google/wiki40b huggingface dataset:
Trefork

En trefork (latin: trident, av «tre tenner») er en lystregaffel med tre spisser. En lyster er et spyd med to eller flere spisser til å fiske med (såkalt lystring).
Treforker har en overflatisk likhet med greip og høygafler som er landbruksredskaper med to til sju tenner, utformet for å løfte og kaste materiale.
Trefork var tidligere også brukt som et militært våpen. Den greske havguden Poseidon (romersk gud: Neptun) blir ofte avbildet med en trefork.
Flere språk i India bruker ordet trishula fra sanskrit for å beskrive treforken. Dette ordet betyr «trippelspyd».
Trefork blir brukt som grafisk figur og som symbol for hav, sjø og lysterfiske. Denne figuren finnes i kunsten, som stilisert kjennetegn, i heraldiske våpenskjold og i bumerker. Treforken blir betegnet som «Neptungaffel» i våpenskjold og som «lyster» i bumerker. I det norske Sjøforsvaret har en Neptungaffel vært våpenfigur i skjold for et fartøy, og Svelvik har i sitt kommunevåpen fra 1964, et skjold med på rød bunn en gull Neptungaffel. Begge disse våpenskjoldene har de tre tennene vendt oppover.
I bumerker er lysterfiguren sterkt forenklet: den har en hovedstrek (skaftet) som i den ene enden har en tverrstrek og fra denne tverrstreken går det tre streker (tennene). En slik lysterfigur finnes i bumerker vendt både oppover og nedover. Den har noen variantformer f.eks. med en liten ekstra tverrstrek lenger inn på skaftet. I bumerker finnes også en figur der skaftet har tre tenner både øverst og nederst.
Migorybia

Utseende

En liten, avlang, brunrød trebukk. Oversiden er blank, tydelig punktert og fint hårete. Antennene er litt kraftige og omtrent så lange som kroppen, pronotum er rundet, omtrent så langt som bredt, kraftig innsnevret ved roten. Dekkvingene er jevnbrede, med en tann i spissen. Beina er nokså kraftige.

Utbredelse

Arten er bare kjent fra Venezuela.
Afrikamesterskapet i fotball for kvinner 2002

Afrikamesterskapet i fotball for kvinner 2002 var det sjette afrikamesterskap arrangert av CAF. Det ble arrangert mellom den 7. og 20. desember 2002 i Nigeria. Mesterskapet var også kvalifisering til VM i 2003. De to plassene var forbeholdt de to finalistene. Som i forrige gang det var kvalifisering til VM, var finalistene Nigeria og Ghana. Afrikamesterskapet ble vunnet av Nigeria.

Kvalifisering

Kvalifiseringen var delt i to runder, en forrunde og en hovedrunde. Begge var rene utslagsrunder mellom to og to lag. De tolv dårligste lagene måte gjennom forrunden, mens de åtte beste var direktekvalifisert til hovedrunden.

Sluttspill

Nigeria ble kvalifisert som vert.
Larsen Harbour

Larsen Harbour er en, smal 2,10 km lang bukt i Drygalskifjorden, 2,8 km vest-nordvest for Nattriss Head, ved sørøstenden av Sør-Georgia. Den ble kartlagt av Den tyske antarktisekspedisjonen, 1911–12, under Wilhelm Filchner som navngav den etter kaptein Carl Anton Larsen, en norske polfarer i Antarktis, som gjorde flere oppdagelser i Antarktis.
Fjellene som nesten går i ring rundt bukten ble beskrevet av fotografen til Ernest Shackleton, Frank Hurley, som  «særdeles vakre og til og med mer praktfulle enn fjellene i Milford Sound».
Niall Rankin-ekspedisjonen på skipet «Albatross», var en tid her og studerte weddellsel før de gikk inn i Esbensen Bay.
Området er fridd for rotter, slik at sørgeorgiapiplerke, petreller og andre sjøfugler trives her. Fjellene stuper bratt ned i sjøen og flere isbreer kalver ut i sjøen.
Den andre internasjonalen

