Giovanni Paisiello

Liv

Paisiello skulle opprinnelig studere rettsvitenskap og tok derfor et forstudium i jesuittkollegiet, men i en alder av 13 år begynte han på konservatoriet Sant' Onofrio i Napoli. Lærere var Francesco Durante, Carlo Cotumacci og Girolamo Abos.
Etter å ha skrevet flere messer, oratorier, salmer og andre verk, forsøkte Paisiello seg på dramatisk musikk. Med det dramatiske Intermezzo, som han fikk oppført ved konservatoriet i 1763, avslørte han sitt talent for opera buffa. Han ble hurtig etterspurt på operascenene og fikk oppført tre operaer i Parma, to i Bologna samt ytterligere noen i Firenze, Modena og Roma. Først da han fikk suksess med L'idolo Cinese i Napoli 1767 (her hadde Niccolò Piccinni vært toneangivende), ble han regnet blant Italias fremste komponister. Han startet nå opp en så vellykket virksomhet som operakomponist at han etter få år ikke hadde andre konkurrenter enn Domenico Cimarosa i Europa.
I 1776 inviterte tsarina Katarina II av Russland ham til St. Petersburg, og utnevnte ham til kapellmester og inspektør ved begge de italienske operaene. Han ble her til 1784 og skrev ni nye operaer, blant annet den kjente «Barbereren fra Sevilla» etter en komedie av Beaumarchais. Under hjemreisen skrev han i Warszawa et Te Deum og oratoriet La Passione di Nostro Signore Gesù Cristo etter en libretto av Pietro Metastasio på oppfordring av den polske kongen. I Wien skrev han på oppdrag av keiser Josef II tolv symfonier (ouverturer) og operaen Il Re Teodoro in Venezia etter en libretto av Giovanni Battista Casti.
Paisiello ble en tid i Wien, og traff i 1784  Mozart for andre gang. Vel tilbake i Italia slo Paisiello seg ned i Napoli og ble leder for kong Ferdinand IVs hoffkapell. Da revolusjonen brøt ut i 1799 holdt han seg på god fot med den republikanske regjeringen og beholdt kapellmesterposten, nå som direktør ved nasjonalmusikken. Dermed falt han i unåde hos kongen da denne etter to år vendte tilbake til makten, og måtte vente en stund til han ble tatt til nåde igjen. 
I 1802 ble Paisiello på oppfordring av Napoleon leder og organisator av den kommende keiserens kapell i Paris. Operaene til Paisiello fikk liten suksess i Paris, og han vendte derfor tilbake til Napoli året etter. Joseph Bonaparte og Joachim Murat gjeninnsatte ham i sine tidligere poster, men han var nå ute av stand til å møte kravene til nye ideer. Bonapartenes makt var begynte å svinne hen, og dermed var det slutt på de gode tidene for Paisiello. Konas død i 1815 var et hardt slag for ham og helsa ble raskt dårligere, samtidig som intriger og nyere komponisters popularitet var en kilde til bekymringer. Han døde under fattige forhold 5. juni 1816.

Musikk

Paisiellos operaer er kjent for sine vakre melodier og dramatiske slagkraft, og han er slik sett en typisk representant for den napolitanske skole.  Han mestret alle teknikkene som skulle til for å lage en god opera, og dette gjorde verkene hans populære over hele Europa. Den mest kjente melodien han skrev var «Nel cor più non mi sento» fra operaen La Molinara som Beethoven udødeliggjorde ved å komponere et sett variasjoner over. 
Paisiello var hovedsakelig operakomponist, og instrumentalverkene er også preget av sangbare melodier samtidig som de mangler den sofistikerte kontrapunktikken og motiviske bearbeidelsen man finner i Haydn and Mozarts verk. Likevel kan man finne et veldig drama og store tematiske kontraster i verkene hans, for eksempel Pianokonsert nr. 4 i g-moll.

Verk

Paisiello skrev over 100 operaer, et pasjonsoratorium, en julepastorale, to rekviem, tre store orkestermesser, ca 30 mindre firstemmige messer og en dobbelkorig Te deum. I tillegg komponerte han en del instrumentalmusikk: seks klaverkonserter, seks strykekvartetter, en sonate, en harpekonsert og tolv orkestersymfonier.

Diskografi

Overtures and Symphonies. Orchestra della Svizzera italiana. Dynamic, Genova 2001 (CDS 376).