Tegnspråk

Bruk av tegnspråk blant ikke-hørselshemmede

Tegnspråk blir også brukt av mennesker som ikke er hørselshemmede.
Personer med svært ulike typer og grader av psykisk utviklingshemming (f.eks. Downs syndrom eller autisme), vil ofte ha stor nytte av at den verbale kommunikasjonen støttes av manuelle tegn ved å utnytte både auditive og visuelle evner i kommunikasjonen. Men i slike sammenhenger er det ennå vanligere å benytte tegnstøttet tale eller tegn-til-tale enn tegnspråk. 
Frem til 1980-tallet ble også tegn-til-tale ofte kalt tegnspråk. Men i dag er det allment akseptert at dette er to grunnleggende forskjellige kommunikasjonsformer. Mens norsk tegnspråk er et eget, fullstendig språk er tegn til tale et blandingssystem mellom to ulike språksystemer som ikke har eget språkstatus. Det er også viktig å være klar over at to tegnbrukere kan uttrykke et bestemt begrepsinnhold på helt ulike måter akkurat som talespråkbrukere på sitt talespråk. 
Det finnes også dialekter på norsk tegnspråk, «ungdomsspråk» og andre varianter som skyldes kjønn eller andre sosiale faktorer.
Bruk av manuelle tegn og gester er også i andre sammenhenger naturlig knyttet til det verbale språk, som for eksempel i situasjoner der det ikke er lov å bruke stemmen: i religiøse sammenhenger, dykking, TV-studioer, bråkete arbeidsplasser, på jakt (buskmenn i Kalahari, f.eks.) og i naturlige talespråklige samtaler. Tegnspråk derimot er mye mer avansert enn gester som ledsager talespråklige ytringer.
I enkelte tilfeller har tegnspråk blitt et «uoffisielt» språk, i situasjoner der det er en stor prosentandel hørselshemmede i samfunnet – dvs. nesten alle i lokalsamfunnet – uavhengig av hørselsstatus – har lært seg tegnspråk for å ikke holde tegnspråkbrukerne utenfor i samtaler. Berømte eksempler på dette inkluderer Martha's Vineyard i USA, Kata Kolok i Bali, Yucatec i Mexico og Providencia i Colombia. Det er interessant å merke seg at døve mennesker i slike samfunn ikke er sosialt handikappet.
Sist, men ikke minst bør det nevnes at tegnspråk også har blitt brukt i deler av verden der det er mange folk som snakker forskjellige språk for å kunne kommunisere på tvers av språkgrensene. Et slikt tegnspråk ble brukt av indianerne. Dette tegnspråket har blitt sagt å være meget lett forståelig. Også noen andre steder i verden kjenner man en slik bruk av tegnspråk.

Tegnspråkets forbindelse med talespråk

En vanlig misforståelse er at tegnspråk er avhengig av talespråk. Faktum er at det orale språket blir brukt når man staver ord med håndalfabet, og disse språkene som er ‘avhengig’ av vanlig tale ble ofte oppfunnet av hørende folk. Hørende lærere på døveskoler, som for eksempel Thomas Hopkins Gallaudet blir ofte feilaktig referert som tegnspråk-oppfinnere. Norges første døveskole ble startet av Andreas Christian Møller.
Staving (fingerstaving) blir brukt i tegnspråk, oftest når man skal stave navn. Bruken av fingerstaving var en gang et slags ‘bevis’ på at tegnspråket var forsimplede versjoner av talespråk. Fingerstaving er faktisk et verktøy som blir hyppig brukt blant mange, og kan av og til være kilden til nye tegn. Ulike tegnspråk bruker fingerstaving i ulik grad. I USA er dette en vanlig måte å bruke lånord fra engelsk, mens det i Europa er mer vanlig å låne ved å bruke munnbevegelser som svarer til lånordet.
Stort sett, er tegnspråk over hele verden uavhengig av det talte språk og har sin egen grammatikk og tegnforråd. For eksempel er BSL (British Sign Language) og ASL (American Sign Language) ganske forskjellige, selv om de hørende folkene i Storbritannia og Amerikas forente stater deler det samme språket. Årsaken til dette er historiske hendelser som ledet til at amerikansk tegnspråk er i slekt med fransk tegnspråk og ikke britisk tegnspråk.