Gård

En gård eller et gårdsbruk (fra norrønt garðr) er en eiendom det drives landbruk og/eller dyrehold på. Gården inkluderer som regel innmark og utmark, samt våningshus og driftsbygninger. Eieren av gårdsbruket kalles helst en bonde og vil normalt også bo på eiendommen, men kan også forpakte bort hele eller deler av den. En gård kalles derfor ofte også for en bondegård. Den som driver gården kalles en gårdbruker og kan være enten bonden selv eller en forpakter, tidligere også en leilending. Gårder kan også eies og driver av et sameie eller et firma. Gårdsbruk defineres som næringseiendommer i Norge.
Begrepet gård kan også brukes i betydningen bygård, en eiendom i byen, en kjøpmannsgård eller en håndverkergård.

Internasjonal utvikling og utbredelse

Gårdsbruk som en personlig drifts- og eierform har vist seg svært effektivt i internasjonal økonomi og utvikling. Størrelsen på gårdsbruk varierer etter beliggenhet og driftsformer, herunder også fra land til land. For å bli definert som et gårdsbruk må gjerne eiendommen ha en viss størrelse, men også dette kan variere. På grunn av rasjonaliseringer og mekaniseringen i landbruket, har antallet gårder i industrialiserte land hatt en kraftig nedgang siden 1950-tallet, mens størrelsen på brukene har økt betydelig.
Da et gårdsbruk etter definisjonen er et geografisk avgrenset område med et eget eier- og brukerforhold, kan man hevde at gårdsbruk bare finnes i industrialiserte land. Utviklingsland i Asia, Afrika og Sør- og Mellom-Amerika har ikke noe eiendomsregister, og det er derfor heller ikke mulig å pantsette området som brukeren driver for å foreta nyinvesteringer og derved øke verdien og avkastningen. Ifølge Hernando de Soto er dette årsaken til at disse landene har liten eller ingen økonomisk vekst.

Europa

Utviklingen av tradisjonelle gårdsbruk i Europa startet i middelalderen, men skjøt først fart etter reformasjonen, da kirke- og statsmakt måtte selge deler av sine eiendommer til brukerne, og da det ble opprettet eiendomsregistre i de ulike landene. Hensikten med eiendomsregistrene var å kreve inn skatt fra brukerne. I Norge begynte denne utviklingen for fullt først etter at den store nordiske krigen endte i 1721, da kronen trengte penger etter krigen og solgte unna kirker og kirkegods for å rette opp igjen den skakk-kjørte økonomien.
Etter andre verdenskrig ble landene i Øst-Europa kommunistiske, og de enkelte brukene ble nasjonalisert og innlemmet i kollektivbruk. I mange av disse landene (f.eks. Polen, Tsjekkia, Estland, Latvia og Litauen) blir nå gårdene ført tilbake til etterkommerne av de opprinnelige eierne med bakgrunn i de eiendomskartene som landene hadde før nasjonaliseringen.
Europa har tradisjonelt hatt mange små bruk.

USA

I USA startet etableringen av gårdsbruk ved at nybyggere slo seg ned i et område på landet, og krevde et landareal som sin eiendom. Utviklingen startet på østkysten i 1790-årene og fortsatte vestover helt til slutten av 1800-tallet. Etableringen av gårdsbruk i USA var ikke uproblematisk, da den skjedde til fortrengsel av de opprinnelige brukerne (indianerne).
Brukene i USA karakteriseres ved at de er store, spesialiserte, og med ensidig produksjon.

Australia

Selv om de første nybyggerne etablerte seg i Australia på 1790-tallet, ble det først fart i immigrasjonen og etableringen av gårdsbruk fra 1850-tallet, da det også ble funnet gull.
Noen av verdens største gårdsbruk i utstrekning finnes i Australia.

