Det kinesiske tributtsystemet

Det kinesiske tributtsystemet var en diplomatisk og hierarkisk orden mellom Kina og nabolandene som preget Øst-Asia i mange hundre år. Naboland som ble tok del i tributtsystemet, ble sosialisert inn i en sinosentrisk internasjonal orden. Dette som en motsats til den eurosentriske ordenen i den vestlige verden. Nabolandene ble hierarkisk rangerte overfor Kina, så Korea og Vietnam stod over Japan, Ryukyuøyene, Siam, Burma og andre. Det var den kulturelle tilknytningen til Kina, ikke det økonomiske eller militære styrkeforholdet, som avgjorde statusen i hierarkiet. Nabolandene beholdt sin suverenitet, så underkastelsen må forstås som kulturell, ikke politisk eller juridisk. Nabolandene måtte betale en tributt (朝貢, cháo gòng) til Kinas keiser.
Tributtsystemet kan ha vært et stabiliserende element i østasiatisk internasjonal politikk, og bidratt til at Kina, Japan, Korea og Vietnam kun utkjempet to okkupasjonskriger mot hverandre mellom 1368 og 1841. Det er usikkert om tributtsystemet hadde en fremtreden plass i bevisstheten, eller bare var et løst sett med normer og forventninger i møte med kinesisk kultur. Hvor lenge systemet var i funksjon, er også omstridt. Noen hevder at systemet begynte i det vestlige Han 100–200 år f.Kr., og at det var i funksjon i ulike avskygninger i rundt 2 000 år. Motsatt argumenterer andre for at systemet kun hadde betydning mot slutten av Ming-dynastiet og i begynnelsen av Qing-dynastiet, det vil si omkring 1600-tallet.

Opprinnelse og anerkjennelse

Ifølge statsviter David C. Kang ble tributtsystemet anerkjent, fordi både kineserne og utlendingene hadde en konfuciansk forståelse av hierarki som organisasjonsprinsipp; status som motiv internasjonalt; og hegemoni som et stabiliserende element i internasjonal politikk. Dessuten forstod Kina seg selv som den fremste sivilisasjonen i verden, så de andre landene ble ikke ansett som likeverdige aktører i et internasjonalt politisk system. Territorier utenfor kinesisk kontroll eller innflytelse ble kalt huawaizhidi (化外之地), «usivilisert land». Kinesere i tjeneste for nabolandene ble kalt «kinesiske barbartjenestemenn» av kinesiske skriftlærde i Ming-dynastiet.
I det sinosentriske verdensbildet var den kinesiske keiseren den eneste legitime keiseren i verden. «Verden» ble i denne sammenhengen beskrevet som tiānxià (天下), «alle land under himmelen». Derfor var den kinesiske keiseren den eneste som ble titulert som huángdì (皇帝), «himmelske sønn». Dette til forskjell fra andre lands wang (王), «konge». Tituleringen av den japanske herskeren som tennō (天皇), «himmelske keiser», var i så måte å undergrave dette prinsippet. Japanerne var de mest motvillige til å akseptere konfucianske prinsipper og det sinosentriske verdensbildet. Koreanerne kunne derimot underkaste seg, fordi det var forenelig med en selvoppfatning som himmelens eller guddommens «utvalgte folk».
Internt i Kina ble enkelte etniske minoriteter ikke betraktet som utlendinger, men i stedet unntatt fra det kinesiske byråkratiet og ledet av egne tusier (土司) som underkastet seg keiseren. På samme måte ble tributtsystemet anvendt av Han-keiseren overfor interne, kinesiske vasaller i det vestlige Han. Disse vasallene betalte de første registrerte tributtene til keiseren rundt år 206 f.Kr. Makten i Kina ble gradvis sentralisert, så etterhvert ble de fullt integrert i keiserdømmet. Keiser Wu av Han fullbyrdet denne maktkonsolideringen.

