Saavedras studie

Saavedras studie er én av de mest berømte sluttspillstudiene i sjakkhistorien.
Den opprinnelige versjonen ble første gang publisert 4. mai 1895 av Georges Emile Barbier i avisen Weekly Citizen i Glasgow. Den ble da presentert som remis-studie, med oppgavestillingen: "Svart trekker og holder remis". Studien var allerede i denne originale versjonen ikke helt ueffen sjakklig sett, i det svart etter en morsom innledende manøver klarer å "trylle fram" en patt i en tilsynelatende håpløs posisjon. Foranledningen til at studien etter hvert skulle pådra seg enda større interesse, og etter hvert berømmelse, var at den måtte publiseres på nytt 14 dager senere, den 18. mai 1895,
men nå med endret oppgavestilling: "Svart trekker og hvit vinner" - etter at amatørsjakkspilleren Fernando Saavedra hadde påpekt en feil i den første versjonen.

Fascinasjonen for Saavedras studie

Matematisk betraktet rommer sjakkspillet nærmest uendelig mange muligheter, og man kan derfor spørre hva det er ved akkurat Saavedras studie, blant de utallige mulige stillinger det er mulig å se for seg på et sjakkbrett, som gjør at den i over hundre år har vist seg å ha en slik fascinerende virkning på spillets utøvere og tilhengere. Et forsøk på forklaring kan være at studien på rent ut forbilledlig vis representerer sjakk-idealet om å kombinere logikk med estetikk. Med sin klinisk effektive bruk av de svært få virkemidler som står til disposisjon, kan den sies å uttrykke en form for «poetisk» minimalisme, en slags «virkemidlenes økonomi» (Economy of Means). Når man tar i betraktning at stillingen kun inneholder 4 brikker, altså kun 2 (én bonde og ett tårn) utover det absolutte minimum med bare en konge hver (som per definisjon er omgående remis), er det unektelig en smule oppsiktsvekkende at den viser seg å inneholde så mye som den faktisk gjør.

Utbredelsen av Saavedras studie i sjakk-offentligheten

Weekly Citizen var i 1895 ikke en gang i Glasgow den mest leste avisen, og de første årene etter offentliggjøringen var Saavedras studie fortsatt stort sett bare kjent i byens lokale sjakkmiljø. Dette skulle komme til å endre seg fra og med 1902, i forbindelse med at daværende verdensmester i sjakk Emanuel Lasker ble gjort kjent med studien da han var i Glasgow for å holde foredrag. Lasker tok straks til å benytte seg av studien i sine foredrag, og senest samme år eller året etter ble den publisert på nytt av praktisk talt samtlige sjakktidsskrifter, anført av de ledende British Chess Magazine, Wiener Schachzeitung, Deutsche Schachzeitung og Deutsche Wochenschach. I de over hundre årene som har gått siden, har studien jevnlig blitt publisert på nytt i tallrike sjakktidsskrifter og bøker. Ifølge sjakkskribenten og sluttspillstudie-komponisten John Roycroft er Saavedras studie «utvilsomt den mest berømte av alle sluttspillstudier».

Saavedras studie i Norge

I den grad Saavedras studie har blitt kjent blant sjakkpublikummet i Norge, må æren for det i stor grad tilskrives forfatteren og sjakkspilleren André Bjerke. Han tok studien for seg, både i sin sjakk-selvbiografi Spillet i mitt liv, og i en TV-serie om sjakk som han gjorde sammen med Harald Tusberg for NRK på 1970-tallet. Det var da Bjerke kom over Saavedras studie at det, ifølge ham selv, gikk opp for ham «at sjakk ikke var et spill, men en kunst».