Babylon

Navnet

Den greske formen Babylon (Βαβυλών) er en tilpasning av akkadiske Babili. Det babylonske navnet som det var på 1000-tallet f.Kr. hadde blitt endret fra et tidligere Babilli tidlig på 2000-tallet f.Kr. i betydningen «Guds port» eller «Guds porthvelving» (bāb-ili) ved populær eller falsk etymologi. Det tidligere navnet Babilla synes å være en tilpasning av en ikke-semittisk kilde av ukjent opprinnelse eller mening.
I den hebraiske Bibelen opptrer navnet som בָּבֶל (Babel; tiberiansk hebraisk: בָּבֶל, Bavel; gammelsyrisk: ܒܒܠ, Bāwēl), tolket i Første Mosebok (11:9)  til å bety «forvirring» (av språk), fra verbet בלבל, bilbél, «å forvirre».
En del forskere, blant annet lingvisten I. J. Gelb, har foreslått at navnet Babil er et ekko av et tidligere navn. Herzfeld skrev om Bawer i Iran, som var angivelig grunnlagt av Jamshid; navnet Babil kan være et ekko av Bawer. David Rohl hevder at det originale Babylon kan identifiseres med Eridu. Bibelens Første Mosebok 10 indikerer at Nimrod var den opprinnelige grunnleggeren av Babel (Babylon). Joan Oates hevder i sin bok Babylon at navnets gjengivelse som «Gudenes port» ikke lenger er akseptert blant moderne forskere.

Historie

En indikasjon på Babylons tidlige eksistens kan være en senere skrifttavle som beskriver styret til Sargon av Akkad (ca. 2200-tallet f.Kr. kort kronologi). Den såkalte «Weidner-krøniken» hevder at det var Sargon selv som erobret Babylon «foran Akkad» (ABC 19:51). En annen senere krønike hevder likeledes at Sargon «gravde opp leira fra Babylons avgrunn, og gjorde en motpart til Babylon ved siden av Agade» (ABC 20:18–19). Van de Mieroop har dog foreslått at disse kildene kan referere til en langt senere Sargon II fra det nyassyriske rike framfor Sargon av Akkad.
En gang rundt 1800-tallet f.Kr. var det meste av Mesopotamia okkupert av amorittene, nomadiske stammer fra vest som snakket semittiske språk som akkadierne i Babylonia og Assyria, men som ikke drev jordbruk som dem, men foretrakk å drive sauer og geiter. Over tid ble amorittiske kornhandelsfolk stadig mer dominerende og etablerte deres egne uavhengige dynastier i flere mesopotamiske bystater, mest kjent var Isin, Larsa og Babylon.

Forsøk på datering i klassisk tid

Ktesias, som er sitert av Diodorus Siculus og i Georgios Synkellos' Chronographia, hevdet å ha tilgang til manuskripter fra babylonske arkiver som daterte grunnleggelsen av Babylon til 2286 f.Kr. av en Belos (Βῆλος) som styrte som Babylons første konge i femtifem år. En annen figur er fra Simplikios  som nedtegnet at Kallisthenes på 300-tallet f.Kr. reiste til Babylon og oppdaget astronomiske observasjoner på kileskrifttavler som strakte seg tilbake i tid 1903 år før Aleksander den store erobret Babylon i 331 f.Kr. En tilsvarende figur er funnet hos Berossos, som i henhold til Plinius den yngre,  hevdet at astronomiske observasjoner påbegynt ved Babylon 490 år før gresk tid av Phoroneus, og følgelig i 2243 f.Kr. Stephanos av Byzantium skrev at Babylon ble bygd 1002 år før datoen (gitt av Hellanikos av Lesbos) for beleiringen av Troja (1229 f.Kr.), noe som vil datere Babylons grunnleggelse til 2231 f.Kr. Alle disse forsøksvise dateringene plasserer Babylons grunnleggelse på 2200-tallet f.Kr., men ettersom man har tolket kileskifter i de seneste århundrene har man imidlertid ikke funnet noen nedtegnelser som bekrefter påstandene fra klassisk tid.

