google/wiki40b huggingface dataset:
Tuft stavkirke

Tuft stavkirke stod litt nord for dagens Tuft kirke, i utkanten av Hvittingfoss i Sandsvær (nå i Kongsberg kommune). Dagens kirke står på en slette som tidligere var ekserserplass, rett i sørkant av den gamle kirkegården, på grunn fra Tuft nedre (gnr. 5).

Historie

Kirken dateres til rundt 1200 på grunnlag av to bevarte portaler i Oldsaksamlingen. Prestbol (præstar a Tuft) er omtalt i 1366, altså like etter Svartedauden, og dessuten i Biskop Eysteins jordebok i 1395, så det er kanskje uriktig slik det ble hevdet på slutten av 1700-tallet at kirken ble liggende øde etter Svartedauden. Det ble imidlertid gjort flere forsøk på å nedlegge kirkestedet etter reformasjonen. I 1624 forekommer en brevveksling mellom kongen på den ene siden og biskopen og stattholderen på den andre, der kongen den 4. august skriver: ... Thurfft Annex, liggendes under Sandshverv Hovedkirke, bekvemmeligen kan afskaffes og Bønderne en af de andre tvende forne Sandshverv Hovedkirkes Annexer at kunde underlægges; thi beder vi eder og ville, at I det saaledes forordner, at forne Thurfft Annex afskaffes og de 9 Bønder, som hertildags til forne Annex ligget haver, heretter under Commenes Annex maa lægges . . .». I 1629 ble så kirkeklokkene overført til Komnes kirke, og døpefonten gikk samme vei. I 1639 fikk imidlertid Komnes ny døpefont etter at den fra Tuft var tilbakeført dit. Biskopen hadde i mellomtiden besluttet at kirken skulle tas i bruk igjen, trolig etter protester fra menigheten. Protester ble det også ved nedleggingsforslag i 1770-årene og på 1800-tallet.

Kirkebygg

Hovedkilde til kirkens utseende er måleskisser utført av arkitekt Christian Christie samt nevnte portaler. Ellers forekommer eldre besiktigelsesrapporter. Christie beskriver en enkel, enskipet langkirke der skipet måler ca. 11,55 m x 5,05 m. Det tilnærmet kvadratiske koret hadde på Christies tid samme bredde som skipet, men Christie påpeker at det opprinnelig var smalere. Sigrid og Håkon Christie anslår i «Norges kirker» at koret opprinnelig var ca. 2,90 m bredt. Det antas at det fikk samme bredde som skipet en gang i middelalderen, men dette er ikke sikkert kjent. Sammenstillingen av tegninger hos Nicolay Nicolaysen, som publiserte Christies tegninger, har forledet bl.a. Lorentz Dietrichson til først å anta at Tuft var en midtmastkirke.
Etter utvidelsen skal kirken ha hatt svalganger langs alle fire vegger. Disse var skrøpelige på 1600-tallet og antas å ha blitt revet i 1699, da kirken i stedet fikk våpenhus foran vestportalen. Den hadde takrytter midt på mønet. Kirken ble revet da dagens kirke ble oppført i 1880.

Bevarte gjenstander fra stavkirken

Christie beskrev tre portaler: vestportal og sydprotal i skipet og sydportal i koret. Vestportalen er oppbevart i Oldsaksamlingen, der også to vangeplanker og en overliggerplanke fra skipets sydportal befinner seg. Vestportalen har dyre- og rankeornamentikk og føyer seg inn i telemarkstradisjonen. Døpefonten fra kirken er å finne i Drammens Museum. Det finnes også en kirkemodell med korsarm på den ene siden.
Støttevev

Støttevev (eller bindevev) knytter sammen, støtter og beskytter kroppens organer. Selve cellene er omgitt av intercellulær substans og sterke proteinfibre som begge blir laget av cellene. Det finnes flere typer binde- og støttevev: beinvev, bruskvev, bindevev og fettvev. Bindevev skiller seg fra epitel ved at de ulike formene for bindevev blir kategorisert på bakgrunn av intercellulærsubstansens sammensetning, ikke sammensetningen av celler i vevet.

