Jødeparagrafen

Bakgrunn

Paragrafen kan ses som en videreføring av Christian den femtes Norske Lov av 1687, der ble det bestemt at ingen jøder måtte oppholde seg i Norge uten kongelig leidebrev. Men grunnlovens ordlyd var sterkt skjerpende siden forbudet i Grunnloven var absolutt og uten legale muligheter til unntak, for eksempel ved leidebrev.
Ellers i Europa var borgerretten på fremmarsj i Napoleonstiden. Land som Sverige, Danmark, Preussen, Østerrike og Holland hadde alle i tiden fra 1782 til 1814 liberalisert mange særrestriksjoner og -bestemmelser rettet mot jøder. Jøder fikk status som gjester der de ikke fikk status som innbyggere eller fullverdige borgere. Norges grunnlov, som er betraktet som Europas frieste, ble imidlertid den mest jødefiendtlige. Også den norske loven av 1687 hadde paragrafer som regulerte jøders adgang til riket, men 1814-loven representerte en brutal innskjerping. Håkon Harket bygger sin avhandling blant annet på et tidligere ukjent notat av Christian Magnus Falsen om Moses og hebreerne. Falsen mente at jødene ikke var egnet som borgere i stater de ikke selv regjerte. Dette var en politisk og ikke religiøs begrunnelse ifølge Harket: Det var en forestilling om at jødene representerte en trussel mot likhet, frihet og statens enhet. Falsen, Sverdrup og Wergeland var svært beleste og kjente til den tids formidling av jødenes historie. Forestillingene om jødene ble knyttet sammen med i konspirasjonsteoretiske forestillinger. Ideene bak jødeparagrafen hadde samme opphav som opplysningstidens ideer om likhet og frihet, ifølge Harket.
De nasjonsløse jødene ble på 1800-tallet oppfattet som en symbolsk motsetning til nasjonal identitet. Ved folketellingen i 1875 var det bare 25 jøder i Norge. Jøder var et vanlig tema i Morgenbladet på 1800-tallet. Morgenbladet støttet kampen mot jødeparagrafen, men var nedlatende i omtale av jøder. Morgenbladet argumenterte prinsipielt mot jødeparagrafen og advarte samtidig mot konsekvensene av å oppheve paragrafen. Henrik Wergeland var også nedlatende i omtale av to arresterte jøder i 1844. Wergeland mente at ved å oppheve paragrafen ville det komme mange rike, opplyste og foretaksomme jøder til landet. I tillegg til dette økonomiske argumentet begrunnet han motstanden mot paragrafen med kristen nestekjærlighet. For Wergeland var det en forutsetning av jødene var kulturelt assimilerte og lot religionen være en privatsak.

Iverksetting

Forbudet for jøder ble raskt håndhevet. Allerede på slutten av 1814 ble de første som ble mistenkt som jøder fordrevet eller forvist.  Fire menn ble i slutten av 1814 forvist fra Bergen etter påtrykk fra den lokale handelsstanden. Frykten for konkurranse fra jødiske kjøpmenn var en viktig drivkraft for å håndheve paragrafen. Men de ble ikke bøtelagt eller arrestert. Først på slutten av 1820-tallet ble straffebestemmelsene fra Christian den femtes norske lov brukt. I 1822 valgte kongen, regjeringen og Stortinget totalt å ignorere at Grunnloven ble krenket. Norge var i finansiell krise. Et stort avdrag på statsgjelden til Danmark var forfalt, men Norge kunne ikke betale. Karl Johan truet med å legge Norge under svensk forfatning om avdraget ikke ble betalt. Selvstendigheten stod i fare. Danske Joseph Hambro og svenske Vilhelm Benedicks kom til Norge to ganger dette året for å forhandle om statslån. Førstnevnte representerte finanshuset Hambro, den andre finanshuset Michaelson & Bendicks - begge var jøder. Et statslån fra Hambro ble redningen for Norge. Statsgjeld og lånekrise førte til en pragmatisk innstilling til jødeparagrafen, mener historiker Frode Ulvund.
Finansminister Herman Wedel Jarlsberg hadde i de vanskelig årene etter 1814 forsøkt å låne penger hos banker i London. På grunn av jødeparagrafen i Grunnloven fikk han ikke lån hos Rothschild, og Rotschild hadde fått de andre bankene i London med på boikott av den norske stat.
I 1844 ble Philipson og Lopez arrestert i Christiania etter en krangel på Lütkens biljardsalong. Politiet fant ut at de to hadde brutt jødeparagrafen. Lopez ble sluppet fri i henhold til en unntaksbestemmelse for «portugiserjøder», Philipson ble fengslet i 30 dager fordi han ikke kunne betale boten på 800 specidaler (en anselig sum på den tiden). Morgenbladet skrev i en kommentar at de to hadde bidratt til «at befæste den temmelig udbredte Tro, at Landet vil blive oversvømmet af Skakrere og Bedragere, om Forbud mod Jødernes Adgang til Riget ophæves». «Sjakrer» var på den tiden en nedsettende betegnelse på jødiske omreisende kjøpmenn, synonymt med svindler. Andreas Munch skrev et satirisk skuespill på bakgrunn av Morgenbladets synspunkt og polemikk med den mer liberale konkurrenten Den Constitutionelle. Adolph Tidemand laget karikaturtegningen «Jødenes mottagelse i Christiania» fra epsioden. Henrik Wergeland uttrykte ikke noen sympati for de to som han beskrev som «Skurke af Jøder».

