Nahuatl

Den førkolombiske perioden

Undersøkelser av arkeologiske, etnohistoriske og lingvistiske data tyder på at tidlige nahuiske språk bevegde seg inn til det sentrale Mexico fra ørkenområdene nord i landet i form av folkevandringer, sannsynligvis i flere bølger. Før de nådde fram til det sentralmeksikanske platået, oppholdt disse tidlige prenahuiske gruppene seg sannsynligvis en periode i kontakt med talere av de coracholiske språka (cora og huichol) i det nordvestlige Mexico. Tidligere har forskerne antatt at innbyggerne i Teotihuacán, en kultur som blomstra ca. 100–500 e.Kr., var nahuatltalere, og nylig publisert forskning tyder på at dette kan ha noe for seg. Ifølge den gjeldende forståelsen vår av nahuatls forhistorie, ankom imidlertid protonahuatltalere den mesoamerikanske regionen en gang rundt 500 e.Kr., altså på slutten av Teotihuacáns periode. I Mesoamerika kom nahuaene i kontakt med talere av mayiske, otomangueanske og mixe-zoqueanske språk som hadde levd sammen i flere tusen år, og som sammen danna det mesoamerikanske språkområdet. De tidlige nomadiske nahuaene tok til seg mye av den mesoamerikanske kulturen, noe som gjorde at protonahuatl utvikla trekk som ligna de andre mesoamerikanske språka. Disse trekka, som er felles for alle variantene av nahuatl, men som ikke fins i andre uto-aztekiske språk utenfor Mesoamerika, dateres til å stamme fra denne perioden. Eksempler på slike trekk er importord eller lånord, bruken av relasjonelle substantiv og en type possessivkonstruksjon som er typisk for mesoamerikanske språk.
Den første gruppa som skilte seg fra hovedgruppa av protonahuatltalere var pochutekerne, som slo seg ned langs stillehavskysten i Oaxaca, kanskje så tidlig som 400 f.Kr., og disse kom derfor til Mesoamerika noen hundre år før de andre nahuaene. Man tror at de første folkevandringene førte til utviklinga av dagens perifere dialekter, hvorav noen er relativt konservative og ikke viser tegn til stor påvirkning fra de sentrale dialektene. Noen nahuiske grupper dro sørover langs den sentralamerikanske istmusen, så langt ned som til El Salvador og Panama. Disse ble forfedrene til talerne av pipil-dialekten. I det sjuende århundret tok nahuaene makta i det sentrale Mexico, hvor de også inntok områder som tidligere var okkupert av talere av oto-mangueanske, totonakiske og huastekiske språk. Den toltekiske kulturen i Tula, som dominerte i det sentrale Mexico rundt det tiende århundret, antar man snakka nahuatl, og trekk fra de sentrale dialektene spredte seg med de epi-toltekiske folkevandringene.
På 1000-tallet dominerte nahuatltalere i Mexicodalen og i flere andre områder, med viktige sentre i blant annet Azcapotzalco, Colhuacan og Cholula. Stadige folkevandringer av nahuaer fra nord fortsatte helt til den postklassiske perioden. I en av de siste av disse folkevandringene til Mexicodalen slo gruppa seg ned på en øy i Texcocosjøen, og begynte å legge under seg de nærliggende folkegruppene. Denne gruppa var mexica, som i løpet av de neste tre århundrene grunnla et rike med hovedsete i Tenochtitlan. Deres politiske og lingvistiske innflytelse nådde helt til Mellom-Amerika, og det er godt dokumentert at hos flere ikke-nahuiske etniske grupper, blant annet k'iche'-mayaene, ble nahuatl et prestisjespråk som ble brukt i langdistansehandel og ble snakka av eliten i samfunnet.