Intercellulær substans

Intercellulærsubstansen i bindevev består av grunnsubstans og fiber

Grunnsubstans

Grunnsubstansen består hovedsakelig av vann, salter og såkalte Proteoglykaner. Disse er lange polysakkarider (glykosaminoglykaner) som er bundet til proteiner. Proteoglykankompleksene griper delvis inn i hverandre og danner en stabil, gel-lignende struktur. Sure polysakkarider binder positive ioner og vann, og danner en diffusjonsvei for gasser og vannløselige stoffer. Dessuten gir de vevet en viss trykkfasthet, dvs. evne til å motstå deformasjon som følge av trykkrefter.

Fiber

Bindevev har tre hovedtyper av fiber: kollagene, retikulære og elastiske

Kollagenfibre

Kollagenfibre utgjør mesteparten av bindevevets strukturelle komponent. Det finnes 25 typer, hvorav omtrent 90% av kollagenet i kroppen er type I. Kollagenfibre kjennetegnes ved stor strekkfasthet, dvs. at de i stor grad kan motvirke strekk. Defekter i kollagenproduksjon kan gi utslag som hyperelastitet, som ved Ehlers-Danlos' syndrom

Retikulære fibre

Retikulære fibre består også av kollagen, men disse er mye tynnere og mindre strekkfaste. De består hovedsakelig av kollagen type III. Retikulære fibre har i hovedoppgave å danne et støttende rammeverk for det cellulære innholdet i ulike vev/organer. Disse fibrene er konstruert slik at vevet blir åpent og fritt for diffusjon.

Elastiske fibre

De elastiske fibrene består av elastin, et elastisk protein hvis hovedoppgave er å la vevet returnere til sin opprinnelige form etter mekanisk strekk. Nedbrytning av elastin i lungevevet er hovedårsaken til lungeemfysem som, sammen med kronisk obstruktiv bronkitt, går under samlebetegnelsen KOLS
Fylkesvei 8030

Fylkesvei 8030 går mellom Stallogargo og Storbukt i Kvalsund kommune. Veien er 4,7 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 133.
Ruben Wagnsson

Virke

Wagnsson studerte litteraturhistorie, filosofi, pedagogikk og nordiske språk ved Lunds universitet, der han i 1916 ble fil. kand. Han hadde da tilbrakt et år ved Växjö folkskoleseminarium. Etter dette arbeidet Wagnsson som lærer i folkeskolen. Ved siden av læreryrket var han også aktiv som journalist. Han var fra 1920 til 1923 redaktør i Oskarhamns-Posten.
Alt som ung var han aktiv sosialdemokrat. I 1922 ble han innvalgt i Riksdagens andrekammer. Han ble valgt til førstekammeret i 1928. Wagnsson satt i riksdagen til 1947. Fra 1932 til 1936 var han medlem av partistyret i Sveriges socialdemokratiska arbetareparti.
Wagnsson ble også med i fagforeningsaktivitet og fikk i 1926 verv i Sveriges Allmänna Folkskollärarförening (SAF), der han i 1933 ble leder. Fra 1937 til 1947 var han leder i Tjänstemännens Centralorganisation (TCO).
I 1935 ble han undervisningsråd i Folkskoleöverstyrelsen. Etter at han forlot riksdagen, var Wagnsson landshövding i Kalmar län fra 1947 til 1958.
Wagnsson var også avholdsmann og aktiv i avholdsbevegelsen. I 1929 ble Wagnsson leder for IOGT i Sverige, en post han hadde til 1942. Fra 1947 til 1966 var han internasjonal IOGT-leder.
Under andre verdenskrig var Wagnsson med i den antinazistiske gruppen Tisdagsklubben. Han engasjerte seg for Norges sak, også i riksdagsdebatten, der han ved et tilfelle i 1941 fikk sin støtte sensurert fra avisreferatene. I 1942 ble han leder i arbeidsutvalget i Svenska Norgeshjälpen. Wagnsson var med i Samfundet Nordens Frihet, der han var styremedlem fra 1941 til 1945.
I 1969 utga han sine memoarer med tittelen Många järn i elden.