Gårdsbruk i Norge

Norge er et land hvor betingelsene for gårdsdrift er svært ulike. De topografiske forholdene er forskjellige, fra flatbygdene på Østlandet til trange og bratte fjordarmer på Vestlandet. De klimatiske forhold er også  ulike i de ulike delene av landet. Tradisjonelt ble gårdsdrift i Norge ofte supplert med inntekter fra fiske, fangst, håndverk eller arbeid utenfor bruket.
Eiendomsstrukturen i norsk landbruk preges av mange små bruk.

Urgårdene

De eldste gårdene i Norge kalles gjerne urgårder. De eldste av disse kan være nærmere 3 000 år gamle. Slike gårder særpreges av sin sentrale beliggenhet i landskapet og (for de eldste av dem) et usammensatt beskrivende naturnavn. Det heter i Stadnamnleksikon s. 34 at de eldste navna "... kan innehalde førnordisk, kanskje førgermansk språktilfang, Dette veit vi ... ikkje større om." Eksempler som nevnes er Horr, Tjøtta, Sola og Tasta. Hunn er også et slikt navn. 
De eldste naturnavna er slike som Berg, Fjell, Haug, Ås, Stein, Lund, Bjørk, Eik, Ask, Os, Vik og By m.fl. En litt yngre type urgård har sammensatte beskrivende naturnavn, som Gjøvik, Hesleberg, Jevnaker, Sætrang, Tanberg, Stavanger og Tønsberg.

Gårdsdeling

Urgårdene har i mange tilfeller vært enorme i størrelse, selv om størrelsen naturlig nok må har variert mye rundt om i landet. Etter hvert som den teknologiske utviklingen fant sted og avlingene ble større, ble behovet for land mindre. Dette førte til at nye gårder ble skilt ut fra urgårdene.
Blant de første gårdene som ble skilt fra urgården var de såkalte víngårdene og heimgårdene. Dette er fortsatt meget store gårder med en sentral beliggenhet, spesielt i forhold til urgården. Generelt regnes víngårdene for å være den eldste av de to (og gjerne også den største innenfor samme område). Tidligere antok man at disse ble skilt ut i de første 2-3 århundrene etter Kristus, men nyere forskning antyder at delingen kan ha tatt til på et tidligere stadium enn tidligere antatt. Víngårdene er mest typiske på Østlandet. Eksempler på navn som stammer fra slike gårder er Økern, Sinsen, Grefsen, Bergen, Halden og Veien. Eksempler på navn som stammer fra heimgårder er Modum og Bærum. Man regner med at det finnes omkring 1 000 gårdsnavn av hver type i Norge.
De neste gårdene som deles ut er stadgårdene og landgårdene. Stadgårdene er mest typiske på de indre bygdene på Østlandet, mens landgårdene er mer typsike på Sørlandet og Vestlandet. Tidligere har man gjerne tidfestet stadgårdene til Vikingtiden og tiden like før denne, men nyere forskning viser at de eldste stadgårdene trolig stammer fra 400-tallet. Landgårdene tidfestes gjerne til perioden 600-1000. Både stadgårdene og landgårdene var storgårder med sentral beliggenhet. Man regner med at det finnes omkring 2 500 navn fra stadgårder og cirka 2 000 fra landgårder i Norge. Fra førstnevnte stammer eksempelvis navn som Fredrikstad. Fra sistnevnte stammer eksempelvis navn som Helgeland.
Etter dette ble de såkalte setgården, tveitgården, bø/bygårdene og rød/rudgårdene skilt ut. De eldste og største (som oftest de med best beliggenhet) av rød/rud tidfestes gjerne til 1000-tallet og framover. Et eksempel på slike navn er Torbjørnrud, Buskerud, Tolpinrud, Rød og Rud. Rød/rudgårdene var mest typiske på Østlandet, med rud i nord og rød i sør. Setgårdene var mest typiske fra Sunnfjord og nordover, mens tveitgårdene typisk finnes fra Telemark til Hordaland. Bø/bygårdene er mest typiske sør for Trøndelag, men kan være svært vanskelig å tidfeste.

