Maud Gonne

Familiebakgrunn

Hun ble født i Tongham i nærheten av Farnham i Surrey som Edith Maud Gonne, den eldste datteren til kaptein Thomas Gonne (1835–1886) av det britiske kavaleriregimentet 17. Lancers, hvis forfedre kom fra skotske Caithness og hans hustru Edith Frith Gonne, født Cook (1844–1871). Etter at hennes mor døde mens hun fortsatt var et barn, sendte hennes far henne på kostskole i Frankrike. «Familien Gonne kom fra Co Mayo, men min tippoldefar ble gjort arveløs og forsøkte å bli rik utenlands ved å kjøpe og selge spansk vin,» skrev hun. «Min bestefar var leder av et framgangsrik firma med avdelinger i London og Porto. Han ga ansvaret til min far til å lede forretningene utenlands og fikk ham utdannet utlandet. Min far snakket seks språk, men hadde liten sans for forretninger, og skaffet seg en posisjon i den britiske hæren. Hans språkgaver sikret ham diplomatiske utnevnelser i Østerrike, Balkan og Russland, og han var like mye hjemme i Paris som i Dublin.»

Tidlig karriere

I 1882 ble hennes far plassert i Dublin som militær offiser. Hun fulgte ham og ble værende hos ham helt til han døde. Hun vendte tilbake til Frankrike etter en omgang med tuberkulose. Der møtte hun og ble forelsket i den konservative journalisten og politikeren Lucien Millevoye. De var begge opptatt av kampen for irsk uavhengighet og å gjenvinne Alsace-Lorraine tilbake for Frankrike etter at området var blitt tysk. Hun vendte tilbake til Irland og arbeidet utrettelig for å få løslatt irske politiske fanger fra fengslene. I 1889 møtte hun for første gang poeten William Butler Yeats, som ble forelsket i henne. Foruten å dikte om henne, sammenligne henne med Helena fra Troja, fridde han fire ganger mellom 1891 og 1901 uten at hun sa ja.
I 1890 reiste hun tilbake til Frankrike hvor hun på nytt møtte Millevoye. I 1891 var hun kortvarig innom den esoteriske bevegelsen Golden Dawn hvor særlig Yeats hadde vært aktiv. Mellom 1891 og 1894 fikk hun og Millevoye to barn sammen, Georges og Iseult. Kun det andre barnet, en pike ved navn Iseult, vokste opp. Mange i Dublin mistenkte at Yeats var faren, men Iseult var kjent med Millevoye og visste at han var faren. Ettersom hun var født utenfor ekteskap presenterte Maud Gonne henne lenge som sin niese. Da Iseult Gonne var 23 år gammel fridde den 52 år gamle William Butler Yeats til henne (og fikk samme svar som av moren). Iseult hadde også en kort affære med Ezra Pound. Da hun var 26 år gammel giftet hun seg med den irsk-australske romanforfatteren Francis Stuart. Han var 18 år gammel.
I løpet av 1890-årene reiste Maud Gonne omfattende i England, Wales, Skottland og USA for å drive kampanje for den irske uavhengighetssaken. I 1899 var hennes forhold til Millevoye over. Gonne, i opposisjon til britenes forsøk på å skaffe seg lojalitet fra unge irlendere på begynnelsen av 1900-tallet, kjempet for å bevare irsk kultur under den britiske koloniseringen og grunnla Inghinidhe na hÉireann påsken 1900. 29 kvinner møtte opp ved første møte. De besluttet å «bekjempe på alle vis engelsk innflytelse som gjorde så mye skade på det irske folks kunstneriske smak og forfinelse».
I sin selvbiografi skrev hun: «Jeg har alltid hatet krig og jeg er av vesen og filosofi en pasifist, men det er de engelske som har tvunget krig på oss, og krigens første prinsipp er å drepe fienden.»

Ekteskap

Etter å ha avvist Yeats tallrike frierier giftet hun seg isteden med major John MacBride i Paris i 1903. Han var aktiv i den irske nasjonalismen. Året etter ble deres sønn Seán MacBride født. Imidlertid, etter at ekteskapet gikk i oppløsning, fremmet Gonne beskyldninger om vold og i henhold til Yeats også seksuell mishandling av hennes da elleve år gamle datter Iseult. En del kritikere mener at Yeats kan ha fabrikkert hendelsen på grunn av sitt hat mot McBride ettersom Gonne hadde valgt ham som ektemann. Skilsmissepapirene som Gonne sendte fra seg har ingen omtale av en slik hendelse og Iseults egne skrifter nevner heller ikke beskyldningen. Ytterligere en indikasjon var at Yeats i 1916 fridde til den da 22 år gamle Iseult mens han selv var over femti år. Hun avviste ham momentant. Yeats hadde kjent henne siden hun var fire år og refererte til henne som sitt kjære barn.
Gonne og ektemannen kom overens over at ekteskapet måtte avsluttes. Hun krevde eneansvar for deres sønn, men det nektet MacBride. Saken havnet i retten i Paris den 28. februar 1905. Den eneste anklage som ble rettet mot MacBride i retten var at han var full ved en anledning i løpet av ekteskapet. Skilsmisse ble ikke innvilget og MacBride fikk besøksrett til å besøke sin sønn to ganger i uken i hennes hjem. Han utøvde denne retten kortvarig før han flyttet tilbake til Irland og så aldri sønnen igjen. Gonne oppfostret gutten i Paris fram til hennes ektemann ble henrettet i 1916, sammen med James Connolly og andre irske ledere, etter at han hadde deltatt i påskeopprøret. MacBride var en krigsveteran som hadde ledet den irske Transvaal-brigaden mot britene i boerkrigen. Yeats skrev et nedsettende dikt om ham, «Easter, 1916», som Gonne ikke likte. Hun skrev til Yeats: «Nei, jeg likte ikke ditt dikt. Det er deg ikke verdig og heller ikke emnet verdig. Min ektemann gikk inn i evigheten via oppofringens store dør.» Etter MacBrides død reiste hun selv tilbake til Irland i 1917 for å bo der fast.