Utmerkelser

Wagnsson mottok Kong Gustaf Vs 90-årsmedalje. For sin innsats for Norge ble han tildelt storkors av St. Olavs Orden og Haakon VIIs Frihetskors. Han mottok også Kong Christian Xs frihetsmedalje, den britiske King's Medal for Service in the Cause of Freedom, storkors av Forbundsrepublikken Tysklands fortjenstorden, Det jugoslaviske flaggs orden, samt medaljer fra svensk og bulgarsk Røde Kors.
80. motoriserte infanteribrigade

80. motoriserte infanteribrigade, også kalt «arktisk brigade», er en del av kystforsvaret til Nordflåten, men også et manøverelement til 14. armékorps. Brigaden ble formelt satt opp 31. desember 2014, og er fredstidslokalisert til landsbyen Alakurtti i Murmansk oblast nær Kandalaksja og grensa til Finland.

Oppgave

Brigadens oppgave er å holde kontroll på russisk territorium fra Murmansk til Nysibirøyene i samarbeid med luftlandestyrkene og marineinfanteriet. Brigaden øver stadig på og ved øyene langs nordøstpassasjen og på Tajmyr.

Historie

Frem til 1997 var 54. motoriserte infanteridivisjon forlagt til området, men ble da omdøpt til 62. motoriserte infanteribrigade.  I 1998 ble denne brigaden redusert til 35. Våpen- og materiellbase, som i sin tur ble nedlagt i 2007.

Våpen og materiell

Basismateriell for transport av infanteri er transportpanservognen MT-LBV, beltevognene DT-10 og DT-30, terrengkjøretøyene TM-140A og TREKOL-39294, samt snøskutere,
Nicolaus Maass

Nicolaus Maass (født ca. 1550, død i august 1615) var en orgelbygger som virket i blant annet Stralsund og i Danmark. 
Navnet kunne tyde på at han stammet fra Nederlandene, men fødested og foreldre er ikke kjent. Senest fra 1582 var han en aktiv orgelbygger i Vorpommern, hvor han manifesterte seg som en av fagets førende mestre. En arvesak kan tyde på at han har hatt familie i Stralsund. 
1592 fikk han borgerrett i byen, men i 1603 valgt han allikevel å slå seg ned i København. Her fikk han tittel av kongelig majestæts orgelmager, og etterfulgte således Hans Brebus i rollen som hoffets faste orgelbygger. Et av hans praktverker kan ses i Nikolai kirke i Flensborg. Et annet var det berømte positiv sølvorgelet fra Frederiksborg slottskirke, som ble rikt dekorert i Hamburg.  
Maass døde i august 1615, mens han arbeidet med det store orgel til Frederiksborg slottskirke. Hans tidligere elev Johan Lorentz bygget orgelet ferdig.
Maass var gift med Anne Pedersdatter.
The Walking Dead (TV-serie)

Handling

Basert på tegneserien med samme navn, forteller The Walking Dead historien om en liten gruppe overlevende som bor i kjølvannet av en zombieapokalypse. Mesteparten av historien foregår i Atlanta-storbyområdet og deretter rundt landskapet i nordlige Georgia, hvor de overlevende søker etter en trygg havn unna horder av "vandrere" (som zombier kalles i showet), som fortærer alt levende de fanger, og hvis bitt er smittsomt for mennesker. Handlingen er fokusert primært på de dilemmaene gruppen står overfor da de sliter med å balansere sin menneskelighet med deres overlevelse mot zombiene, og senere, hvordan de takler at gruppemedlemmer blir drept og avtale med andre overlevende de møter, hvorav mange er svært farlige.
Gruppen ledes av Rick Grimes, som var en sheriff før apokalypsen. Overalt møter de horder av zombier, fiendtlighet fra andre overlevende, problemer innad i gruppen og andre utfordringer den apokalyptiske tilstanden medfører.

