Olav Sataslåtten

Biografi

Olav Sataslåtten er dokumentert med 366 innspillinger, fordelt på opptak bevart i Norsk Folkemusikksamling, NRK og Ål bygdearkiv. Det tidligste opptaket er gjort i NRK i 1939, og det siste ble gjort av Torleiv Stave i september 1971. 
Fra perioden 1931 til 1971 ble Sataslåtten kringkastet minst 18 ganger. Han var den første som opptrådte i den faste Folkemusikkhalvtimen med Eivind Groven som programleder i mars 1931. Siden en del av de tidligste sendingene ble sendt i reprise senere på 30-tallet, er det åpenbart at de første opptakene ble spilt inn på plate i kringkastingen. 
Den tidligst dokumenterte opptreden vi kjenner til med Sataslåtten er fra en dansefest på Torpo i 1904, referert til i mesterdanseren Svein Nestegards notat fra 1956, bevart i Ål bygdearkiv. I 1956 hadde den tidligere mesterdanseren Svein Nestegard frå Hol og spelemannen Olav Sataslåtten ein samankomst, der Nestegard skreiv ned ein forteljing frå Sataslåtten om den gongen i på Torpo i 1904 då Sataslåtten spelte og Svein Nestegard dansa. Historien er i seg seg et vitnesbyrd om hvilken innovativ og dristig hallingdanser Svein Nestegard var, men den gir samtidig opplysninger om Sataslåttens tidligste kjente offentlig opptreden. Fram til nå har en gått ut fra at den tidligst kjente opptredenen med Sataslåtten var i forbindelse med syttende mai-toget på Sundre, der han går fremst i toget sammen med spelemennene Ola O Strand og Ola A Øino, trolig rundt 1910 eller opp til et par år før. Denne notisen, bevart av Hans Nestegards datter Grethe Nestegard, daterer Sataslåttens første opptreden til 1904: 
«Den tid du Svein var butikkgut på Torpo, ikring 1904, då var du i jolehelgi med på ein dansarfest hjå H. Moen og der gjorde du eit karstykke som eg ikkje har sett maken til korkje førr eller seinare: Du tok ei separatorkasse, som er ca 30X60 cm i tverrmål, og sette mitt fram på golvet, steig upp på kassa og gjorde eit stemplakast upp i himlingen og kom med føto likt ned att på kassa». Fortelt av felespelar Olav Sataslaatten 1956».
Samtidig introduserer Sataslåtten «Skripalåtten» på et Hallingstadband med følgende: «Då eg var ung so spelte eg denna låtten (Skripalåtten), og då var han Svein Nestegard tilstades»
Vi ser Sataslåtten også på et bilde fra en 17. mai-feiring på Sundre i Ål. Dette må være før 1910, ettersom Gretestugu, som ble flyttet til Frognerseteren, vises på bildet fra torget på Sundre. Bildet viser Sataslåtten sammen med tre andre spelemenn fra Ål, hvorav to av dem er kjøpmennene Ola O Strand og Ola A Øino: han lærte slåtter av sistnevnte. 
Parallelt med at flere og flere skriftlige kilder blir digitalisert har det vært mulig å spore kappleikslåttingen til Sataslåtten tilbake til landskappleiken i Bergen i 1923, hvor det går frem at han deltok, men ikke markerte seg. Dette er den først av i overkant tretti kappleiker det kan dokumenteres at han deltok på. Han tok premie ved Hilme-stevnet i august 1971, bare fire måneder før han gikk bort. Den tidligst dokumenterte kappleiken han deltok på var landskappleiken på Hønefoss i 1926, hvor han tok fjerde 3. premie etter Sven Aakhus, Per Berge og Ingolf Vindheim. 
I likhet med Sevat Sataøen var Sataslåtten en av de viktigste tradisjonsbærere av det eldre hallingspelet i dalen. Dette ble videreført fra spelemenn som Gulbrand Skjellerud, Asle-Knut, Knut Skøro/Skøren, Myreguten, Asle Øino, Eivind Hollebakken m fl. I de tidligste årene var primærkildene hans Dekko-brødrene, Ola Strand Vangen, Tor Grimsgard, Øyno-spelemennene Ola A og Knut, Kittil Lien, Eivind Hollebakken og Musehaugen på Gol. Etter hvert lærte han også spel tilknyttet andre distrikt, bl a av Ole Hakkelberg fra Numedal, Truls Ørpen,  Lorentz Hop, Torkjell Haugerud og Gjermund Haugen. Han tilbragte årene fra rundt 1911-1917 som skredder på Kongsberg.