Kvinnebevegelsen

Maud Gonne var meget aktiv i sin tid i Paris. I 1913 etablerte hun det franske bladet L'Irlande Libre. Hun ville at Cumann na mBan (irsk: «Kvinneligaen») skulle bli betraktet seriøst da irske nasjonalister i begynnelsen stengte kvinner ute fra bevegelsen. Gonnes ide var å bli tilknyttet engelske Røde Kors, og skrev til Genève for å få en internasjonal profil for den nye nasjonalismebevegelsen. I 1918 ble hun arrestert i Dublin, fraktet ut og holdt fengslet i England i seks måneder.
Gonne arbeidet sammen med Irske hvite kors for å gi nødhjelp til voldsofre. Hun bevegde seg i de øvre samfunnsklassene. Lord John Frenchs søster, fru Charlotte Despard, var en kjent feminist som allerede var medlem av Sinn Féin, et all-irsk politisk parti, da hun kom til Dublin i 1920. I 1908 hadde hun sammen med Hanna Sheehy-Skeffington, Margaret Cousins og andre feminister dannet Irish Women's Franchise League, en organisasjon for kvinnelig stemmerett. Charlotte Despard fulgte Gonne på en turne i grevskapet Cork, et sete for den mest omfattende revolusjonære aktiviteten. Cork var underlagt krigsrett (Martial Law Area; MLA) som forbød irlendere og kvinner utenfor området. Men som søsteren av Lord French, Irlands stattholder, hadde hun pass.
I 1921 motsatte hun seg den anglo-irske traktat og forsvarte den republikanske siden. Komiteen som organiserte Det hvite kors i Irland ba Gonne delta i januar 1921 til å distribuere midler til ofre administrert av Cumann na mBan. Hun bosatte seg i Dublin i 1922. I løpet av gatekampene ledet hun en delegasjon kalt Kvinnenes fredskomité som henvendte seg til Dáil Éireann, underhuset i Oireachtas, Irlands parlament, og til hennes gamle venn Arthur Griffith, men de klarte ikke å stoppe den tilfeldige skytingen av sivile da lov og orden ble prioritert. I august etablerte hun en lignende organisasjon, Women's Prisoner's Defence League. Forholdene i fengslene var brutale og mange kvinner var innesperret i menns fengsler. Organisasjonen støttet familiene med nyheter om de fengslete, arbeidet for fangers rettigheter, og fikk publisert fortellinger om tragiske dødsfall. Gjennom hennes vennskap med Despard og opposisjonen mot regjeringen ble de betegnet som «Mad and Madame Desperate». Historikerne har satt fiendskapen mot dem i sammenheng med ødeleggelsene av deres hjem da soldater fra Den irske fristaten ransaket stedet. Maud Gonne ble arrestert og tatt med til fengselet Mountjoy Jail. Den 9. november 1922 ble kontoret til Sinn Féin angrepet. Fristatens soldater raste over hovedstaden, samlet opp opposisjonen og lot dem fengsles for internering. Den 10. april 1923 ble Gonne arrestert på nytt. Anklagen var følgende: malte bannere for opprørske demonstrasjoner og forberede litteratur som var imot regjeringens politikk.
Hun ble løslatt den 28. april etter tjue dager i forvaring. Kvinner fortsatte å bli arrestert. Den 1. juni sto Gonne i protest utenfor fengslet Kilmainham Jail sammen med forfatteren og aktivisten Dorothy Macardle og datteren Iseult. De ble støttet av den sultstreikende Maire Comerford.

De siste årene

I 1949 var den lange prosessen i kampen mot britene for Irlands frihet til sist over. I påsken da Irland formelt ble republikk var Maud Gonne en av de store irske nasjonalistene som ble invitert til de offisielle seremoniene i Dublin. Hun deltok med sin sønn som hadde blitt en aktiv figur i irsk politikk. Som en av de siste overlevende av sin generasjon, fikk Gonne det vanskelig de neste årene. Alder og sykdom krevde sitt. Hun skrev sin selvbiografi og ble intervjuet flere ganger om de minnerike årene om kampen for irsk frihet. Den 27. april 1953 døde hun stille i sitt hjem i Clonskeagh med sin datter Iseult, sin sønn Sean og hans hustru ved sin side. Hun ble gravlagt i gravlunden Glasnevin i Dublin.

Selvbiografi

Maud Gonne MacBride utga sin selvbiografi i 1938, kalt A Servant of the Queen, en referanse til både en visjon hun hadde om en irsk dronning, Cathleen Ní Houlihan, og en ironisk tittle i betraktning av Gonnes irske nasjonalisme og avvisning av det britiske monarki.
Hennes sønn, Seán MacBride, var aktiv i politikken i Irland og i Forente nasjoner. Han ble belønnet med Nobels fredspris i 1974.