Sesong 1

Sheriffen Rick Grimes blir skutt under en skuddveksling og havner i koma. Når han våkner, oppdager han at sykehuset er forlatt og ødelagt. En global epidemi er brutt ut og har gjort størstedelen av befolkningen til zombie-lignende skapninger. Han kommer seg hjem men finner huset sitt tomt. Et par overlevende han møter forteller ham om katastrofen og sender ham mot byen Atlanta, som skal være beskyttet av militæret. Når Rick ankommer byen finner han ut at dette ikke lenger er tilfellet, og må søke tilflukt fra zombiene i en forlatt stridsvogn. Gjennom radioen i stridsvognen får han kontakt med en annen overlevende, Glenn. Han leder Rick til gruppen sin som leter etter forsyninger. De kommer seg til slutt ut av byen og tilbake til en leir hvor Rick finner sin kone og sønn. Leiren er dessuten ledet av Ricks gode venn og tidligere kollega Shane Walsh. 
Etter et fatalt zombieangrep på leiren bestemmer de seg for å finne et tryggere tilfluktssted og drar mot en forskningslab tilknyttet Smittevernsinstituttet i utkanten av Atlanta. Når de kommer dit finner de bare èn gjenlevende forsker, Dr. Jenner. Han gir gruppen ny informasjon om epidemien og tillater dem å være i laben sammen med ham. Til slutt avsløres det at hele laben vil selvantenne og eksplodere som en følge av mangel på viktig drivstoff. Gruppen klarer akkurat å unnslippe med unntak av et medlem og Dr. Jenner, som ikke lenger ser noen grunn til å leve. Sesongen avsluttes med at resten av gruppen kjører vekk fra de brennende ruinene av laben.
Europavei 18s historie i Vestfold

Dette er en oversikt over historien til europavei 18 (tidligere riksvei 40) gjennom Vestfold. Oversikten er ikke komplett, men er ment å gi et bilde av utviklingen av veien. Se hovedartikkelen om europavei 18 i Norge for oversikten over kommuner og knutepunkter.

Navn

Veien har hatt mange navn, offisielle og uoffisielle, som Kongeveien, Postveien, Raveien, Grevskapsveien, Den jarlsbergske hovedvei, Vestlandske hovedvei og Sørlandske hovedvei. Mellom 1928 og 1965 het den Riksvei 40, og deretter ble den klassifisert som Europavei nr. 18.
Tormod Morset

Kurer og agent under 2. verdenskrig

Fra sommeren 1942 tok Tormod Morset på seg en rekke farlige oppdrag, blant annet som kurér med post og radiosendere mellom svenskegrensen og Selbu og Trondheim.
1. mars 1943 slo Gestapo og Rinnanbanden til mot Morset-familiens hjemgård Kleset i Selbu, og hele familien måtte flykte. Angriperne var først og fremst ute etter å arrestere nettopp Tormod, som de hadde funnet ut drev med illegal virksomhet.
Tormod Morset kom seg til Sverige over fjellet, og fortsatte med motstandsarbeidet. Han lærte opp nye kurerer og etterretningsfolk, og bygde også opp etterretnings- og postruter mellom Trondheim og Stockholm over Selbu og Tydal. Han deltok også i forarbeidet til sabotasjeaksjoner mot Thamshavnbanen og bygde opp motstandsnettverk i området. 
6. juni 1944 ble han fløyet (fra Sverige) til Skottland, og han gjennomførte kurs/utvelgelsesprosess på Isle of Man, før han fikk beskjed 27. juni 1944 om at han var blitt tatt ut til tjeneste i Secret Intelligence Service
.
I oktober 1944 hoppet han i fallskjerm over Gauldalsfjellene sammen med Karl Johan Breida fra Trondheim. De to agentene etablerte en etterretningssentral like ved heimgården Kleset i Selbu, hvor det nå var nazister som holdt til. Etter hvert flyttet de operasjonssentralen til Kalvsjøbua, som ligger i Bringenfjellet. Herfra sendte de rapporter til England om trafikken på Trondheim havn, alle transporter av militær art over Trondheim jernbanestasjon og tyskernes disposisjoner ved ubåtbasen på Persaunet.
Tormod Morset var fenrik i de norske styrkene etter krigen, men valgte å ikke satse på noen militær karriere. I juli 1945 ble han dimittert og reiste tilbake til Selbu. Han vitnet i rettssaken mot Henry Rinnan i Frostating lagmannsrett, som pågikk i fem måneder i 1946.