Den andre internasjonalen var en sammenslutning av sosialistiske partier hovedsakelig i Europa  mellom 1889 og første verdenskrig. Det ledende partiet i Internasjonalen var det tyske SPD, både i kraft av oppslutninga dette partiet hadde i hjemlandet og i kraft av teoretisk tyngde, med medlemmer som Karl Kautsky, Eduard Bernstein og Rosa Luxemburg. 
Den andre internasjonalen besto av breie massepartier, og medlemspartiene hadde på det meste omtrent 3,5 millioner medlemmer og en oppslutning ved valg på om lag 12 millioner velgere. De viktigste medlemspartiene var det tyske SPD og det franske Parti socialiste – Section francaise de l'internationale ouvriere (PS-SFIO).

SPD og SFIO

Det som prega det tyske sosialdemokratiske partiet SPD og dermed også et stykke på vei Internasjonalen, var ein slags "sentrisme", der man i ord fulgte en ortodoks marxisme, mens man i praksis utvikla en pragmatisk reformisme. Dette var særlig utprega der fagforeningene sto sterkt, som i Tyskland. 
Det franske sosialistpartiet PS-SFIO var med Jean Jaures i brodden fra 1905 mindre prega av et dogmatisk forhold til marxistisk teori, men også mindre byråkratisk og mer aktivt i å prøve å organisere motstand mot den truende storkrigen. Det tyske partiet danna seg liksom en ghetto der det både holdt avstand fra det borgerlige samfunnet, men også i liten grad utfordra eller påvirka det. Dette er blitt kalt en "negativ integrasjon" eller en "revolusjonær ventepolitikk". Det franske partiet var mer åpent i sin funksjon i samfunnet, også mer åpent for såkalt «ministersosialisme», det vil si å delta i regjeringssamarbeid med ikke-sosialistiske partier.
Også det østerrikske SPÖ og det belgiske arbeiderpartiet var viktige parti i den andre Internasjonalen, mens for eksempel det britiske Labour Party og Det russiske sosialdemokratiske arbeiderpartiet av ulike grunner hadde mindre påvirkning.
Det norske Arbeiderpartiet var også medlemsparti i Andre Internasjonalen.

Kongressene

Det høyeste organet i Internasjonalen var kongressene. Kongressene blei holdt i Paris i 1889, Brussel i 1891, Zürich i 1893, London i 1896, Paris i 1900, Amsterdam i 1904, Stuttgart i 1907, København i 1910 og Basel i 1912.

Oppløsning og fortsettelse

Organisasjonen gikk i oppløsning etter at første verdenskrig brøyt ut i 1914. De fleste medlemspartiene i de krigførende landa makta ikke å stå imot presset fra styresmaktene og en til å begynne med krigsvennlig opinion, og støtta sine egne lands regjeringer. Viktige unntak var det italienske sosialistpartiet og det russiske sosialdemokratiske partiet. Norge var nøytralt, så Arbeiderpartiet her i landet ble ikke satt på denne prøva. 
Den andre internasjonalen gjenoppsto etter visse vansker i 1923, under navnet Sosialistiske Arbeider-Internasjonalen (SAI), og etter andre verdenskrig som den nåværende Sosialistiske Internasjonalen (SI). Det norske Arbeiderpartiet ble ikke medlem i SAI før i 1938, men har vært medlem i SI siden starten.
Retten til liv

Retten til liv er et menneskerettsprinsipp som beskriver ethvert menneskes grunnleggende rett til å ikke bli urettmessig eller vilkårlig drept av et annet menneske.
Rettigheten er definert i FNs verdenserklæring om menneskerettigheter artikkel 3, hvor det heter at «enhver har rett til liv, frihet og personlig sikkerhet.» Videre er retten stadfestet i FNs konvensjon om sivile og politiske rettigheter artikkel 6, hvor det heter «ethvert menneske har en iboende rett til livet. Denne rett skal beskyttes ved lov. Ingen skal vilkårlig berøves livet.» I Den europeiske menneskerettighetskonvensjon er retten til liv inntatt i artikkel 2.
Barnekonvensjonens artikkel 6 slår fast at: «.. hvert barn har en iboende rett til livet».