Gammelbabylonsk periode

Det første babylonske dynasti ble etablert av en amorittisk høvding ved navn Sumu-abum i 1894 f.Kr. Han erklærte uavhengighet fra nabobyen Kazallu, og er kreditert for opprettelsen av Babylon. Amorittene var ikke hjemmeværende i Mesopotamia, men var delvis nomadiske semittiske innflyttere fra landene i vest. Babylon kontrollerte lite av de omgivende landområdene før det ble en hovedstad i Hammurabis rike et århundre senere (styrte 1792–1750 f.Kr.). Hammurabi er kjent for sitt storslagne lovarbeid for Babylonia, og Hammurabis lover fikk en varing innflytelse på den juridiske forståelse. Byen Babylon fortsatte å være hovedstaden for regionen som ble kjent som Babylonia. Hammurabis rike ble raskt oppløst etter hans død, skjønt det amorittiske dynastiet forble ved makten fram til 1595 f.Kr. da det ble veltet av hettittene som invaderte fra Anatolia.
Som følge av hettittenes herjing av Babylon invaderte kassittene, angrep og overtok byen, opprettet et styrende dynasti som varte i 435 år fram til 1160 f.Kr. Byen fikk nytt navn og ble hetende Karanduniasj i denne perioden. Kassittene hadde sin opprinnelse i Zagrosfjellene i dagens Iran, nordøst for Mesopotamia. Imidlertid ble kassittiske Babylon selv underlagt av Elam og Assyria, begge nasjonene blandet seg ofte inn eller kontrollerte Babylon direkte i den kassittiske perioden. Den assyriske kong Tukulti-Ninurta I tok tronen i Babylon i 1235 f.Kr. og ble den første innfødte mesopotamer som styrte der.
Det har blitt beregnet at Babylon var den største byen i verden fra rundt 1770 til 1670 f.Kr., og på nytt mellom ca. 612 og 320 f.Kr. Den var kanskje den første byen som oppnådde en befolkningsstørrelse på over 200 000 beboere.

Den assyriske periode

Gjennom hele tiden til det nyassyriske rike i tien 911 til 608 f.Kr., var Babylonia under assyriske overherreherredømme eller under direkte assyrisk kontroll. I løpet av styret til Sankerib av Assyria var Babylonia i tilstand av stadige opprør som ble ledet av Mushezib-Marduk, og undertrykt kun ved den fullstendige ødeleggelsen av byen Babylon. I 689 f.Kr. ble dens murer, templer og palasser rasert, og mur- og steinbitene ble kastet i Arakhtu, havet som den gang grenset til Babylon i sør. Denne hendelsen sjokkerte den religiøse samvittigheten til folket i Mesopotamia; det påfølgende mordet på Sankerib av to av hans egne sønner ble gjort for sone for ugjerningen, og hans etterfølger Asarhaddon gikk hastig i gang med å gjenoppbygge byen slik at han kunne motta sin krone på nettopp dette betydningsfulle stedet. Han gjorde også byen til sin bolig for deler av året. Ved hans død var Babylonia etterlatt til å bli styrt av hans eldste sønn, den assyriske prins Shamash-shum-ukin, som kom til å utløse en borgerkrig i 652 f.Kr. mot sin egen bror og herre Asurbanipal som hersket i Nineve.
Atter ble Babylon beleiret av assyrerne og sultet til byens befolkning overga seg. Asurbanipal fikk byen renset og feiret en forsoning, men våget ikke å «ta hendene av» Bel. Etter at Asurbanipal var død, begynte det assyriske riket å smuldre opp grunnet de langvarige borgerkrigene. Til sist grep Babylon, som mange andre deler i Midtøsten, anledningen til å gjøre seg selvstendig fra assyrisk styre. I den påfølgende veltingen av det assyriske rike så babylonerne enda et eksempel på guddommelig hevn.