Debatt og vedtak på Eidsvoll

Det var lenge ansett at forbudet mot jøder i Norge ble tatt inn i grunnloven etter ønske fra «reaksjonære krefter i folkedypet», men det synes nå som forbudet ble drevet frem av Falsen, Sverdrup og Wergeland. Det var hverken bøndene eller handelsstanden som var pådriverne, det var de tyngste intellektuelle som dominerte konstitusjonskomiteen, ifølge idéhistorikeren Håkon Harket. Paragrafen ble ferdig utformet i konstitusjonskomiteen og vedtatt etter diskusjon men uten endringer i plenum. Wilhelm Christie kom samtidig med en interpellasjon som førte til også jesuitter og munkeordener kom med i paragrafen. Det er lite dokumentert fra diskusjon innad i konstitusjonskomiteen, men Harket mener Falsen, Sverdrup og Wergeland var de sentrale personene bak. Wergeland hadde sitt eget grunnlovsutkast og jødeparagrafen var den eneste der han var helt enig med Sverdrup og Falsen.
Den rådende forestillingen har vært at paragrafen var religiøst begrunnet som en videreføring av gamle religiøse forestillinger. Ifølge Harket var det i stedet intoleranse basert på opplysningstidens religionskritikk som førte til at jødene ble eksplisitt nektet adgang til riket i en av Europas frieste konstitusjoner. Jødene hadde ifølge Falsen sin egen lov (Moseloven) og de kunne derfor ikke få borgerretter i et land der andre lover gjelder. Begrunnelsen var politisk: Jødene ble utelukket på grunn av sine politiske meninger og en forestilling om at de danner en stat i staten. Falsen hevdet at jøder aldri kunne bli gode borgere av noen stat hvor jøder ikke regjerer. Blant liberale intellektuelle var det i kjølvannet av opplysningstiden sterk skepsis til jødedommen fordi de mente at de jødiske presteskapet fremmet en ureformert filosofi som holdt den jødiske befolkningen nede i kunnskapsløshet og fattigdom. Kjente navn i opplysningstiden inntok dette standpunktet, ikke minst Voltaire. Friedrich Buchholz var trolig et intellektuelt forbilde for Falsen. For Buchholz var det ikke en strid mellom to religioner, men mellom ulike utviklingstrinn og dette problemet mente Buchholz bare kunne løses ved at jødiske jenter giftet seg med kristne menn mens jødiske menn måtte tvangsinnrulleres i den prøyssiske hæren. Frode Ulvund skriver at Theis Lundegaard trolig ikke hadde noen vesentlig rolle slik det har blitt antatt.
Wedel Jarlsberg talte til en viss grad jødenes sak på Eidsvoll, mens Arnoldus Koren krevde full religionsfrihet. Hans Midelfart understreket at det var inhumant og intolerant å utelukke en stor gruppe på grunn av trosforskjeller, og Midelfart talte mot paragrafen. Prestene Jonas Rein og Peter Hount talte også mot jødeparagrafen. Hount sa at paragrafen var avskyelig intolerant da jødene «intet sted at holde til på Guds grønne jord» fikk. Wedel Jarlsberg mente også at paragrafen var illiberal.
Det har blitt hevdet at utsendingen John Moses, som kom fra en britisk handelsfamilie i Kristiansund, trolig hadde jødiske aner. Moses kan ha vært av jødisk herkomst uten at det foreligger sikre opplysninger, kanskje kom familiene av de såkalte portugiserjødene (Borøchstein siterer Oskar Mendelsohn).

Okkupasjonstiden og jødeparagrafen

Under andre verdenskrig gjeninnførte Vidkun Quislings NS-regjering jødeparagrafen 12. mars 1942. Endringen var signert 12. mars 1942 av Quisling, Sverre Riisnæs og Rolf Jørgen Fuglesang. Paragrafen ble deretter stående til frigjøringen i 1945. Quisling ble ved rettsoppgjøret etter krigen domfelt for ulovlig endring av Grunnloven.

De øvrige utelukkede ifølge Grunnlovens § 2

Munkeordener ble tillatt i 1897, mens jesuittene måtte vente til 1956, i forbindelse med at Norge skulle ratifisere Den europeiske menneskerettighetskonvensjon. Et mindretall på Stortinget stemte mot, herunder C.J. Hambro (H) og Lars Elisæus Vatnaland (Bondepartiet) og Erling Wikborg (Kr.F). Motstanden var stor i noen kristne miljøer, med teolog Olav Valen-Sendstad som en sentral talsmann.