Norge

Retten til liv ble tatt med i den norske grunnloven i 2014. Ethvert menneske har rett til liv. Ingen kan dømmes til døden.  Lovforslaget brukte i utgangspunktet formuleringen "iboende rett til liv", men denne ble endret for å unngå en mulig konflikt med abortloven. Retten til liv begrenser muligheten for eutanasi i Norge, uten at lovenendingen fra 2014 er prøvd for noen domstol (per 2018).
Svenske hunderaser

Teorier om hunden i Sverige

Mange mener at varangerhunden var en slags stamfar for den opprinnelige lapphunden, en hund samene brukte i tidligere tider og som flere nå anser var forløperen til blant annet svensk lapphund, finsk lapphund og lapsk vallhund. I såfall kan den også trolig betraktes som stamfar for de svenske og flere av de andre nordiske spisshundrasene.

Om svenske hunderaser

Utvalget av svenske hunderaser forteller oss at svensker, finner, kvener og samer i tidligere tider var mest opptatt av hunden som en brukshund, og da spesielt som støtte til jakt og gjeting av reinsdyr. Et lignende mønster kan man se i både Finland og Norge, mens Danmark har et mer kontinentalt preg i sitt utvalg. I Sverige fikk almuen tilgang til å jakte fra 1789, noe som fram til da hadde vært forbeholdt krone og adel. Det førte til et økende antall støvere blant vanlige folk.
Grønnsåpe

Grønnsåpe er en naturlig såpe laget av fett og kalilut (kaliumhydroksid (KOH)).
Vannløsningen av kaliumhydroksid kalles kalilut og er en sterkt basisk løsning. Grønnsåpe inneholder 15-30 % såpe, under 5% parfyme (limonen, benzylalkohol, citral, citronellol, coumarin, eugenol, geraniol, linalool og isoeugenol).

Grønnfargen

Grønnfargen i grønnsåpen stammet opprinnelig fra hampeplanten. Hampeoljen i grønnsåpe er senere skiftet ut med andre stoffer, f.eks. lin, som gir den nåværende gulfargen istedenfor det hampegrønne. Grønnsåpe var tidlig regnet som spesielt egnet til tregulv, siden stoffene i såpen var med på å bevare treverket godt. Grunnen til skiftet fra hamp til andre stoffer var antagelig at tilgangen på hamp ble ødelagt av cannabisforbudene i USA fra 1937.
Hvedingsveita

Hvedingsveita er en smal veit i Trondheim sentrum som går fra Prinsens gate til E. C. Dahls gate. Tidligere var veita en vinkelveit, ettersom også E. C. Dahls gate het Hvedingsveita. En tid het den også Eysteins gate, den delen som går ned til Erling Skakkes gate. Hvedingsveita er oppkalt etter by- og rådstueskriveren, justisråd Jens Hveding (født 1691, død 1759), fordi han hadde tomtearealer her. Veita er preget av eldre trehusbebyggelse.
Elveperlene på Jæren

