Pianosonate nr. 2 (Valen)

Pianosonate nr. 2, opus 38 av Fartein Valen er et verk for piano i 3 satser fra 1941. Musikken er blant annet inspirert av den engelske dikteren Francis Thompsons dikt «The Hound of Heaven» (norsk: «Himmelhunden») utgitt i 1893.

Fremførelser

Pianosonate nr. 2 ble urframført den 5. november 1955 i Universitetets Aula i Oslo av Hanna-Marie Weydahl i en ren Valen-aften i regi av Det Norske Studentersamfund. Før framførelsen av sonaten ble «The Hound of Heaven» lest av Liv Dommersnes. Weydahl imponerte Morgenbladets anmelder (Børre Qvamme) «stort» ved å spille sonaten uten noter. Sonaten fikk sin utenlandspremiere en drøy måned senere da den ble framført av Eilisif Lundén i Stockholm. 

Blant kjente pianister som har hatt sonaten på repertoaret, hører den canadiske pianisten Glenn Gould. Bakgrunnen var en radiokonsert i 1972 der Gould ønsket å presentere skandinaviske komponister. Via den amerikanske komponisten Alan Stout ble Gould tipset om Fartein Valen, noe som igjen førte til en henvendelse til det norske musikkmiljøet om å skaffe notene til Valens andre pianosonate. Sonaten ble fremført på en nattkonsert på CBC den 18. juli 1972. Gould var svært begeistret over å ha oppdaget Valen.  I et brev til Jane Friedman ved CBS Records skrev han (fritt oversatt): 
«Valens musikk framstår som den mest ‘finslepne’ […] anvendelsen av konvensjonell tolvtoneteknikk ved siden av Alban Berg, men uten Bergs frenetiske hyper-romantiske særpreg… Jeg føler virkelig, for første gang på mange år, at jeg har oppdaget en ruvende skikkelse i det 20. århundrets musikk.»

Mottakelse

Sonaten fikk varm applaus i en velfylt Universitetets Aula etter urframførelsen i 1955. Mottakelsen blant kritikerne var imidlertid mer variert, fra entusiasme til det mer lunkne. En generell oppfatning blant de mer lunkne var at Valens atonale tonespråk var vanskelig tilgjengelig: «å lytte seg fram til hans budskap i et atonalt tonespråk krever i det minste et musikkspråklig gehør de færreste har», som Morgenpostens anmelder uttrykte det. I den andre enden av skalaen hørte Dagbladets  Hampus Huldt Nystrøm, som mente at andresatsen i sonaten var «en hel åpenbaring av eiendommelig skjønnhet», og VGs Olav Gurvin, som mente at sonaten var «et storslått verk, både virkningsfullt og godt bygget».

Verkanalyse

Verket har som i den klassisk-romantiske sonaten tre satser: hurtig – langsom – hurtig. Musikken er atonal og bygger videre på Valens polyfone komposisjonsteknikk som han utviklet på 1920-tallet («atonal polyfoni»). Men sonaten markerer samtidig, sammen med fiolinkonserten, starten på en periode der Valen begynner å orientere seg i retning av langt større musikalske strukturer, og i Pianosonate nr. 2 er begge yttersatsene basert på en tillempning av sonatesatsformen. Ifølge Berit K. Tjøme skaper Valen nærmest en syntese av sonatesatsformen og polyfone prinsipper i dette verket.

Andre sats: «Andante»

Mellomsatsen følger en ABA’-form. Satsen er ifølge Olav Gurvin inspirert av midtdelen i Thompsons dikt, der jeg-personen forgjeves søker trøst hos menneskene, og satsen står med sin svært lavmælte og rolige karakter i skarp kontrast til førstesatsen. Spesielt B-delen har en mystisk og ubestemmelig karakter.