Mikael I Komnenos Dukas

Biografi

Mikael ble født rundt 1170 som uekte sønn av sebastokrator Johannes Dukas. Hans besteforeldre på farssiden var Konstantin Angelos og Teodora, datter til keiser Alexios I Komnenos. Mikaels onkel Andronikos var far til de framtidige keiserne Isak II Angelos og Alexios III Angelos. Det er ikke kjent at Mikael selv brukte familienavnet Angelos. Hans fødselsår er ikke kjent, men historikere plasserer hans fødsel omkring 1170. Han nevnes i kildene første gang da hans familie var vertskap for Fredrik I Barbarossa under Det tredje korstog i 1190. Under keiser Isak II rundt 1194-1195 var han guvernør i Mylasa og Melanoudion i Lilleasia. Av ukjent årsak deltok han i en oppstand mot keiser Alexios III sommeren 1201, og han måtte rømme og søke tilflukt hos seldsjukkenes sultan Suleiman II i Rum-sultanatet.
Ifølge Geoffrey av Villehardouin som deltok i Det fjerde korstog som inntok Konstantinopel i 1204, var Mikael tilbake i byen på det tidspunktet. Sannsynligvis kom han tilbake fra eksil da Isak II ble gjeninnsatt som keiser i 1203. Mikael gikk i tjeneste hos Bonifatius av Montferrat som var leder for det fjerde korstog og av latinerne utnevnt til konge av Kongeriket Thessaloniki. Han fulgte med Bonifatius til Thessaloniki i september 1204 som en betrodd medarbeider til Bonifatius, men han forlot raskt Thessaloniki og etablerte seg i Epirus som leder for den greske motstanden mot de latinske korsfarerne.
Mikaels maktovertakelse i Epirus er noe usikker. Ifølge en hagiografi om St. Theodora av Arta som ble skrevet sent i det 13. århundre skal keiser Alexios III ha utpekt Mikael til guvernør i theme Peloponnes og en mann ved navn Senachereim, som var gift med søskenbarn til Mikaels kone, til guvernør i theme Nikopolis i Epirus. Under en lokal oppstand i Epirus ba Senachereim Mikael om hjelp. Mikale kom til unnsetning, men først etter at Senachereim var drept. Mikael, som da var enkemann, giftet seg med Senachereims enke og etterfulgte ham som guvernør i Epirus. Hagiografien er ikke ansett som veldig pålitelig kilde, men på noen punkter sammenfaller den med Villehardouins skrifter. Mikaels rolle på Peloponnes er høyst usikker, men det er spekulert på om Mikael kan være den samme Mikael som ledet de peloponnesiske grekerne i kampen mot korsfarerne i 1205.

Herskeren i Epirus

Fra sitt hovedsete i Árta styrket Mikael sitt herredømme over Epirus og etablerte det som et selvstendig rike mellom det latinske Thessaloniki, Bulgaria, Serbia og de venetianske besittelsene i nordvest. Han er i ettertid gitt tittelen «despot», men moderne historieforskning mener at verken han eller hans halvbror Teodoros Komnenos Dukas benyttet denne tittelen. Despotatet Epirus og despot ble sannsynligvis benyttet fra 1230-årene under etterfølgeren Mikael II Komnenos Dukas, og da først i vesteuropeiske kilder.
Epirus ble under Mikaels styre et tilflukssted og et motstandssenter mot de latinske korsfarerne. Ifølge noen kilder skal Mikael ha ledet kamper mot korsfarerne på Peloponnes, mens andre kilder hevder at han innledet forhandlinger med pave Innocens III, og fått istand avtaler med Venezia og Det latinske riket i Konstantinopel. Under forhandlingene med pavekirken skal han ha lagt fram forslag om en gjenforening av den ortodokse og den katolske kirke. Kirkesamfunnene hadde vært splittet siden det store skisma i 1054.

Frikjøpet av Alexios III

Mikaels tidligere allierte fra Konstantinopel, den tidligere keiser Alexios III Angelos, var i 1205 tatt til fange av Bonifatius av Montferrat i Thessaloniki. Da Mikael ble kjent med dette, betalte han løsepenger til Bonifatius for å få Alexios og hans kone frigitt og sendt til Àrta i Epirus. Alexios ble ikke lenge der, for han ønsket å overta makten i Keiserriket Nikea hvor hans svigersønn Teodoros I Laskaris var keiser. Alexios allierte seg med seldsjukkenes sultan Kaykhusraw I og dro mot Nikea i 1211. Alexios led et totalt nederlag. Kaykhusraw I ble drept og Alexios III ble tatt til fange og satt i kloster hvor han døde senere samme år.

Ekspansjon

I 1210 mente Mikael at han hadde militærstyrke nok til, sammen med Bulgaria, å angripe det lombardiske styret i Thessaloniki. Han benyttet muligheten da Konstantinopels keiser Henrik I av Flandern forberedte et angrep på Nikea. Henrik endret imidlertid sine planer og gikk mot Thessaloniki. Mikael skiftet etter hvert side og allierte seg med Henrik for å unngå at Thessaloniki falt i bulgarernes hender. I 1212 overtok han makten i Thessaloniki, og i løpet av 1213-1214 også andre områder som var under venetiansk kontroll, blant annet øya Korfu.

Mikaels død og ettermæle

Kort tid etter, i 1215, ble han drept av ukjente gjerningsmenn under et attentat, og han ble etterfulgt av sin halvbror Teodoros Komnenos Dukas. Han hadde bare en mindreårig sønn (Mikael II Komnenos Dukas), og hans halvbror Teodoros Komnenos Dukas overtok makten. Han hadde vært i tjeneste hos Teodoros I Laskaris i Keiserriket Nikea, men ble hjemkalt for styrke lederskapet i Epirus. Han sendte imidlertid sin mindreårige nevø og hans mor i eksil til Peloponnes. Teodoros ledet riket med stor styrke, og underla seg Thessaloniki hvor han også ble kronet til keiser i 1224. I 1230 ble Teodoros slått av bulgarerne og tatt til fange. Dette ga Mikaels sønn Mikael II mulighet til å komme tilbake til Epirus og overta sin fars rike.
Mikael skapte riket Epirus og grunnla Komnenos-Dukas-dynastiet som hadde makten i riket fram til 1318 da den italienske Orsini-familien overtok. Medlemmer av familiedynastiet innehadde også keisermakten i Thessaloniki fra 1224 til 1246.
Mikael I var en populær hersker. Biskop Johannes Apokaukos i Nauoaktos (i Epirus) hyllet Mikael som «en ny Noah som skapte et tilfluktssted for flyktingene fra den latinske katastrofen».