Elveperlene fra Jæren på 1600- og 1700-tallet var en tilleggsnæring for bøndene og danskekongens privilegium.
Det dansk-norske kongehuset var storforbrukere av perler. De ble brukt til smykker, i håret, på manns- og kvinnedrakter, på hansker og luer, på hestesaler og seletøy og til og med på kongelige jaktfalker. Fra midten av 1600-tallet modererte bruken seg noe og perlene ble fra da av stort sett brukt av kvinner, i håret og som smykker, men fremdeles i store mengder. Perlene var for det meste sjøperler, kalt orientalske perler, for det fantes ikke perleelver i Danmark.
I et brev fra 1637 klager kong Christian IV til lensherren på Agdesiden over at norske bønder fisket og solgte elveperler, noe han anså som sin rett på linje med andre naturressurser. Brevet viser at perlefiske allerede da var en inntektskilde for bøndene. Andre gang vi hører om perlefangst er i 1665, da sønnen, kong Frederik III, utnevnte en kongelig perleinspektør som skulle ha oppsyn med alle perleelvene i Stavanger stift og sørge for at perlene ble sendt til kongen. Alle de viktigste perleelvene i Norge lå innenfor grensene til Stavanger stift. Mest kjent var perlene fra de stilleflytende elvene på Jæren. 
Det ser ikke ut til at påbudet om at perlene skulle sendes til kongen alltid ble tatt alvorlig. Rettssaker fra andre steder i landet, blant annet fra 1666 og 1696, viser at folk solgte perler i hemmelighet.
Da kong Christian V besøkte Jæren i 1685 fikk han med seg en samling uvanlig store perler. Ikke mange år etterpå, i 1691, kom loven om perlefiske som slo fast at perlefiske var dronningens privilegium og ulovlig fiske skulle straffes hardt. 
Bestanden av perlemuslinger ble kraftig beskattet og i noen elver forsvant de helt. Ordningen med egne perleinspektører svarte seg ikke lenger. I siste halvdel av 1700-tallet ble derfor perlefiske først forpaktet bort og senere overlatt til fogdene. Fisket var så lite at fogden til slutt stanset rapporteringen til dronningen. 
I hvor stor grad bøndene alle disse årene i det stille solgte perler direkte til oppkjøpere kan vi bare gjette oss til. Hvor store inntekter av perlefisket bøndene langs jærelvene hadde har trolig variert. Mens bestanden var stor kan det ha vært en god tilleggsnæring, mens det utover 1700-tallet kan ha gitt mindre inntekter. Perlefisket var et hardt og kaldt arbeid. Det kan allikevel ha hatt betydning i en tid hvor levekårene kunne være vanskelige.
Paranamera

Utseende

Store (ca. 25-45 millimeter), kraftige, brunlige trebukker. Hannen har svært lange antenner. Pronotum har en skarp pigg på hver sidekant. Dekkvingene er parallellsidige med rettvinklede "skuldre".

Levevis

Disse billene har larver som lever i død ved av løvtrær, ofte like under barken.

Utbredelse

Gruppen er utbredt i Sørøst-Asia (Myanmar, Vest-Malaysia, det sørlige Kina og Borneo).
Ramblin' Fever (sang)

«Ramblin' Fever» er en amerikansk sang, skrevet av Merle Haggard. Han spilte den også inn på plate. «Ramblin' Fever» ble utgitt som den andre singlen (MCA Records MCA-40743) 30. mars 1977 og var tittelsporet på albumet med samme navn. Produsent var Hank Cochran.

Norsk versjon

Arve Sigvaldsen og Ottar Johansen har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Reisefeber».
Fylkesvei 3474

Fylkesvei 3474 går mellom Dypvåg og Normannvik i Tvedestrand kommune. Veien er 2,3 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 107.
Henrik I av Frankrike

Bakgrunn

Henrik I var andre sønn av kong Robert II og hans tredje hustru Constance av Arles. Fra 1017 til 1032 var han hertug av Burgund. Da storebroren Hugo døde i 1025, ble Henrik den 14. mai 1027 kronet som konge i Reims og ble sin fars medregent.