Kolonitida

Da spanjolene ankom i 1519 snudde situasjonen seg for nahuatl og et nytt språk ble dominant. Fordi spanjolene allierte seg med nahuatltalere fra Tlaxcala og seinere med aztekerne, fortsatte imidlertid nahuatl å spre seg i Mesoamerika i tiåra etter erobringa, da spanske ekspedisjoner med tusener av nahuiske soldater marsjerte nordover og sørover for å erobre nye territorier. Jesuittiske misjoner i det nordlige Mexico og det sørvestlige USA hadde ofte med seg tlaxcaltekiske soldater for å beskytte misjonærene. Blant annet ble et tlaxcaltekisk samfunn 14 år etter at den nordøstlige byen Saltillo ble grunnlagt i 1577, flytta til en nærliggende landsby, San Esteban de la Nueva España, for å dyrke jorda. Spanske erobringer sør i Mexico hadde også ofte med seg tlaxcaltekere eller andre nahuatltalende allierte.
Som et ledd i misjoneringa, introduserte medlemmer av flere kristne ordener (hovedsakelig fransiskanerne, dominikanerne og jesuittene) det latinske alfabetet for nahuaene, som lærte å lese og skrive både på spansk og på deres eget språk. I løpet av de første tjue åra etter spanjolenes ankomst, hadde man begynt å skrive tekster på nahuatl med latinske bokstaver. Læringsinstitusjoner ble også oppretta i denne perioden, blant annet Colegio de Santa Cruz de Tlatelolco, som ble oppretta i 1536. Der ble det gitt undervisning både i indianske og klassiske europeiske språk til både indianere og prester. Grammatikermisjonærer skrev grammatikker for indianske språk til bruk for prestene. Den første grammatikken for nahuatl, av Andrés de Olmos, ble utgitt i 1547, tre år før den første grammatikken for fransk. I 1645 hadde ytterligere fire grammatikker blitt utgitt: en av Alonso de Molina i 1571, en av Antonio del Rincón i 1595, en av Diego de Guzman i 1642 og en av Horacio Carochi i 1645. Den sistnevnte blir i dag regna som den viktigste grammatikken for nahuatl som noen gang er skrevet.
I 1570 erklærte Filip II av Spania at nahuatl skulle bli det offisielle språket i koloniene i Ny-Spania. Dette skulle forenkle kommunikasjonen mellom spanjolene og de innfødte Dette førte til at de spanske misjonærene måtte lære nahuatl til indianere som hadde andre indianske språk som morsmål, så langt sør som i Honduras, Guatemala og El Salvador. På 1500- og 1600-tallet ble klassisk nahuatl brukt som litterært språk, og et stort tekstkorpus fra denne perioden eksisterer den dag i dag. Tekster fra denne perioden omfatter historiske tekster, krøniker, poesi, teaterstykker, kristne kanoniske verker, etnografiske beskrivelser og en stor mengde administrative dokumenter. Spanjolene godtok en stor grad av selvstyre i indianske landsbyer i denne perioden, og i mange nahuatltalende landsbyer var nahuatl i praksis det administrative språket både skriftlig og muntlig. En stor mengde litteratur på nahuatl ble skrevet i denne perioden, blant annet Den florentinske kodeksen, et tolvbinds kompendium om aztekisk kultur satt sammen av fransiskaneren Bernardino de Sahagún; Crónica Mexicayotl, en krønike om den kongelige arverekka i Tenochtitlan av Fernando Alvarado Tezozómoc; Cantares Mexicanos, en samling sanger på nahuatl; en nahuatl-spansk/spansk-nahuatl-ordbok av Alonso de Molina; og Huei tlamahuiçoltica, en beskrivelse på nahuatl av da Jomfruen av Guadalupe viste seg.
Det ble skrevet grammatikker og ordbøker for de indianske språka i hele kolonitida, men kvaliteten var best i begynnelsen av perioden og avtok mot slutten av 1700-tallet. Munkene fant ut at det i praksis var umulig å lære seg alle indianske språk, og begynte å konsentrere seg om nahuatl. I en periode var den lingvistiske situasjonen i Mesoamerika relativt stabil, men i 1696 forbød Karl II bruken av alle andre språk enn spansk i det hele det spanske imperiet. I 1770 utstedte han en kjennelse som gjorde slutt på nahuatl som litterært språk.