Persia erobrer Babylon

I september 539 f.Kr. falt det nybabylonske riket og dets hersker Nabû-na'id. På denne tiden var Babylonia den siste stormakten i vestlige Asia som ikke var under persisk kontroll. I løpet av den persisk invasjonen av Mesopotamia møttes de to maktene, den babylonske herskeren Nabû-na'id, og Kyros den store, konge av Perserriket (dagens Iran), i et uovertruffent militært sammenstøt kjent som slaget ved Opis. Slaget endte i et avgjørende nederlag for babylonerne, og noen få dager senere overga byen Sippar seg til perserne. 
De berømte murene i Babylon var ugjennomtrengelige og den eneste veien inn i byen var gjennom en av dens mange porter, eller gjennom elven Eufrat som gikk under dens tykke murer. Metallporter forhindret inntrengere under vann selv om man kunne holde pusten lenge nok til å komme fram dit. Kyros (eller en av hans generaler) kom med en plan for å utnytte Eufrat, beordret store leirer med soldater ved hvert punkt og instruerte dem til å vente på signal. De ventet på kvelden for en stor nasjonal fest blant babylonerne, referert til som Belsassars fest i Daniels bok, og Kyros avledet Eurfrat lenger oppe, noe som fikk elvens til å synke eller tørke inn, og dermed kunne soldatene marsjere inn under murene. Den persiske hæren erobret byen mens beboerne var opptatt av nasjonalfesten. Denne redegjørelsen er fortalt av Herodot,  og er også nevnt i avsnitt i den hebraiske Bibelen, om enn i mer litterære vendinger.
Kyros utstedte senere et påbud som tillot tilfangetatte og forviste folk, blant dem jødene, å vende tilbake til deres egne land (slik som det er forklart i Andre Krønikebok ), og tillate at deres tempel ble gjenoppbygd i Jerusalem.
Under Kyros og den påfølgende persiske konge Dareios den store, ble Babylon hovedstaden for 9. satrapi (Babylonia i sør og Athura (arameisk for Assyria) i nord), foruten også at byen ble sentrum for lærdom og vitenskapelig framgang. I Akamenide-dynastiet i Perserriket ble de gamle babylonske virksomhetene innenfor astronomi og matematikk revitalisert og blomstret, og babylonske lærde utarbeidet detaljerte kart over stjernebildene. Byen ble den administrative hovedstaden i det persiske riket, det mest framtredende makten i den da kjente verden, og Babylon spilte en vital del i historien i denne regionen i over to århundrer. Mange betydningsfulle arkeologiske oppdagelser, ikke minst Kyrossylinderen, er blitt gjort som kan gi bedre forståelse av tiden.
De tidlige persiske kongene hadde forsøkt å opprettholde de religiøse seremoniene til guden Marduk, men fra og med styret til Dareios III av Persia (ca. 380 – 330 f.Kr.), hadde hard skattelegging og slitasjen fra de tallrike krigene ført til at Babylons hovedhelligdommer og kanaler hadde forfalt og blitt forringet, og tilsvarende oppløsning i regionen rundt. Det var mange forsøk på opprør som eksempler på misnøye, og i 522 f.Kr. (Nebukadnesar III), 521 f.Kr. (Nebukadnesar IV) og i 482 f.Kr. (Bel-shimani og Shamash-eriba) erklærte innfødte babylonske konger kortvarig uavhengighet, men disse opprørene ble relativt raskt slått ned og undertrykt, og landet og byen Babylon forble solid under persisk styre i to århundrer inntil greske Aleksander den store ankom i 331 f.Kr.

Den hellenistiske periode

Ved 331 f.Kr. ble Dareios III beseiret av styrkene til oldtidens makedonske hersker Aleksander den store i slaget ved Gaugamela og i oktober falt Babylon for den unge greske herskeren. En innfødt redegjørelse om denne invasjonen nedtegnet en bestemmelse fra Aleksander om at grekerne ikke skulle gå inn i hjemmene til innbyggerne.
Under Aleksander fikk Babylon igjen en blomstringsperiode som et senter for lærdom og handel, men ved Aleksanders død i 323 f.Kr. i palasset til Nebukadnesar, ble hans veldige rike delt mellom hans generaler, og i tiårene med kriger som snart begynte, havnet Babylon igjen i mellom de stridende partene.
Det varige uroen førte til at byen Babylon ble bortimot tømt. En tavle som er datert 275 f.Kr. hevder at innbyggerne i Babylon ble fraktet lengre nord til Seleukia ved Tigris, og hvor et palass ble bygd, foruten også et tempel som ble gitt det gamle navnet Esagila. Med denne deportasjonen kom Babylons historie praktisk talt til sin slutt, skjønt mer enn et århundre senere, ble det fortsatt drevet religiøse ofringer i den gamle helligdommen. Ved 141 f.Kr., da det partiske rike hadde overtatt herredømmet over regionen, var Babylon etterlatt total avbefolket og dunkel mørke.