Eierskap

Utviklingslinjene i norsk eiendomshistorie henger nøye sammen med den historiske utviklingen i samfunnet forøvrig. 
Det er dessuten viktig å være klar over at begrepet eiendom ikke nødvendigvis er det samme som et avgrenset geografisk område der en og samme person har alle rettigheter. På det samme arealet kunne skogen ha et eierforhold, mens beiterettighetene tilhørte en annen eiendom. I enkelte områder er også deler av utmarka eid av flere eiendommer i fellesskap. Slike sameier skal etter den nye matrikkelloven matrikuleres og bli gitt betegnelsen jordsameie. Dessuten har noen bygder såkalte bygdeallmenninger, der rettighetene til jakt, fangst og beite er knyttet til minst halvparten av gårdene i bygda.
Helt fra vikingtiden har man hatt et omfattende eier/leier forhold i Norge. Eieren krevde inn en avgift for bruken av et areal, mens leieren (leilendingen) dyrket og utnyttet grunnen. Hvem som har vært grunneier og krevd inn leie har forandret seg opp gjennom historien.
Dette forholdet henger også nøye sammen med hvem som hadde «makt» i samfunnet.
Fra småkonger i vikingtiden til staten, kirken, adel og bønder.
Den katolske kirke var en viktig grunneier og maktfaktor fram til reformasjonen. Den norske statskirke disponerte prestegårder i hvert sogn til sine prester. Restene av kirkens eiendomsbesittelse finner vi i dag i eiendommene til «Opplysningsvesenets fond».
I Dansketiden bygde det seg opp en viss form for adel, men denne fikk aldri noen omfattende betydning her i landet.
Etter hvert som befolkningen økte og selveiende bønder ble en maktfaktor, fikk vi en periode der gårdsarbeidere og huseiere etablerte seg med et leieforhold til en bonde.
Dette kunne gjelde større, skyldsatte arealer eller mindre husmannsplasser (som ikke var egne skyldsatte bruk). I mange deler av landet var husmannsplasser vanlige fra 1600-tallet og fram til siste del av 1800-tallet. Husmennene hadde gjerne et håndverksyrke eller var landarbeider også for andre bønder, eller de var fiskere eller sjøfolk. Ved folketellingen i 1801 utgjorde husmennene (med familie) ca. 30% av befolkningen.
Antall bruk var økende fram til siste verdenskrig, med utvikling av mange små bruk. Etter krigen, og da mekaniseringen kom på 1950- og 1960-tallet ble antallet bruk drastisk redusert. Denne utviklingen har fortsatt, og i de seneste år forsterket seg. Til gjengjeld har størrelsen på de gårdene som er i drift økt betydelig, dels ved kjøp av tilleggsarealer, eller ved leie av arealer fra gårder som ikke lenger drives. Mange  norske bønder bruker ikke bare sitt eget areal, men leier også jord som tilhører en eller flere av naboene.

Arv og odel

I Norge har man hatt en ganske spesiell ordning for hvem som skulle overta et gårdsbruk. Eldste sønn på gården hadde odelsretten. Dersom han ikke kunne, eller ville, gikk retten videre til nest eldste sønn, og videre etter samme retningslinje. Hensikten var å holde gården i familiens eie. Først i 1975 er odelsloven blitt endret slik at der er likestilling mellom kjønnene.

Teigblanding og jordskifte

Fra tidligere tider og fram til ca. 1850 var gårdene blitt endret etter at arveskifter og medgifte førte til at store landområder ble stadig mer oppdelt i teiger (teigblanding). Dette var urasjonelt og førte til behov for rasjonalisering. I 1823 ble så «Lov om utskifting» vedtatt. Det viste seg imidlertid at denne loven ikke fikk den tilsiktede virkning.  Først ved «Jordskifteloven» som ble innført i 1859 («Lov om Jords og Skovs Udskiftning af Fællesskab av 12. oktober 1857») ble det fart i utskiftningsarbeidene på landet, og innføringen av loven ble også en viktig milepel i kartfesting av eiendomsgrenser. Særlig i perioden 1860 – 1890 ble det laget mange store og kunstferdige utskiftningskart av høy kvalitet. Fremdeles foretar jordskifteverket årlig mange større utskiftningsforretninger etter ønske fra gårdbrukerne.