Moderne tid

De siste århundrene har situasjonen til de indianske språka blitt stadig mer ustabil, og antall talere av så å si alle indianske språk har sunket. Selv om det totale antallet nahuatltalere faktisk har steget de siste hundre åra, har prosentandelen av indiansk befolkning blitt marginal i Mexico. I 1895 ble nahuatl snakka av over 5 % av den meksikanske befolkninga. I 2000 hadde denne andelen falt til 1,49 %. På grunn av denne nedgangen kombinert med den store utflyttinga fra landsbygda til større byer og til USA, advarer noen lingvister om at språket kan dø ut. I dag snakkes nahuatl mest på landsbygda av fattige indianske jordbrukere.
Siden starten av 1900-tallet fram til nylig fokuserte utdanningsmyndighetene i Mexico på «hispanifisering» av de indianske samfunna og underviste dem kun på spansk. Resultatet av dette er at det i dag ikke fins noen gruppe nahuatltalere med et generelt høyt nivå på skriftlig nahuatl, mens nivået deres på spansk også ligger mye lavere enn det nasjonale gjennomsnittet. Nahuatl snakkes allikevel av nærmere halvannen million mennesker, hvorav 14,9 % er enspråklige. Nahuatl som helhet er ikke umiddelbart trua, men noen av variantene står i stor fare for utryddelse, mens andre døde ut på slutten av 1900-tallet.
Nylige vedtak fra den meksikanske regjeringa har krevd etablering av tospråklige skoler hvor i alle fall en del av undervisninga skal foregå på nahuatl. Selv om det fremdeles er problemer, blant annet mangel på lesebøker på enkelte varianter av nahuatl, er man i det minste på vei mot bedre leseferdigheter på nahuatl og mer utbredt bruk av språket i skriftlig form. Ley General de Derechos Lingüísticos de los Pueblos Indígenas («Den generelle loven om de indianske folkas lingvistiske rettigheter»), som ble vedtatt 13. mars 2003, godkjenner alle indianske språk i Mexico, inkludert nahuatl, som «nasjonalspråk», og gir indianske folk rettigheten til å bruke språka på alle områder i det offentlige og det private liv. Myndighetene sponser også kringkasting på nahuatl på CDIs radiostasjoner.
I februar 2008 starta guvernøren i Mexico by, Marcelo Ebrard, en kampanje for at alle offentlig ansatte, deriblant politikerne selv, skal lære nahuatl. Ebrard uttalte at han ville fortsette å institusjonalisere nahuatl, og at det er viktig for Mexico å huske sin historie og sin tradisjon.

Klassifisering

Terminologien som brukes for å beskrive variantene av nahuatl er inkonsekvent. Ordet nahuatl kommer selv fra nahuatl, og stammer antakeligvis fra ordet nāwatlahtolli som betyr «klart språk». Språket ble tidligere kalt aztekisk fordi det ble snakka av aztekerne, som ikke kalte seg selv aztekere, men mexica. Språket sitt kalte de mexicacopa. I dag brukes begrepet «aztekisk» sjeldent for de moderne variantene av språket, men det brukes av og til når man beskriver språket som en undergruppe av den uto-aztekiske familien (en gruppe som også ofte kalles «nahuisk»). «Generell aztekisk» brukes av noen lingvister for å referere til både de tidligere og de moderne variantene av nahuatl (som da ekskluderer pochutekisk).
Nahuatltalerne selv refererer ofte til språket sitt som enten mexicano eller et ord som er avleda fra mācehualli, som betyr «vanlig». Et eksempel på det siste er tilfellet med nahuatl fra Tetelcingo i Morelos, hvor talerne kaller språket sitt for mösiehuali̲. Pipil-folket fra El Salvador kalte ikke språket sitt for pipil, som de fleste lingvister gjør, men nawat. Nahuaene fra Durango kaller språket sitt for mexicanero. Nahuatltalere fra Tehuantepec-eidet kaller språket for mela'tajtol («det rette språket»). Enkelte samfunn bruker nawatl eller nawat som navn på språket sitt, selv om dette ser ut til å være en nylig innovasjon. Lingvister identifiserer ofte variantene av nahuatl ved å legge til navnet fra landsbyen eller området hvor varianten snakkes (for eksempel «Nahuatl fra Acaxochitlan»).

Historiske endringer

Nahuatl defineres som en undergruppe av uto-aztekisk ettersom alle variantene har gjennomgått en rekke felles endringer fra det uto-aztekiske protospråket etter at de opprinnelige talerne av nahuatl skilte seg fra hovedgruppa av talere av uto-aztekiske språk. Disse endringene, som skjedde i alle nahuatlvariantene, er grunnlaget for rekonstruksjonen av protonahuisk, som alle variantene av nahuatl har utvikla seg fra.
Tabellene nedenfor viser fonemene i klassisk nahuatl, som et eksempel på en variant av nahuatl. Flere moderne varianter har gjennomgått endringer fra protonahuisk som har resultert i andre fonemer enn disse. For eksempel er det enkelte varianter som ikke har /tɬ͡/-fonemet, som var veldig vanlig i klassisk nahuatl. I disse variantene har fonemet i stedet endra seg til /t/, som for eksempel i nahuatl fra Istmus-Mecayapan og nahuatl pipil, eller til /l/, som i nahuatl fra Pómaro-Michoacán. Mange varianter skiller ikke lenger mellom korte og lange vokaler. Noen har intrudusert helt nye vokaler for å kompensere for dette, blant annet nahuatl fra Tetelcingo, mens andre har utvikla ulike tonelag, deriblant nahuatl fra Oapan i Guerrero. Mange moderne varianter har introdusert nye fonemer som /b, d, g, f/, på grunn av påvirkning fra spansk.