Engasjement for skog og politikk

Etter krigen ble han bonde på Kleset, og hadde en lang rekke tillitsverv, blant annet formann i Selbu skogeierlag, styremedlem i Sør-Trøndelag skogeierlag og formann i Sør-Trøndelag skogselskap.
Han var også formann i den såkalte sliperikomiteen som ble en forløper til Norske Skog.
Han satt i hovedstyret for Statens Landbruksbank i seks år. Tormod Morset var også formann i Sau- og geitavlslaget i Sør-Trøndelag. I tillegg var han formann i Selbu Venstre, og satt tre perioder i kommunestyret, samt en periode i formannskapet. Ved stortingsvalget i 1965 stilte han til valg for Sør-Trøndelag fylkes venstrelag, og sto som nummer fem på lista. I 1969 stilte han også som kandidat, og sto da som nummer fire på lista.
Tormod Morset var også foreleser for rekruttene på Værnes i mange år.
Hans Rotmo skrev sangen «Tormod Morset» som ble utgitt på albumet Spællet om Trøndelag i 1979.
I 2013 satte Elisabeth Matheson opp forestillingen Snømørkt i Selbu kirke delvis basert på Per Hanssons bok.
Hordamuseet

Hordamuseet ligger på Stend i Fana bydel i Bergen kommune. 
Museet består er et friluftsmuseum med en bygningshistorisk avdeling og faste og skiftende utstillinger i et nyere museumsbygg. Bygningshistorisk avdeling er tenkt som et vestlandsk kulturlandskap fra tiden 1850–1950. Museet ønsker å vise bygningsforholdene slik de kan ha vært i Nord- og Midthordland på 18- og 1900-tallet med bostedhus, løe med flor, eldhus, kvernhus, stabbur, naust, stølsbygninger, skole, krambu og post.
Ved siden av museets basisutstilling om fiskerbondens liv, har museet også et bygningsanlegg på Fanafjellet med et stølsmiljø.
Hordamuseet er en del av Bymuseet i Bergen.
Jernbane i Armenia

Jernbanen i Armenia har vært operert av det nasjonale jernbaneselskapet, Armensk jernbane. Jernbanenettet er 845 km langt, og sporvidden på det elektrifiserte anlegget er 1 520 mm. Det benyttes likestrøm med en spenning på 3 kV.
Nettet har forfalt kontinuerlig siden Sovjetunionens sammenbrudd. Ifølge Verdensbanken, har landets jernbaneanlegg et dramatisk behov for investeringer, inkludert utskifting av rullende materiell, rehabilitering av hovedlinjen mellom Jerevan og grensen til Georgia, fornyelse av det elektriske anlegget og fornyelse av broer. I dag er jernbanen sen og upålitelig, og trafikkvolumet er lavt sammenliknet med europeiske land med tilsvarende nett. I 2004 var godstransporten på totalt 2,6 millioner tonn og antallet passasjerer 0,85 millioner.

Konsesjonsutlysning og -tildeling

I 2007 inviterte regjeringen til anbudskonkurranse om en 30-årig konsesjon til å modernisere og drive jernbanen i Armenia, og forventet å inngå en kontrakt i 2008. Det indiske selskapet RITES og det russiske, stateside jernbaneselskapet (RŽD/RZD) var kvalifiserte, men RITES trakk seg. RZD hadde derfor det eneste tilbudet, og har opprettet datterselskapet Sør-kaukasiske jernbaner (SKJ) for å drive jernbanen i Armenia. Konsesjonsavtalen hadde en ramme på 30 år, med rett til forlengelse for ytterligere 20 år etter de første 20 års drift. Virksomheten startet offisielt 1. juni 2008 og samme dag overtok SKJ 2 000 godsvogner, 58 passasjervogner, 85 lokomotiver og 30 elektriske sporvogner fra det armenske jernbaneselskapet. Alle de 4.300 medarbeiderne fortsatte i sine stillinger.
Khalid A. Al-Falih