Konge

Etter farens død besteg han tronen som enehersker mot både morens og rikets mektige vasallers vilje. Disse hadde foretrukket hans lillebror Robert (1011–76). Tross denne motstanden klarte Henrik å få støtte fra sin svigerfar, keiser Konrad II og fra hertugen av Normandie, Robert. Til gjengjeld måtte han overdra hertugdømmet Burgund til broren.
I de første år av sin regjeringstid måtte Henrik sette seg til verge mot den mektige grev Odo av Blois og Champagne. Som nevø av kong Rudolf III av Burgund, som var død barnløs den 2. februar 1032, gjorde Odo krav på herredømmet over Burgund. Det fikk Henrik forpurret, idet han i 1033 kom til en forståelse med keiser Konrad i Deville ved Maas. Konrad hadde nemlig selv siden 1006 gjort et arvekrav gjeldende på den burgundiske krone. Nå og på bakgrunn av avtalen med Henrik kunne Konrad fordrive Odo fra Burgund, selv ta i mot adelens hyldning og integrere kongeritet Burgund i Det tysk-romerske keiserrikes maktområde.
Som formynder for Robert den prektiges sønn, Viljam, som mindreårig etterfulgte sin far som hertug av Normandie i 1035, hjalp han ham i kampen mot sine vasaller og sikret ham hertugdømmet i 1047 ved et avgjørende slag i Caen. Senere havnet Henrik selv i strid med Wilhelm, da sistnevnte ble Henrik for maktfull. Viljam vant over Henrik i 1054 ved slaget i Mortemer og igjen fire år senere i slaget ved Varaville. Vilhelm fikk i England tilnavnet Erobreren.
Henriks regjeringstid var en lang rekke blodige kamper. Han tapte Burgund, men det lyktes ham å vinne Sénonais. I denne vanskelige tid proklamerte de franske biskoper først Gudsfred (latin: Pax dei), og senere Guds våpenhvile (Treuga Dei). Disse begreber ble skapt som tilføyelser til kirkefreden ved synoden i Charroux i Vienne i 898 av den tidlige middelalders bots- og reformbevegelse.

Død

Henrik ble gravlagt i Saint-Denis basilika. Hans eldste sønn, Filip, etterfulgte ham på tronen, til 1067 under delt formynderskap av sin mor, Anna av Kiev og sin onkel Balduin V av Flandern (gift med Filips faster, Adèle av Frankrike).
Anders Svor

Liv

Han var bondesønn, født og oppvokst på garden Svor i Hornindal, med foreldrene Rasmus Kristofer Svor (1835–1914) og Ragnhild Svor f. Seljeset (1833–1902). Allerede som gutt viste han uvanlige evner i treskjæring, noe som skulle bli starten på kunstnerlivet hans. 17 år gammel reiste han til Christiania, der han begynte  som treskjærer ved Brødr. Hals‘ pianofabrikk. Senere ble han elev ved Den kongelige tegneskole. 21 år gammel dro han til København, der han ble elev ved København Kunstakademi.
Anders Svor bodde en tid i Paris, men slo seg ned i Kristiania, der han hadde atelieret og boplassen sin. Han levde enslig og døde 2. mai 1929. Han er gravlagt på Hornindal kyrkjegard. 
I hjembygda Hornindal ble det i 1953 åpnet et eget museum for Anders Svor, Anders Svor-museet, med omkring 450 arbeider av kunstneren.

Virke som kunstner

Han deltok på flere kunstutstillinger i Christiania, videre i København, Paris og Chicago. Det store gjennombruddet fikk Svor med skulpturen «David». På en internasjonal kunstutstilling i Berlin i 1891 fikk han gullmedalje for dette kunstverket, en utmerkelse som hang svært høyt. Statuen ble ødelagt på hjemreise fra en utstilling i Chicago. Sammen med Sofus Madsen deltok han i sommer-OL i 1924 i Paris med skulpturen Diskoskaster.  
I 1891 vant han i konkurransen om Tordenskjold-monumentet i Kristiania. Men han fikk ikke utføringen av den, noe som ble et hardt slag for den unge kunstneren. Etter hans død ble Svors Tordenskiold avduket av kong Olav i Horten, en kopi ble avduket av kronprins Harald på Haakonsvern.
Om «Bølgen» utstilt på Skillebekk og «Etter badet» utenfor Bislet bad skriver Edvard Hoem at han blir slått av hvor vart uttrykket i statuen er, det har «både spenst og ynde». Ifølge Hoem kom Svor i skyggen av den dominerende Gustav Vigeland.
Morten Johan Svendsen skriver at Svors figurative bildespråk virker «både utdatert og framandt i dag», mens både Svendsen og Inge Fænn mener at Svor i sin tid var blant Norges fremste skulptører i skyggen av Gustav Vigeland.
Melodi Grand Prix 1977

