mens Bismarck ønska å gjøre ende på krigen, mye for å kunne holde mulighetene åpne for en allianse med Østerrike dersom det skulle behøves ved en seinere anledning. Under en oppheta debatt trua Bismarck med å ta sitt liv dersom Vilhelm fortsatte til Wien; Bismarck fikk det som han ville. Vilhelm styrte Preussen gjennom den andre slesvigske krig, den østerriksk-prøyssiske krig og den fransk-prøyssiske krig.

Keiser

Under den fransk-prøyssiske krig, den 18. januar 1871, blei Vilhelm I utropt til tysk keiser i Speilsalen i Versailles. Tittelen «tysk keiser» var nøye valgt av Bismarck etter diskusjoner før dagen for utropelsen. Noe motvillig hadde Vilhelm gått med på tittelen. Han hadde foretrukket «Keiser av Tyskland», noe som var utenkelig for de andre monarkene i føderasjonen, da disse regjerte over områder utenfor Tyskland, som for eksempel Østerrike, Sveits og Luxembourg. Tittelen «Keiser av tyskerne», foreslått i 1848, blei unngått, da Vilhelm anså seg utvalgt «ved Guds nåde», og ikke av folket.  
Denne seremonien omgjorde Det nordtyske forbund (1867-1871) til Det tyske rike («Kaiserreich», 1871-1918). Keiserriket var en føderal stat; keiseren var statsoverhode og president (primus inter pares – fremst blant likemenn) over de andre monarkene i føderasjonen. (kongene av Bayern, Württemberg, Sachsen, storhertugene av Baden, Mecklenburg, Hessen-Darmstadt og andre fyrstedømmer, hertugdømmer og bystatene Hamburg, Lübeck og Bremen. 
I Bismarcks memoarer blir Vilhelm beskrevet som en gammeldags, høflig og elskverdig mann og en oppriktig prøyssisk offiser, hvis sunne fornuft noen ganger blei undergravd som følge av «kvinnelig innflytelse».
Vilhelm I var med å megle i en grensetvist mellom Storbritannia og USA, der han tok USA sitt parti og stadfesta deres rett til San Juan Islands. Dermed blei det slutt på den 12 år lange svinekrigen mellom britiske og amerikanske styrker på San Juan-øya, den 21. oktober 1872.

Attentatforsøk

Den 11. mai 1878 mislyktes rørleggeren Emil Max Hödel i et attentatforsøk mot Vilhelm i Berlin. Hödel avfyrte skudd mot den 81 år gamle keiseren som satt sammen med dattera si i ei hestevogn. Da han bomma, sprang han over gata og prøvde å treffe på ny, men bomma også da. 
Hödel blei arrestert etter at en fotograf som hadde tatt et bilde av ham vitna mot ham. Hödel hadde sagt at bildet fotografen tok kom til å bli verd en formue etter at en viss nyhet blei spredt rundt om i verden. Hödel blei halshogd 16. august 1878. 
Ennå et attentatforsøk mot Vilhelm fant sted den 2. juni 1878 av Karl Nobiling. Da keiseren passerte i ei åpen vogn, avfyrte snikskytteren skudd fra et vindu i en bygning i gata Unter den Linden. Vilhelm blei skada og blei i all hast bragt til palasset. Nobling ville ta sitt liv og skøyt seg selv. Vilhelm overlevde angrepet, mens attentatmannen døde av skadene fra skuddet tre måneder etterpå. 
Til tross for at Hödel hadde blitt kasta ut av Sozialistische Arbeiterpartei Deutschlands, blei attentatforsøket hans brukt av Bismarck for å rettferdiggjøre innføringa av «antisosialist-loven» i oktober 1878. Bismarck gikk i ledtog med Ludwig Bamberger, en liberaler som hadde uttalt følgende om sosialismen: «om jeg ikke vil ha kyllinger, så må jeg knuse eggene». Selv om ingen i det sosialdemokratiske partiet kjente til Nobiling, lå det sterke politiske motiver bak hans attentatplan. I kjølvannet av drapsforsøka blei det lettere å vinne støtte for en kamp mot arbeiderbevegelsen.  Loven fratok det tyske sosialdemokratiske partiet juridiske rettigheter: det blei forbudt for arbeidere å organisere seg, pressefriheten blei begrensa og sosialistisk litteratur konfiskert. Lovene fikk utvida omfang hvert 2-3. år. Alle disse tiltaka til tross, det sosialdemokratiske partiet økte sin innflytelse blant folket. Etter massivt press fra arbeiderklassen blei lovene oppheva den 1. oktober 1890.

Senere år

I august 1878 skrev Vilhelms nevø, den russiske tsar Aleksander II, et brev (kjent som Ohrfeigenbrief) til ham, hvor tsaren klager over hvilken dårlig behandling russiske interesser hadde fått under Berlin-kongressen i 1878. Som respons på brevet reiste Vilhelm, hans sønn kronprinsen og hans kone Augusta til Russland for å kunne snakke ansikt til ansikt med tsaren om vanskelighetene. Bismarck fraråda hele reisa. Bismarck skal siden nok en gang ha trua med å gå av, om ikke keiser Vilhelm gikk med på å søke sterkere allianse med Østerrike. I oktober gikk Vilhelm med på å inngå Zweibund mellom Tyskland og Østerrike-Ungarn, en allianse som skulle styrke overfor Russland. 
Nok et attentatforsøk fant sted den 18. september 1883 da Vilhelm avduka monumentet Niederwalddenkmal i Rüdesheim. En gruppe anarkister hadde forberedt et angrep med dynamitt. På grunn av det regnværet detonerte ikke dynamitten. Attentatforsøka og Vilhelms upopulære rolle under revolusjonen i 1848 blei ikke betegnende for hvordan folket så på keiserparet de senere åra. Mange så på dem som personifiseringa av «det gamle Preussen» og mange verdsatte deres enkle, spartanske livsstil. Vilhelm døde 9. mars 1888 i Berlin etter et kort sykeleie. Han blei gravlagt den 16. mars i mausoleet i Charlottenburg-parken.  
Åra etter hans død blei det satt opp et stort antall minnemerker og statuer av ham over hele landet. De best kjente av dem er Kyffhäuser monument (1890-96) i Thuringen, monumentet i Porta Westfalica (1896) og statuen på Deutsches Eck (1897). Statuen ved Stadtschloss i Berlin (1898) blei smelta om av det kommunistiske regimet i Øst-Berlin i 1950. Fra 1867 til 1918 blei det oppført flere enn 1000 minnesmerker over Vilhelm I.