Arne Bjørndal og Gulbrand Brager spilte inn låtter med Sataslåtten, og Truls Ørpen og Eivind Groven registrerte flere av slåttene med ham for Feleverkene.
Spelet i Hallingdal var sentrert rundt god danserytme. Det fantes knapt lydarslåtter i Hallingdal i Sataslåttens levetid. Hans ry som dansespelemann er blitt fokusert på i rikt monn, men det er også verdt å understreke hans unike uttrykk, bragt frem gjennom hans teknikk hvor han utelot pekefingeren på brettet. Denne teknikken, basert i utgangspunktet på en uvane, gjorde at han i større grad enn andre spelemenn «skuslet», dvs lot fingrene gli over brettet. Dette, kombinert med uvanlig spenst i buedragene ga et spel som Bjarne Herefoss karakteriserte som «Gruelig godt – det er ingen som kan gjøre det etter ham». Torleiv Bolstad sa en gang at Sataslåtten ville vært Norges beste hardingfelespelemann om han hadde brukt alle fingrene. 
I 1950-årene gikk det en serie i Spelemannsbladet kalt «Kvifor eg valde hardingfela». I nummer 3-4 1954 skrev Olav Sataslåtten: «Ja, no eg no skal skriva om korleis eg kom til å bruke hardingfela, so kan eg fortelja at då eg var smågut so var det no'kje fela det fyrste eg nådde i. Eg freista meg både på seljefløyte, munnspel og dragspel, og det gjekk ganske greitt. Men so kom Haakon – bror min – dragande med ei fele som han meinte å lære spela på. Eg sotta vakse på og få tak i ho, men var redd å spørja om lov. Men det hende stundom han ikkje var heime, og da passa eg meg kan de veta. En dag tok eg fela, og so sa eg til ho mor at no skal eg vera Ola Dekko, og so dura  eg laus og skulle herme etter han. Då visste eg nok ingen ting før eg kom på ein lått. Å nei, so hoppande glad eg vart kan de tru. Sidan dreiv eg på med felaa når eg hadde tid til det. Eg hugsa mor sa til meg da eg dreiv og øvde meg – Eg trur du blir spelemann eg – du Olav. Eg hadde nok ingen læremeister, og soleis kom eg til å bruke tre fingrar som eg har lide mykje for ofto. [...] Sigvat Sataøen (sic) sa det til meg ein gong me dreiv og let – At du 'kje har lært deg til å bruka alle fire fingrane då! Eg prøvde nok å endra det, men det var for seint -eg hadde nok fått for stor ein vane – og så so. Ja, eg har hatt mykje glede av å kunna spela lite på hardingfela, og eg vonar eg har gledd mange med det vesle eg kan. Det er ein ting eg undrast mykje på, og det er at det finst folk som ikkje kan fordra hardingfela. Ja, for meg er det no det likaste eg høyrer.» 
«Sataslåtten var ein meister til å forme låttane så det var god takt og rytme som høvde for hallingspringaren».
Knut Buen skrev om Olav i en artikkel i Hallingdølen (23. februar 1988): «Sjølv såg eg Olav på stemner i 60-åra men berre ein gong fekk eg helsa på han. Det var under landskappleiken på Geilo i 1966. Ein ljoslugga lettføtt halling, i vest og bunadsbrok, med drivande kvit skjurte og jakke, sommarleg hangande over den eine armen. Kven var no dette for ein kar? undrast me. Om litt kom dei inn døra, og me fekk møta Olav Sataslåtten. Etter livleg samtale kom felene snart fram, og Olav og Hølje Landsverk skiftast om å spela. Eg lydde og la merke til spel og fakter. Tuddølene undrast fælt på at Sataslåtten bruka berre tre fingrar når han spela, såg eg, men dei gat ingenting. Spelet hans var framandt for oss, noko heilt annleis enn vårt eige. Me merka oss au kor liksom tonane rann or fela når han spela.»
Sataslåtten var i mange år leder for Torpo Spelemannslag og ble en stor inspirasjon for yngre folkemusikkutøvere i Hallingdal. Sammen med Tor Grimsgard og Kristian Øvrevollseie, var Olav Sataslåtten og Sevat Sataøen de mest betydelige utøverne i Hallingdal på 1900-tallet, frem til Odd Bakkeruds inntreden.
Sataslåtten var æresmedlem i Landslaget for Spelemenn fra 1969.
En hel rekke av innspillingene med Olav Sataslåtten kan lyttes til i Ål bygdearkiv sin lydsamling

Radiosendinger

Utdypende artikkel: Radiosendinger Olav Sataslåtten