Allofoni

I de fleste variantene av nahuatl er det relativt få allofoner. I flere varianter blir de stemte konsonantene ofte ustemte i slutten av ord og sammen med andre konsonanter: /j/ blir til /ʃ/, /w/ blir til [h] eller [ʍ] og /l/ blir til [ɫ]. I noen varianter blir den første konsonanten i nesten alle konsonantgrupper til [h]. Noen varianter har produktiv lenisjon av ustemte konsonanter til deres stemte variant mellom vokaler. Nasalene blir vanligvis assimilert til artikluasjonsstedet til den etterfølgende konsonanten. Den ustemte laterale frikativen /tɬ͡/ assimileres etter /l/ og uttales [l].

Vokallengde

I de fleste variantene av nahuatl skilles det mellom lange og korte vokaler. Dette markeres av og til i skriften, men ikke i alle ortografier. Det er få tilfeller av ord som har to forskjellige betydninger avhengig av om en vokal uttales lang eller kort, men de fins, for eksempel: mētztli «måne» og metztli «bein», eller motlātia «han/hun gjemmer seg» og motlatia «han/hun brenner seg» (dette og følgende eksempler er fra la Huasteca-nahuatl). I de aller fleste ord er vokalen i siste stavelse kort. Et unntak er stavelser som ender på saltillo. Stavelsene tik, nik og xik har alltid kort vokal, uansett hvor i ordet de befinner seg.
Av og til forekommer to like vokaler etter hverandre. I disse tilfellene er det ikke snakk om en lang vokal, men at vokalen skal uttales to ganger. Et eksempel er tlaahwa «han/hun kjefter».

Doble konsonanter

I enkelte ord forekommer det doble konsonanter. Den vanligste er ll, som man finner i for eksempel kalli «hus». De doble konsonantene uttales som de enkle, men med større trykk med tunga, og er noe lengre enn de enkle. Når en konsonant er dobbel tilhører den to ulike stavelser. For eksempel er stavelsene i ordet kimmaka «han/hun gir dem» de følgende: kim-ma-ka. Fem av konsonantene fordobles aldri: [h]/[ʔ], [kʷ], [p], [tɬ] og [j].

Trykk

I de fleste orda på nahuatl faller trykket på nest siste stavelse (f. eks. awakatl «avokado»). Det fins også noen få ord med trykket på siste stavelse (f. eks. kehni «slik»). I Tehuacándalen og i Sierra de Zongolica snakkes det varianter av nahuatl som legger trykket på tredje siste stavelse i enkelte ord. (f. eks. tláxkalli «tortilla»).

Lånord til andre språk

Det spanske språket slik det snakkes i Mexico er fullt av ord fra nahuatl, slik som escuincle («guttunge»), guajolote («kalkun»), papalote («drage») osv. Det er så mange av disse at det har blitt utgitt hele ordbøker med såkalte «mexicanismos» (ord som er særegne for meksikansk-spansk). RAE godkjenner om lag 200 lånord fra nahuatl til spansk.
En stor del av stedsnavna i Mexico og i deler av Mellom-Amerika kommer fra nahuatl, deriblant Mexico (fra navnet på den aztekiske hovedstaden Mexihco) og Guatemala (fra klassisk nahuatl cuauhtēmallan). Andre eksempler er Michoacán, Oaxaca, Xalapa og Xochimilco og Popocatépetl.
Dagligdagse ord i norsk som tomat (fra kl. nahuatl tōmatl), kakao (fra kl. nahuatl cacahuatl), sjokolade (opphavsordet er omdiskutert), avokado (fra kl. nahuatl ahuacatl) og chili (fra kl. nahuatl chilli) stammer også fra nahuatl, og mer spesialiserte ord som oselot (et kattedyr, fra kl. nahuatl ocelotl), coyote (prærieulv, fra kl. nahuatl coyotl) og quetzal (en fugl, fra kl. nahuatl quetzalli, «fjær») inngår også i det norske ordforrådet, sammen med betegnelser fra det stadig mer populære meksikanske kjøkkenet; guacamole (fra kl. nahuatl ahuacamolli), mole (fra kl. nahuatl molli, «saus»), chipotle, pulque, tamal og så videre.