Pinsebevegelsen i Sverige

Pinsebevegelsen i Sverige (Pingströrelsen) hadde sin begynnelse i 1906, som en karismatisk vekkelse. Den var en del av den større pinsevekkelsen, som hadde sitt utspring i USA. Men den ble snart etablert som en bevegelse med flere menigheter over hele Sverige. I 2004 hadde pinsebevegelsen i Sverige omtrent 500 menigheter og ca. 90 000 medlemmer.
Til å begynne med var den svenske pinsebevegelsen stemplet som sekt. Etterhvert ble sektstempelet borte, dette skjedde særlig på slutten av 1950-tallet og under den karismatiske vekkelsen på 1960 og 1970-tallet. I dag er pinsebevegelsen akseptert som et trossamfunn.

Bakgrunn

Åndsdåpen (dåpen i Den hellige ånd) fikk en radikal oppvåkning på begynnelsen av 1900-tallet. Den 1. januar 1901 falt Den hellige ånd på Agnes Ozman, og noen dager senere på predikanten og metodistpastoren Charles Parham. 
Men det var i 1906 at pinsekraften og dåpen i Den hellige ånd virkelig fikk en verdensvid gjennombrudd ved vekkelsen i Azusa street, Los Angeles. Den afroamerikanske pastoren William J. Seymour startet vekkelsesmøtene i april 1906 under navnet Apostolisk trosmisjon der tusener opplevde åndsdåpen.  Pinsebevegelsen er en del av den større pinsevekkelsen. 
Pinsevekkelsen skilte seg fra andre frikirker ved å vektlegge de åndelige nådegaver (åndelige gaver). Tungetale, som regnes som en kommunikasjon mellom Gud og mennesket (bønn i ånden). Navnet Pinsebevegelse kom naturlig, som følge av at tungetalen var sentral i pinsevekkelsen. Det var i den første pinsen, etter Jesus Kristus himmelfart,  at Den hellige ånd falt på apostlene.  
Pinsevekkelsen er  blant  verdens raskest voksende religiøse bevegelser og det er anslått at det er 600 millioner medlemmer i verden.

Organisasjon

Pinsebevegelsen er et organisert samarbeid mellom selvstendige frikirkelige menigheter, en del av den større pinsevekkelsen.  Helt til å begynne med var pinsebevegelsen og pinsevekkelsen to sider av samme sak. I dag er det etablert mange, litt ulike, retninger, menigheter og samfunn av «pinsevenner».  Hver pinsemenighet (pinsekirke) er selvstendige kirkesamfunn (trossamfunn), og er ikke underlagt noen overordnet biskop, stiftelse eller organisasjon.  Den lokale menighet har vanligvis egne prosjekter lokalt og internasjonalt. Men alle menigheter deltar frivillig i bevegelsens fellesforetak.
Medlemmer opptas i den lokale menighet gjennom dåpen (troende dåp), men det er fri adgang for ikke-døpte. Det er barnevelsignelse, dåp ved full neddykking i vann, på den døptes personlige bekjennelse av tro på Jesus Kristus.  Menighetene utfører vielse og begravelse. Barne- og ungdomsarbeide er vanlig i de enkelte menigheter. 
Økonomien kommer fra medlemmenes gaver og bidrag. Ledelse av den enkelte menighet kan være lokalt forskjellig, men består ofte av forstander, et eldsteråd og menighetens medlemmer (medlemsmøte).  Den daglige ledelsen utgjøres av forstander og eldsterådet i fellesskap.
Møtene (gudstjenesten) kan foregå på forskjellige måter, men forbildet ligger hos gudstjenestepraksisen i den tidlige nytestamentlige menighet. Møtene preges av forkynnelse, et rikt musikkliv og bønn.  Segertoner er pinsebevegelsens sangbok.
Pinsebevegelsen er kjent for sitt store misjonsengasjement  og humanitære hjelpearbeid, særlig i den tredje verden. Hjelpearbeidet skjer i samarbeid  med svenske SIDA.