Sendingen

Finalen ble sendt fra Studio 2 på NRK Marienlyst lørdag 19. februar 1977 med Vidar Lønn-Arnesen som programleder. Som NRK ofte gjorde på 1970-tallet, ble programmet spilt inn sent på ettermiddagen og sendt i opptak om kvelden. Dette var også første gang finalen ble sendt i stereo, men kun på radio.  
Etter kritikken og de dårlige plasseringene årene før valgte NRK en ny løsning for å plukke ut de seks finalemelodiene. Landet ble delt inn i fem regioner knyttet til noen av NRKs distriktskontorer. De som ønsket å sende inn bidrag, måtte sende dem til sitt lokale distriktskontor. Til sammen kom det inn 348 bidrag, nesten tre ganger flere enn i 1975. Lokale juryer gjorde så et utvalg: Seks sanger på Østlandet, og fire i hver av de andre regionene. Disse ble så presentert i distriktssendinger på radio. Lytterne kunne stemme på sin favorittsang ved å sende inn postkort, og alle regionale vinnere gikk til finalen i Oslo. Østlandet fikk også sende andreplassen på grunn av folketallet i regionen.  
Artistene ble akkompagnert av Kringkastingsorkestret under ledelse av Carsten Klouman. Den klare vinneren ble «Casanova», framført av Anita Skorgan. Seieren ble Skorgans definitive gjennombrudd i norsk musikkliv.

Hendelser

Heller ikke dette året var pressen særlig positiv til nivået på finalen, men like fullt ble vinneren svært populær i Norge. «Casanova» lå hele 15 uker på VG-lista med en fjerdeplass som høyeste notering. Det var første gang på seks år at en vinner av Melodi Grand Prix gikk inn på VG-lista.
Melodi A, «Robåtrock», skulle egentlig framføres av Helge Nilsen, men han måtte melde pass kort tid før finalen. I stedet trådte Rune Larsen inn som solist. Den svingende opptredenen hans falt ikke i god jord hos en del kristne, og i etterkant av finalen fikk Larsen «masse kjeft og brev fra kristenfolket».
Melodi B, «Jonathan», var inspirert av Entebbe-operasjonen året før. Sangens tittel henspiller på Jonathan Netanyahu som ble drept i aksjonen, og bror til Israels senere statsminister Benjamin Netanyahu. 
Finalen ble den siste for to store bautaer i norsk Melodi Grand Prix på 1960-tallet: Kirsti Sparboe og Nora Brockstedt, som deltok i semifinalen. Brockstedt, da 54 år, var den eldste artisten som noen gang hadde vært med, en rekord som senere ble slått av Jahn Teigen i 2005, av Wenche Myhre i 2009, og igjen av Bobby Bare i 2012.
Sørlandet var rammet av et voldsomt snøfall denne lørdagen, med brøytekanter på opptil 7–8 meter enkelte steder. Det ene jurymedlemmet fra Haugesund kom seg så vidt fram til distriktskontoret i Kristiansand. Flyet hun fløy fra Sola til Kjevik, ble tvunget til å lande på Lista, og derfra måtte hun ta buss til Kristiansand.
Evernote

Historie

Programmet ble grunnlagt av Stepan Pachikov (f. 1950). Evernotes nettjeneste ble lansert den 24. juni 2008. I juli 2011 hadde det nådd elleve millioner brukere.

Gratis og betalt versjon

Programmet er hovedsakelig gratis, men i en begrenset utgave i forhold til betalingsversjonen. Forskjellen er blant annet at den betalingsfri nettjenesten har bruksbegrensninger på 60 MB per måned.

Kompatibilitet

Evernote støtter en rekke operativsystem-plattformer (inkludert OS X, iOS , Chrome OS , Android, Microsoft Windows, Windows Phone, Blackberry og webOS) og tilbyr også online synkronisering og backup-tjenester.

