Den russiske borgerkrigen

De røde

De røde var de kommunistiske sentralstyrte militærstyrkene ledet av Vladimir Lenin. I løpet av den russiske borgerkrigen utkjempet de mange slag mot de hvite, som i stor grad bestod av sosialdemokrater og tilhengere av det tidligere tsarveldet. De røde kom seirende ut av borgerkrigen i 1922 og etablerte samme året Sovjetunionen, som skulle bestå helt til sin oppløsning i 1991.

De hvite

De hvite hadde i motsetning til de røde ingen sentral ledelse, noe som gjorde dem militært sett svakere. Grunnen til dette var at det eneste de hvite hadde til felles var at de var anti-bolsjeviker, der det fantes alt fra sosialdemokrater til gamle tsartilhengere og ikke-russiske nasjonalister som ønsket løsrivelse fra Russland. De hvite sloss også innbyrdes.

Første periode

Første periode av borgerkrigen varte fra revolusjonen fram til våpenstillstanden. Konflikten ble innledet med at mange grupper og partier allerede fra først av ikke anerkjente de nye regjeringen og det oppstod lokale maktsentra - for eksempel tok general Aleksej Kaledin statsmakten i kosakkenes områder rundt Don. Freden i Brest-Litovsk førte til at den vestlige alliansen invaderte Russland, og at militærmakt ble satt inn  mot bolsjevikregjeringen.
Mesteparten av stridighetene i den første perioden var sporadiske kamper, og involverte da bare mindre grupper, noe som innebar mange skifter av krigsskueplass og strategi. Blant antagonistene var tsjekkerne, kjent som den tsjekkiske legion eller de hvite tsjekkere (Белочехи, Belotjechi), polakker og de probolsjevikiske latviske skyttere.
Lenin ble overrasket av krigsutbruddet og undervurderte til å begynne med sine motstanderes bredde og styrke.

Andre periode

Andre periode av krigen var dens nøkkeltidspunkt, og varte fra januar til november 1919. Til å begynne med avanserte de hvite arméene fra sør (under Denikin), fra øst (under Koltsjak) og fra nordvest (under Judenitj), og hadde fremgang. De klarte å trenge Den røde armé på alle fronter. Lev Trotskij reformerte Den røde armé, som presset tilbake Koltsjaks styrker i juni, og Denikins og Judenisjs i oktober. Stridsstyrken hos de hvite arméene var nesten helt tapt i midten av november. Hva som også spilte de røde i hendene, var at de hvite styrkenes ledere ikke var helt seg imellom om hvordan krigen skulle føres eller hvilke mål krigen hadde.

Tredje periode

Den siste perioden av krigen var beleiringen av de siste hvite troppene i Krim. Wrangel hadde samlet restene av Denikins arméer og de hadde befestet seg på Krim. De holdt disse stillinger til Den røde armé kom tilbake fra Polen, der de hadde utkjempet den polsk-sovjetiske krig fra 1919 eller tidligere. Da Den røde armés fulle styrke ble rettet mot de hvite ble de snart overveldende, og de siste troppene ble evakuert til Konstantinopel i november 1920. 
Kommunistene sto således til slutt igjen som seierherrer i Russland, men selv om de foruten det egentlige Russland og Sibir også klarte å vinne tilbake kontrollen over såvel Sentral-Asia, Ukraina og Transkaukasus, ble de nødt til å akseptere at Russlands grenser var blitt skjøvet tilbake sammenlignet med tsarens velde: Finland, Estland, Latvia, Litauen og Polen var blitt selvstendige og Romania hadde vunnet en del tidligere russisk territorium. Den nye sovjetstaten sto også lenge isolert i den internasjonale politikk.