Dyvik Bruk & Trelast

Bakgrunn

Arendals næringsliv har i århundrer hatt tilknytning til sjøen og skogen. Nidelven som renner gjennom skogrike distrikter og munner ut ved Arendal, har i grunnen skapt byen. Millioner av tømmerstokker har i årenes løp passert dette vassdraget og blitt ført til byen, skapt sysselsettelse og gode vilkår for en mengde mennesker i skipsbyggings- og sagbruksindustrien opp gjennom tidene. Det ble etter hvert bygget en mengde sagbruk og skipsbyggerier i og omkring Arendal by. Ett av dem var Dyvik Bruk.

Historie

Første gang man kan se Dyviken omtalt i sorenskriveriets gamle folianter er i 1812, og da under navn av Duevigen under Troms Sogn, mtr.nr.22, gnr.119 – bnr.3, utgått fra Krøgenes. Det ble i dette året utstedt skjøte fra Johannes Terkelsdatter til Torgrim Jensen på eiendommen med hus for 100 riksdaler, datert 22. oktober 1812.
Neste gang man kan se eiendommen omtalt er i 1849, da det ble opprettet et mindre sagbruk i indre Dyviken. Der hadde tidligere vært drevet skipsbyggerivirksomhet der inne. I forbindelse med en skyldsetningsforretning i 1856 sees navnet for første gang endret til Dybevigen. Dette navnet har sannsynligvis sin opprinnelse fra den dype viken som skjærer inn fra Tromøysund. Navnet er som kjent nå i daglig tale Dyvika, og herfra har da igjen Dyvik Bruk fått sitt navn.
Eiendommen lå tidligere på grensen mellom Barbu og Stokken, men etter at Barbu i 1902 ble innlemmet i Arendal, ble Dyvika liggende på grensen mellom Arendal og Stokken med Dyvik-kilen som skille. Bruket og opplagstomtene ligger nå i Stokken herred, mens dens vestlige delen av eiendommen ligger innenfor Arendals grenser, og bedriften blir derfor skattlagt i begge kommuner. Forretningskontoret er på neset i Arendal sentrum.
Det har gjennom disse årene vært vekslende virksomhet i Dyvika. Bruket har vært på mange hender, og de forskjellige eiere har drevet med mer og mindre hell.
Forut for det første sagbruket ble anlagt i Dyviken 1849 ble det drevet skipsbyggeri, og det ble bygget tre skonnerter.

Fossen/møllebruk og dampmaskin som kraftkilde

Drivkraften til sagbruket ble skaffet dels ved vannhjul og dels ved dampmaskin. Man nyttet vannet fra dammen ovenfor (Dyvik-kjenna) om høsten, og dampmaskinen resten av året. Dette vannhjulet var forøvrig en svær affære. Det hadde en diameter på ikke mindre enn 80 fot og var etter sigende det største som på den tid fantes i Skandinavia.

Det gjøres i stand i Dyvika for salg til hjemlige markeder

Produksjonen i Dyvika hadde i alle år vært eksportrettet i form av engrossalg av skurlast og rundlast, til England, Belgia og Frankrike samt en del for de vestlandsmarkedet. Med de elendige tidene det var på eksportmarkedet og den store kapitalen det krevde, mente disponent Finn Magne Mørland at forretningens struktur måtte endres og mulighetene lå i å lage en trelast- og bygningsartikkelforretning for det lokale markedet i Arendal om omliggende distrikter med sikte på leveranser til byggmestre, industribedrifter og andre kunder. 
Før det kunne bli en realitet, måtte trelastforretningen rustes opp. Det som da meldte seg først og fremst, var å få en snekkerkyndig mann som var pålitelig og kontaktskapende med tanke på kunder. Han ble anbefalt Oscar Gundersen som var kommet hjem fra Amerika. Han var snekker og en prima kar, men han var noe gammel, 65 år. Finn Magne Mørland presenterte sine planer for Gundersen og spurte om han kunne være brukets altmuligmann, snekker, ekspeditør, lagermann og formann.
Gundersen`s svar var: «Kan de være tjent med meg så skal jeg gjøre mitt beste.»
De skal være visst at Oscar Gundersen gjorde sitt beste! Han ble disponenten og forretningens støtte gjennom mange år, og det var han som reddet Finn Magne Mørland fra å komme i tyskernes klør i 1942. Sammen gikk de i gang med istandsetting av lagerbygg for høvellast i to etasjer med skyvedører, og det ble laget 2 nye lagerbygg for skurlast, plate, papp, finèr, spiker mv.
Da Oscar Gundersen sluttet i 1949, hadde han vært med på å bygge opp en bedrift som ga arbeid til en god del folk i mange år.

Kjøper tømmer og setter saga i gang igjen

Etter at lagerbyggene var ferdige og varer kjøpt inn, ble firmaet registrert og åpnet den 2. januar 1939. Etterhvert som salget av trelast og byggevarer kom i gang, ble det behov for skurlast skåret på bestemte lengder til reisverk og lignende. Det var ikke så lett å få andre til å skjære slikt på engros-basis til en konkurrent. Det ble besluttet å sette saga i gang igjen, og det ble gjort avtaler om kjøp av tømmer. Det ryktes snart at saga på Dyvik Bruk skulle startes opp igjen, og de gamle sagmestrene, bakskjærerne og tomtefolkene kom og meldte seg til arbeid. Disponent Finn Magne Mørland måtte ta forbehold om at saga ikke kunne holdes i gang lenger enn til desember.
Snart rullet den ene tømmerbilen etter den annen ned på tomtene med last som ble tippet i ringbom i sjøen. Og det ble liflige toner å høre fra sirkel- og oppgangssag og kante oppe på saga (kante = kantsag / breddesag).

Forholdet til arbeiderne

Dyvik Bruk hadde gjennom tidene hatt en stø og solid arbeidsstokk, som stod på sin post i gode og dårlige tider for bruket, og ikke skiftet eller gått over i annet arbeid, selv om der kunne være visse økonomiske fordeler å høste. Flere av arbeiderne har således vært ved bedriften i en mannsalder, og antallet på tømmerstokker de har foredlet er nok langt opp i de sekssifrede tall ifølge Finn Magne Mørland. Styrken ved arbeiderne er dog ikke bare at de er dyktige sagbrukarbeidere som kan behandle sine maskiner og virke, men at de ved siden av også har et praktisk grep og syn på annet arbeid som de settes til når sagbruket står.
Når bruket går for fullt, har det en arbeidsstokk på 20 mann. Når det har vært tømmermangel har kun tømmersirkelen vært i drift, slik at bruket har hatt 10-12 arbeidere og 2 funksjonærer fast ansatt.