Dataregistrering

I tillegg til notatene som blir skrevet fra tastaturet støtter Evernote bildeopptak fra kameraer fra mange forskjellige enheter, og innspilling av talenotater. Evernote kan også benytte berørings- og tabletskjermer med håndskriftsgjenkjenning.
Når rett maskinvare er tilgjengelig, kan Evernote automatisk legge til koordinater til notatene. Brukere av Evernote kan også bruke Twitter til å legge til notater til Evernote.
Samisk Utviklingsfond

Samisk utviklingsfond (SUF) ble etablert i 1975 av norske myndigheter for å fremme tiltak av særlig kulturell, sosial og økonomisk betydning for den samiske befolkning og det samiske bosettingsområdet. Fondet ble styrt og forvaltet av Norsk Sameråd. Etterhvert ble det etablert et eget fagråd for fondet, kalt Samisk næringsråd. Fondet og dets administrasjon ble overført Sametinget i 1989.
Ordningen er formelt sett ikke et fond, men utgjør i dag en del av Sametingets økonomiske virkemiddelordning. De økonomiske rammene for ordningen fastsettes årlig i Sametingets budsjett.

Formål

Gjennom ordningen ytes tilskudd etter søknad til næringsbaserte prosjekter, bedrifts- og produktutviklingstiltak, markedsføringstiltak, investeringer og næringsetablering. Det gis også tilskudd til samiske utmarksnæringer og kompetansehevingstiltak innen utmarksnæringer og tradisjonelle samiske næringer.

Virkeområde (SUF-området)

Ordningens geografiske virkeområde er kommuner og områder nord for Saltfjellet. Følgende kommuner (nord-sør) inngår i området: Sør-Varanger, Unjarga – Nesseby, Deatnu – Tana, Gamvik, Gratangen, Hamarøy, Lebesby, Karasjohka – Karasjok, Porsanger Porsángu Porsanki, Nordkapp, Måsøy, Kvalsund, Loppa, Alta, Guovdageaidnu – Kautokeino, Kvænangen, Gáivuotna – Kåfjord, Storfjord, Lyngen, Sørreisa, Lavangen, Skånland, Tromsø, Evenes, Tysfjord og Narvik.
I tillegg er den samiske befolkningen på Senja og i Lenvik kommune omfattet av ordningen. Det samme gjelder for den samiske befolkningen i sørsameområdet, som gjelder fra kommunene Rana og Rødøy i Nordland fylke og sørover, hele Nord-Trøndelag og Sør-Trøndelag fylker, samt [Engerdal] kommune i Hedmark fylke.
I enkelte kommuner er det bare deler av kommunen som er innenfor ordningens virkeområde. Det gjelder kommunene Alta, Evenes, Hamarøy, Lebesby, Måsøy, Narvik, Nordkapp, Sørreisa, Sør-Varanger og Tromsø.
Abbas III

Biografi

Han var sønn av Tamasp II tilhørende det safavidiske dynasti. Etter at faren var blitt styrtet av Nadir Khan, ble den nyfødte Abbas gjort til nominell shah av Persia den 7. september 1732. Årene 1732-1736 var han offisielt Persias shah. 
Abbas ble styrtet i mars 1736, og Nadir Khan kronet seg selv som Nadir Shah. Dette markerte slutten på det safavidiske dynasti. Abbas ble sendt i fengsel sammen med sin far i Sabzevar i Khorasan.
I 1738 reiste Nadir Shah avsted til Afghanistan og India, og lot sin sønn Reza Qoli Mirza ta seg av styret der hjemme. Etter å ha hørt rykter om sin fars bortgang, forberedte Reza seg på å overta tronen. Mohammed Hosein Khan Qajar, som hadde som oppgave å bevokte Abbas og hans far, advarte Reza at innvånerne i Sabzevar kunne tenkes å stelle i stand et oppfør for å befri Tamasp II dersom de fikk vite at Badir var død. Reza gav aå Mohammed Hosein ordre om å avrette Tahmasp og hans sønner for å forhindre dette. Dette skjedde så, kildene peker mot mai eller juni 1739, eller muligens så sent som i 1740.