Tugt- og Manufacturhuset

Christiania Tugt- og Manufacturhus var et tukthus som lå i Storgata 33 i Christiania, og huset byens arbeids- og straffeanstalt. Planene om å opprette Christiania tukthus kom i gang etter at kong Christian VI hadde vært på en reise til Norge i 1733 og sett mengden av tiggere i landet. Kongen gav ordre til stattholder Rantzau om å samle norske embetsmenns betraktninger rundt omfanget av fattigdomsproblemet, og forslag til hvordan en kunne få bukt med tiggeriet. Av de 128 innberetningene som kom fra embetsmennene ble løsgjengeri omtalt som det største problemet, og det var enighet om hvordan problemet burde løses; med et tukt- og manufakturhus. Etter kongelig befaling av 25.juni 1736 ble Christiania tukthus opprettet, men tukthuset var ikke klar til bruk før høsten 1741. Etter hvert ble tukthuset overfylt og det utviklet seg til å bli et regulært fengsel. På 1880-tallet fungerte det som kvinnefengsel. Tukthuset ble revet i 1938, men en del av muren er delvis bevart i Calmeyers gate.
Ved siden av Tugt- og Manufakturhuset i Christiania fantes det også spinnehus opprinnelig opprettet for kvinner og barn som spant mot betaling. I 1796 overtok fattigvesenet spinnehusene, og det fikk fra 1811 et bredere klientell og ble gitt navnet Prinds Christian Augusts Minde. Arbeidet skulle i prinsippet være frivillig, men tvangsplassering var likevel vanlig. Lokalet var et gammelt patrisierhus som ennå står i Storgata. Arbeidet i anstalten var hovedsakelig steinhogging, spinning og veving, samt opptrevling av gammelt tauverk (drevplukking). Ellers kunne næringslivet leie billig arbeidskraft herfra.

Tukthusforordningen av 2. desember 1741

2. desember 1741 kom ”Anordning om Tugthusets Indrettelse i Christiania og de fattiges forlegning i Agershuus Stift". Anordningen går ofte under navnet ”tukthusforordningen” fordi den blant annet beskriver hvem som skulle dømmes til tukthusstraff, men den var først og frem en lovgivning for all fattigforsorg i Akershus stift. I henhold til tukthusforordningen skulle Christiania tukthus være en straffe- og forbedringsanstalt hvor de innsatte ved endt opphold skulle være et moralsk forbedret menneske, i stand til å leve et ordnet liv og livnære seg på realt vis.
Et gjennomgangstema i tukthusforordningen var et oppgjør med løsgjengeri og pålegg om at alle skulle søke seg tjeneste. I embetsmennenes innberetninger om fattigdomsproblemet fra 1735 ble daglønnersystemet og mangel på arbeidskraft oppfattet som en årsak til løsgjengeri og fattigdom. Når arbeiderne nektet å binde seg årstjeneste i tider med mangel på arbeidskraft, ble dagslønningene presset oppover, og ifølge innberetningene var dagarbeiderne like mye hengitt til tigging som til arbeide. Bøndenes mangel på arbeidskraft var uansett sentralt i embetsmennenes innberetninger og i tukthusanordningen er derfor påbudet om årlig tjeneste fremtredende. 

Skillet mellom verdig vs uverdig fattig

Forordningen skiller mellom hvem som ble regnet som verdige og uverdige fattige. De som ble regnet som verdige fattige -og som dermed kunne få støtte fra fattigkassen- var mennesker som av ulike årsaker ikke var i stand til å arbeide; syke, eldre, og svake. De som ble ansett som uverdige fattige skulle settes i tukthuset. I kapittel 2 §1 i anordningen beskrives de uverdige fattige som ” Selvraadige, Lade, Modvillige, Drukkenbolte, friske, ugudelige og arbeidsføre Betlere”. Med andre ord skulle folk som var i stand til å arbeide, som for eksempel friske løsgjengere og ulydige tjenestefolk, dømmes til tukthuset. Men det tok ikke lang tid før også kriminelle ble plassert på tukthuset. Tukthusanordningen bestemte også driften av Christiania tukthus hvor manufakturdriften skulle være en viktig driftsinntekt. Som en del av oppdragelsen av tukthuslemmene til en lydig, nyttig og lønnsom livsførsel skulle de arbeide ved tukthusets ull- og linspinneri, farveri eller tobakksspinneri.