Livet på gården

Jord som ikke dyrkes, er kjent som utmark. I utmarka kunne en finne større og mindre grasflater (utslåtter), som ble slått og høyet tørket på stedet. Der der var nok tilgang på høy eller større avstander ble der satt opp uteløer.
Tradisjonelt har en gård holdt dyr som storfe, småfe, gris, fjærkre og hest. Man dyrket selv så mye som mulig av maten som gikk med, både til folk og fe.
Arbeidsrytmen på gården ble i stor grad bestemt av årssyklusen i naturen og på åker og eng. Det var gjødsling, pløying og såing i våronna, høyonn og etterhvert innhøsting og slakt utover høsten. Vinteren var preget all slags transport med hest og slede, og av skogsarbeid eller fiske, avhengig av hvor man befant seg i landet.
Parallelt gikk dyreholdet sin gang. Fra å slippes på bøen om våren, gikk kyrne i utmarka daglig så lenge beiteforholdene tillot det. Noen ble sluppet til seters sammen med sau og geit. Melkes måtte de to ganger daglig. Vinterstid var dyra i hus, bortsett fra utegangersau. Hesten var med til alle oppgaver der drakraft var nødvendig.
De største gårdene med god jord klarte å dyrke mere enn eget behov. Overskuddet ble byttet mot andre varer eller tjenester eller mot penger. De mindre gårdene dyrket gjerne noe ekstra, men det var mange steder nødvendig med attåtnæring.
I nyere tid er store deler avlandbruket blitt betydelig endret. Vi har fått større spesialisering, der en dyrker bare poteter, en dyrker løk eller purre, en dyrker fórraps, en satser på melk, mens naboen forer opp slaktekalver.

Bonden og andre beboere

Brukeren av en gård var kjent som bonde, oppsitter eller leilending, avhengig av eierskapet. Som regel bodde vedkommende der sammen med sin familie og noen tjenestefolk. En mannlig tjener ble kalt dreng eller gårdsgutt, mens en kvinne kunne være budeie eller taus. De ble også kalt tyende.
I tilknytning til gården fant man gjerne en husmannsplass eller flere. Husmannen hadde arbeidsplikt på gården, men rett på bolig og litt privat gårdsdrift så lenge han oppfylte sin del av avtalen.
Befolkningen på norske gårder er for store deler av landet omtalt i bygdebøker.

Generasjonsskifte

Når avtroppende generasjon overlot driften av gården til odelsgutten eller det nye husbondfolket, flyttet de gjerne selv inn i kårstua på gården. Det ble som regel inngått en kåravtale som sikret gamlefolket en slags pensjon, som regel minimum rett til fri kost, losji, ved og noen andre ytelser. Om begge levde ble de gjerne kalt kårfolk, eller om bare en levde kårkall eller kårkjerring. Kårfolkene hjalp gjerne til med gårdsdriften etter evne. Kår kan kalles en tidlig form for pensjon og ble avtalt mellom avtroppende og kommende generasjon i hvert enkelt tilfelle.

Kulturlandskap

Ved siden av å produsere mat bidrar bøndene ved å drive sine gårder til at kulturlandskapet vedlikeholdes. Nedleggingen av mange småbruk har særlig i de seneste årene ført til at tildels betydelige arealer er ødelagt som kulturlandskap, ved at skog og kratt har etablert seg på tidligere dyrket mark, og at tidligere drenerte arealer har blitt omgjort til myr.