Omfang og utvikling

Noen eksakt oversikt over utbredelsen til tributtsystemet er ikke mulig å gi, ettersom kildene er ufullstendige. Dessuten er det klart at både aktørene og systemet endret sin karakter underveis. Til tross for at Øst-Asia har verdens kanskje eldste tradisjon for sentraliserte politiske enheter – i første rekke representert ved Kina, Japan, Korea og Vietnam – så kan politiske enheter forut for implementeringen av det westfalske systemet på 1600-tallet ofte ikke betraktes som statsdannelser i moderne forstand.
Det var naturlig at Ryukyuøyene, Tibet og Nepal, som lå nært Kina, ble integrert i systemet relativt tidlig. På 1300-tallet var Okinawa, den største av Ryukyuøyene, delt mellom kongerikene Hokuzan, Chūzan og Nanzan, som også betalte tributter til Kina. Gjennom Vietnam pleide Kina også diplomatisk kontakt med det øvrige Indokina, herunder kongeriker som Kambodsja, Siam, Burma og Malaysia.
Fra Ming-dynastiet fra 1300- og 1400-tallet er det dokumentert et høyt antall tributter. Det tyder på at integrasjon i tributtsystemet var blitt en forutsetning for diplomatiske bånd til Kina. Mange land betalte også bare én gang i forbindelse med Zheng Hes ekspedisjoner. Tributtene forteller således lite om diplomatiske bånd over tid. Ved Sørkinahavet betalte land som Filippinene, Palembang, Malakka, Sulu, Pahang, Brunei og Java tributter. Da kinesernes kontakt vestover ble sterkere, ble det betalt tributter fra det indiske subkontinentet, herunder land som Ceylon, Bengal, Kashmir, Kochi, Calicut og Maldivene. Fra Sentral-Asia og vestover mot Midtøsten kan nevnes Samarkand, Bukhara, Tabriz, Mekka, Medina og Rum.
Landene som var underlagt tributtplikt til Qing-keiserdømmet, hadde noen fellestrekk: De fremmede keisere og konger måtte utarbeide ordninger, med et eget embedssegl, for sin korrespondanse. I sin korrespondanse ble de også forpliktet til å benytte den kinesiske kalenders tidsregning. Med dette ble de innordnet med høy rang i Qing-dynastiets hierarkiske system. Det ble samtidig oppstilt monumenter som markerte og minnet om tributtplikten landet hadde til Qing-keiseren. Tributten skulle ytes til keiseren blant annet i deres lokale kostbarheter og spesialiteter. Deres delegasjoner ble ledsaget av militær keiserlig Qing-eskorte. Man skulle ta del i Qing-keiserdømmet seremonier, og gjøre kowtow for keiserens trone. Som takk for tributten fikk de gaver fra keiseren.
Under Tokugawa-shōgunatet på 1600-tallet tok Japan tydelig avstand fra Kina, samtidig som handelen og kontakten med Vesten ble kraftig begrenset. Dette må også sees i lys av den japanske invasjonen av Korea, anført av Japans herskende daimyō på slutten av 1500-tallet, Toyotomi Hideyoshi. Ønsket om å svekke Kinas hegemoni, ser ut til å ha vært en medvirkende årsak til Imjinkrigen. Handelen med Kina økte derimot betydelig under Tokugawa. Denne handelen var imidlertid monopolisert, slik at handelsprivilegier fra landets shōgun kunne begrenses til utvalgte daimyō og kjøpmenn. De bevæpnede rødseglskipene, shuinsen (朱印船), utstyrt med spesielle patenter med røde segl, skulle ikke forveksles med sjørøvere når de anløp havner i utenriksfart.
Ved å gjøre kowtow kunne en utenlandsk sendemann fremstå som en representant for en fremmed makthaver, som derved anerkjente sin underordnede stilling og sin tributtplikt overfor den kinesiske keiseren. Dette gjaldt også europeiske kolonimakter, som i misjonerende, diplomatisk eller økonomisk ærend var i kontakt med Kina fra 1500- til 1800-tallet. Europeiske stater som Storbritannia, Italia, Nederland, Portugal og Russland betalte tributter til keiseren. Til gjengjeld fikk de drive handel ved særskilte grenseposter i et antall dager som var nærmere angitt fra Beijing. Å utføre rituelle kowtow, var imidlertid ikke uproblematisk for europeerne, som ofte hadde motforestillinger knyttet til religiøs symbolikk eller lojalitet til hjemlandet.
Uten at tributtsystemet ble avviklet, ble tributter og sendemenn etter denne modellen sjeldnere og mindre regelmessig etter 1875. Korea hadde tolv utsendinger frem til 1894, Vietnam hadde tre, mens Ryukuøyenes utsending i 1877 også ble deres siste. Nepal hadde fire utsendinger etter 1875, hvorav den siste var i 1908. I 1886 gikk Kina med på å anerkjenne det britiske styret i Burma, såfremt britene betalte den burmesiske tributten til Kina hvert tiende år.