Liv og virke

Al-Falih studerte maskinbygg ved Texas A&M University og tok i 1982 ved King Fahd University of Petroleum and Minerals graden Master of Business Administration. Fra 1979 arbeidet han for det saudi-arabiske oljeselskapet Saudi Aramco og gjorde rask karriere. I juli 1999 ble han president for Petron Corporation, en Joint Venture med Saudi Aramco og Philippine National Oil Company. Allerede i september 2000 var han tilbake i Saudi Aramco og ble i 2001 stedfortredende formann for avdelingen Gas Ventures Development and Coordination. I oktober 2004 ble Al-Falih medlem av styret for Saudi Aramco og formann for South Rub' al-Khali, en Joint Venture med Shell, Total og Saudi Aramco. I 2007 ble han Executive Vice President of Operations.
Den 1. januar 2009 etterfulgte Al-Falih Abdullah S. Jum'ah som CEO for selskapet.
Al-Falih er gift med Najah Al-Garawi og bor med familien i Dhahran.
Haplogynae

Anatomi

Gruppen er karakterisert ved at hunnene har enkle kjønnsorganer, med en enkel kjønnsåpning og en felles parrings- og eggleggingskanal. Hannens parringorganer (omdannede pedipalper) er også forholdsvis enkle. Haplogynae er små til middelsstore edderkopper. Edderkoppene i denne gruppen kan kjennes på at de bare har seks øyne, med unntak av noen få som har åtte, fire, to eller ingen øyne.

Levevis

Haplogynae er alle rovdyr som lammer byttet med gift, men utover dette viser de stor variasjon i levesett. Disse edderkoppene lager gjerne forholdsvis uryddige fangstnett som bytter mer eller mindre snubler inn i.
Kjøbenhavnsposten

Kjøbenhavnsposten var en dansk avis som kom ut i perioden 2. januar 1827 – 31. mars 1859.
Avisen ble utgitt av Andreas Peter Liunge og var en fortsettelse av avisen Aftenblad og Nyt Aftenblad som utkom 1822–1826. Fra å være et blad som primært var opptatt av kulturstoff ble det i 1830-årene omformet til å bli den borgerlige demokratiske opposisjonens mest radikale organ. 
Fra 1835 ble Kjøbenhavnsposten utgitt av Liunge i sammen med Jens Finsteen Giødwad og Orla Lehmann og bladets linje var på dette tidspunktet tilpasset den nasjonalliberale partilinjen. Bidragsyterne til bladets spalter var i denne perioden bl.a. Anton Frederik Tscherning og Abraham Wessely. På dette tidspunktet hadde avisen sitt største opplag med bl.a. 1000 abonnenter og utkom fra 1. september 1835 alle ukens dager på kvelden (på søndager med Søndagsposten, som opphørte 1844).
I 1839 gikk Giødwad, Lehmann og en rekke av bladets faste skribenter over til Fædrelandet, og Kjøbenhavnsposten endret seg under Johan Peter Martin Grünes ledelse til å bli av nærmest sosialistisk observans, «Organ for det extreme Democratie» som ofte kom i skriftlig konflikt med de tidligere medarbeiderne i Fædrelandet såvel som med loven. 
Fra 1849 skiftet Grüne igjen  partilinje og bladet ble etter hvert til organ for den reaksjonære rojalismen som bekjempet den nye demokratiske grunnloven.
Bert-serien

Bert-serien er en serie ungdomsromaner i dagboksform av de svenske forfatterne Anders Jacobsson og Sören Olsson, utgitt 1987-1999, samt en ny serie fra 2005. Hovedpersonen er Bert Ljung, som liker jenter, spiller fotball og bas i rockebandet Heman Hunters. Bert-serien utspiller seg i Öreskoga, en fiktiv by i Sverige som kombinerer forfatternes hjemmebyer Örebro og Karlskoga.
Bert har også blitt TV-serie, film og tegneserie.

