Slaget ved Gedbæk

Bakgrunnen

Slaget ved Viborg i året 1150 var åstedet for det verste nederlaget hittil for tronpretendent Knud som hadde vært utropt til jydernes konge i 1146 at han for første gang var tvunget på landflyktighet til sin stefar Sverker den eldre i Sverige.
I Hamburg etter en lang reise fra Sverige ditover kom han i kontakt med erkebiskop Hartwig I av Stade som var erkebiskop for hele Norden som var innlemmet i erkebispedømmet Hamburg-Bremen. I Lund hadde erkebiskop Eskil overtalte pave Innocens II til å anerkjenne Lund-setet i 1139, men Hamburg-Bremen erkebispene fremdeles gjør krav på deres rett på å representere hele Norden. Knud inngikk en allianse med erkebispen av Hamburg-Bremen som deretter arrangerte samtaler med flere nordtyske fyrster og keiseren i det tysk-romerske riket.
Svein som Danmarks gjenværende konge som hadde blitt hyllet etter sedvane, forsøkt å bekjempe sjørøveriet av venderne som hadde vært skadelig for de danske kysttraktene med vekslende hell. I mellomtiden reist han en jordvoll omkring Viborg som var blitt hans viktigste holdepunktet i Jylland.
Knud med en nordtysk hær rykket nordover gjennom det jyske halvøya mot Viborg, plukket opp tilhengerne som hadde med deres egne væpnede følge underveis. Svein med sin egne hær besluttet seg for en tilbaketrekning nordover til Viborg, plyndret gård og hus som tilhørt flere i Knuds hær for å skaffe forsyninger for soldatene. Bak byportene i jordvollen holdt Svein og Valdemar til i byen i troen på at Knud skulle beleirer disse. Men Knud unnlot å storme byen og slo leir på betryggende avstand fra jordverkene i håp om å sulte ut den store hæren som ikke hadde mye proviant med seg.

Gedbæk

Hvor slaget hendt er omstridt for historikerne, for dagens Gedbæk lå for langt mot nord og beskrivelsen av vannløpet som rente gjennom egnen gav ikke antydninger om beliggenheten av stedet.
Det var et lite vannløp med stor dybde så det var ikke mulig å forsere med kun et enkelt vadested, men denne detaljen om stedets geografien var ikke til noe vesentlig hjelp for historikerne. Man antok at Gedbæk lå mot sør. Knud hadde valgt å reise en leir mot Viborg og for å avverge overraskelsesangrep var leiren på den andre bredden av Gedbæk.
Svein rykket ut av byen midt om natten og fulgte en omgående vei som ledet ham med sin hær raskt mot den intetanende fiendtlige hæren som stod i leiren. Mens morgenmessen var holdt, ble Sveins hær oppdaget på den andre siden av vannløpet Gedbæk.

Slaget

Knud oppstilte sin hær og sendte ut de tyske rytteravdelingene mot vadestedet for å overraske Sveins hær som hadde ikke lokalkjennskap til egnen omkring vannløpet som skilte de to hærer fra hverandre.
Men hertug Valdemar av Slesvig hadde kommet dit og oppdaget flere tyske rytterne ut på vannet. Valdemar og hans følge klarte å stoppe det tyske angrepet på vadestedet etter kraftige nærkamper. Etter at det tyske rytteriet var kastet tilbake på den andre siden av vannløpet, tok Valdemar oppstilling med sine styrker for å avverge motangrep mot Sveins hær som toget over vannet.
Svein hadde krysset Gedbæk vannløpet uten problemer og avansert med hæren mot Knud som mistet motet fordi det tyske motangrepet var slått av Valdemar. Med vadestedet under Sveins kontroll og tyskerne slått vekk, mistet Knuds hær motet.
Mens danskene i Knuds hær flyktet vekk, angripe tyskerne flere ganger Sveins hær som var i slagorden før de trakk seg tilbake i samlet orden. I den neste natten kom Sveins styrker over tyskerne og opprørerne som hadde søkt husly på veien vekk. Ingen ble tatt til fange, spesielt de tyske rytterne, som Svein og Valdemar var helt nådeløse mot.

Etterspillet

Nederlaget ved Gedbæk, Viborg var katastrofalt for Knud som for alvor hadde mistet Jylland som han hadde vært konge over i snart fem år. De tyske allierte hadde lidd smertelige tap under kampene der Svein hadde besluttet seg for å ikke ta fanger mot løsesum. Knud dro videre til Lille-Frisland (Nordfrisland), en landsdel som grenset til Jylland vendt mot Nordsjøen der han reiste en borg ved en elv. Svein fulgte etter med egne flåte fra Sjælland og Skåne som kom til havnestedet ved Slesvig.
Fra Slesvig trukket Sveins folk skipene over land etter stort besvær til grenseelven Ejderen og ut på Nordsjøen ved Hollingstedt. Den danske flåten landet hæren på fastere grunn litt på avstand fra friserborgen som lå mellom en mose og et vannløp med sterk strøm. Sveins menn kom i kamp med nordfriserne som støttet Knud. Etter kampene var nordfriserne slått mens Knud rømte friserborgen som holdte stand under de blodige angrepene. Svein overtok borgen og lot de gjenværende få marsjerte ut ved fritt leide. Nordfriserne måtte betale 2 000 mark sølv i bot til Svein for deres støtte til Knud.
I mai 1152 hadde en ny keiser blitt valgt for det tysk-romerske riket, Frederik Barbarossa. Hans onkel Konrad III hadde allerede i 1150 vært kontaktet av tronpretendentene Svein og Knud som søkte hans hjelp uten resultat. Den nye keiseren ønsket ikke bare å bilegge konflikten på Danmark, men også underlegge det danske kongedømmet den tyske keisermakten. I 1134 hadde Magnus den sterke underlagt Danmark som len for keisermakten så den nye keiseren innkalte de tre menn som lensherre.
I Merseborg dikterte keiseren at Svein III skal være dansk konge mens Knud Magnusson utnevnes til hertug over Sjælland mot å gi avkall på kongelig makt og myndighet. Ingen av tronpretendentene var kontaktet eller tilsnakket om denne avgjørelsen som var tatt over hodet på disse. Svein gav avkall på Sjælland, men fikk beholdt arvegodset etter sin far som kan benyttes for å bryte avtalen i senere tid.
Svein umiddelbart brøt avtalen som var påført ham og sagt at troskapseden ovenfor keiseren var tvunget fram. Valdemar grepet inn og fikk fram en ny avtale mellom Svein og Knud der lenet Sjælland var forvandret til spredte len på Skåne, Sjælland og Fyn.
Knud hadde en mektig forbundsfelle i sin mor Rikissa som hadde giftet seg med den svenske konge Sverker den eldre. Svein og Svenskekongen kom i konflikt over en bortføringssak der to danske adelige damer var bortført og voldtatt av Johan Sverkersson under et besøk i Sverige. En dansk-svensk krig brøt ut i 1152.
To år senere inngikk Valdemar en avtale om allianse med sønnen Knud Magnusson av sin fars morder, en begivenhet som etter samtidens ærebegrep var opprørende og vanskelig å akseptere for folk flest. Valdemar og Knud utropte seg til medkonger på Viborg landstinget i året 1154.
Borgerkrigene var på gang igjen etter tre år med indre fred i Danmark.