Den persiske periode

Under Partia og senere under det persiske Sasanide-dynastiet, forble Babylon (som Assyria) en provins under Persia i ni århundrer, fram til 650 e.Kr. Det fortsatte å sin egen kultur og folk som snakket varianter av arameisk og som fortsatte å referere til deres hjemland som Babylonia. En del eksempler på deres kulturelle produkter og innflytelse er hevdet påvist i babylonske Talmud (Talmud Bavli), den gnostisk mandeanske religion, østrituelle kristendom, og de religiøse forestillingene til profeten Mani. Kristendommen kom tidlig til Mesopotamia på 100- og 200-tallet e.Kr. og Babylon ble bispesete for kirken i Øst fram til godt etter den arabiske og islamske erobringen.

Den arabiske erobringen

På midten av 600-tallet e.Kr. ble Mesopotamia invadert og bosatt av arabere som brakte med seg islam. En periode frivillig og tvungen islamisering fulgte. Babylon ble oppløst som en provins, og arameisk som språk ble fortrengt for arabisk og den østlige kristne kirke ble marginalisert til fordel for islam. Mandeanisme og østlig kristendom er dog ikke utryddet, men eksisterer fortsatt, skjønt mer blant assyrerne i nordlige Irak. En form for babylonsk/mesopotamisk/assyrisk identitet er fortsatt forfektet til en viss grad blant de etnisk innfødte mesopotamiske og østlig arameisktalende medlemmene av den kaldeisk-katolske kirke og den østlige assyriske kirke.

Rekonstruksjon av Babylon

I 1983 begynte Saddam Hussein, president av Irak fra 1979 til 2003, nybyggingen av byen på toppen av de gamle ruinene (på grunn av dette er gjenværende oldtidsgjenstander og andre arkeologiske spor under byen), investerte både i restaurering og ny konstruksjon. Han satte inn sitt eget navn på mange mursteinene i en imitasjon av Nebukadnesar II, men ikke i kileskrift. En gjentatt frase var «Dette er bygget av Saddam Hussein, sønn av Nebukadnesar, for å forherlige Irak». Det knytter seg til zigguraten i Ur hvor hver murstein hadde et avtrykk med teksten: «Ur-Nammu, konge av Ur, som bygde tempelet for Nanna». Disse mursteinene ble ettertraktet som samleobjekter etter at Hussein ble avsatt og senere henrettet, og ruinene i Babylon blir ikke lenger restaurert til den antatte opprinnelige tilstand. Hussein installerte også et stort portrett av seg selv og Nebukadnesar ved inngangen av ruinene, og opprettet også en prosesjonsvei, en stor boulevard av oldtidssteiner, og Babylons løve, en svart bergskulptur som er rundt 2600 år gammel.
Da golfkrigen ble avsluttet i 1991 ønsket Saddam å bygge et moderne palass, også over og på toppen av gamle ruiner. Den ble framstilt i den pyramideformen til en sumersk ziggurat. Han ga den navnet Saddam Hill. I 2003 var han klar til å begynne byggingen av en kabelvogn-linje over Babylon da invasjonen begynte og forhindret prosjektet.
En artikkel publisert i april 2006 hevdet at myndighetspersoner fra De forente nasjoner og ledere i Irak en gang hadde planer for å restaurere Babylon og gjøre det til et kultursenter.
Per mai 2009 åpnet provinsmyndighetene i Babil stedet for turisme.