Hovedfigurer (gamle serien)

Torleif Andersson spiller fløyte i Heman Hunters. Han liker klassisk musikk. Flytter senere fra Öreskoga.
Ida Gunnarsson er ei jente i klassetrinnet over Bert. Bert liker henne, men ikke at hun røyker.
Paulina Hlinka er ei jente som kommer fra Tsjekkoslovakia. Bert liker henne i sluttet af 6. klassetrinnet-starten af 7. klassetrinnet. Hun danser jazzballett på Berts moster Lenas dansinstitue.
Erik «Lill-Erik» Linstett spiller trekkespill og trommer i Heman-Hunters.
Bert Ljung er hovedpersonen. Han skriver dagbok.
Rebecka Molin er ei jente i Berts skole. Bert liker henne i Berts dagbok.
Nadja Nilsson er ei jente som spiller fiolin. Bert liker henne. Hennes brødre Roffe, Ragge og Reinhold er raggare som Bert frykter. Hennes brødre kjører Amazon gjennom byen om kveldene. Nadja Nilssons far er kusine med Paulinas mor. Nadja er født på høsten i Värmland, og bor med sin mor i en hytte.
Emilia Ridderfjell er ei jente med som har gode resultater i skolen, oppfører seg bra og er fra «finere» familie, hvis foreldre er lege. Bert kjenner henne fra 1. klassetrinn, men snakker bare én gang med henne i 3. klasse, da han beklager at han ved et uhell slår en bordtennisball som slår ut tannregulering en hennes, innen han begynner å like henne i 7. klasse. Guttene i Berts klasse synes at at hun er er feig. I tegneserien medvirker også hennes kusiner Antonia Ridderfjell og Lovisa.
Klas «Klimpen» Svensson er en gutt som mobber andre, som Bert som har briller. Flytter til Motala etter 5. klasse.
Åke Nordin er Berts venn. Gutt som liker naturvitenskap, og gjør eksperiment på sin lillesøster Doris. Hans mor døde da han var syv. Hans far senere funnet en ny kvinne, Hillevi, med norske slektninger.
Kanifing

Kanifing er en by i Banjulområdet i Gambia. Byen ligger nær Serrekunda, landets største by.
Kanifing er også et av de to distriktene i hovedstadsområdet Greater Banjul Area (Banjul Division). Det ene distriktet er Banjul selv, det andre er Kanifingdistriktet der også Serrekunda inngår.

Kommunikasjoner

Kanifing ligger på veien mellom det sentrale Serrekunda og hovedstaden Banjul. Veien er også kjent som "Serrekunda-Banjul Highway".

Økonomi og arbeide

Kanifing er Gambias sentrum for økonomi og selskaper. Her er blant annet Gambias tv- og radiosalskap Gambia Radio & Television Services.
Brebes

Brebes er en by i provinsen Midt-Java på Java i Indonesia. Befolkningen anslås (2005) til 186 900.
Daddelvedtak

Daddelvedtak, også kalt daddelvotum eller kritikkvedtak, er den sterkeste formen for kritikk som Stortinget kan avsi overfor en statsråd uten å fremme mistillit.
Ordet kommer fra verbet «å dadle» («kritisere», «klandre», «irettesette» og skriver seg fra tysk Tadel i betydningen «mangel» eller «skyld» og på tysk heter det tadelfrei, feilfri) og praksisen med bruk av ordet oppstod rundt 1830. I Stortinget forsøkte opposisjonen å øke sin innflytelse blant annet ved «adresser» og kritiske bemerkninger (daddelvotum). Daddelvedtak ble gjort blant annet i 1842 (mot statsminister Due og statsråd Schouboe) og 1860. Daddelvotum var lett tilslørte mistillitserklæringer.
Totalteatret

Totalteateret var en fri teatergruppe med base i Tromsø. Det eksisterte fra 1983 til 2001.  Av Totalteaterets mest kjente oppsetninger kan nevnes Ei forestilling om Læstadius og Siste kveld med mamma.
Fra det tidligere miljøet rundt Totalteateret oppsto i 2003 den nye teatergruppa Ferske Scener.