google/wiki40b huggingface dataset:
Bolesølje

Bolesølje er en sølje med «boler» eller opphøyde ringer er festet i ring på en bunnplate. Betegnelsen kommer fra gammelnorsk bola som kan bety «kul», «kuv» eller «knapp».
I jordfunn fra middelalderen er bolesøljer funnet både i Norge og i de gamle norske landskapene Båhuslen og Jemtland.  Men hovedtrekkene i de støpte bolesøljene med figurmotiver kjennes også fra kontinentet som i et hengesmykke med Limogesemalje eller på en skulptur i domkirken i Meissen.
De eldste bolesøljene er støpt. De har dyremotiver eller andre bilder på bolene og gjerne kronede hoder eller botaniske motiver på bunnplaten. Det er trolig først i begynnelsen av 1700-årene at man begynner å lage bolesøljer med filigran.  I 1722 fortelles det om en Sexbols sølje av filigran på en gård i Treungen, og utover på 1700 årene blir disse svært populære og utkonkurrerer de eldre støpte søljene med bildemotiver. På nyere bolesøljer er tornen i hullet på midten, for feste av søljen til skjorta, gjerne erstattet av en spenne på baksiden. Noen ganger er en fastloddet torn beholdt som et dekorativt element, og andre ganger er det plassert en ring eller bole over dette hullet.
Bolesøljer har vært av de gjeveste og mest kostbare søljene. I eldre skifter er sølv takset etter vekt. Støpte bolesøljer er tunge og dermed også kostbare.  I skifter fra Setesdal og øvre Telemark fra slutten av 1600-tallet er bolesøljer taksert opp til 4 riksdaler, og det tilsvarte omtrent verdien av ei god ku! Den kjente sølvsmeden Eivind G. Tveiten forteller fra Telemark i 1955 at det i eldre tid bare var gifte koner som skulle bære bolesøljer og lausøljer, mens de ugifte jentene hadde slangesøljer.
I eldre tid har støpte bolesøljer vært brukt over større deler av landet, og Rikard Berge mener mange av de støpte bolesøljene med billedmotiver kan være laget av bergensgullsmeder.  I 1700- og 1800-årene kjenner vi først og fremst bruk av bolesøljer i Telemark og Aust-Agder.  Her ble bolesøljer med filigran svært populære utover på 1800-tallet og det var mange lokale produsenter. I andre halvdel av 1800-årene og utover på 1900-tallet ble det også produsert bolesøljer og annet draktsølv i Kristiania, og til de store verkstedene hos Tostrup og David Andersen ble det rekruttert sølvsmeder fra Setesdal og Telemark til denne produksjonen.
Sveinung Lund som har laget mange bolesøljer med filigran fortalte at en bolesølje er sammensatt av fra 400 til 700 håndlagede enkeltdeler, og i artikkelen Sylvsmeden Eivind G. Tveiten beskriver Aagot Noss hvordan den lages.
Stung Treng (provins)

Historie

Området var først en del av Khmerriket, så Lao ble det underlagt det laotiske Lan Xang-riket og senere det laotiske kongedømmet Champasak. Provinsen ble avstått tilbake til Kambodsja i perioden Fransk Indokina, i 1904. Navnet på laotisk er Xieng Teng.
På grunn av byens grensebeliggenhet og skogkledde fjellområder nordøst i provinsen har det vært mye kommunistisk geriljaaktivitet i Stung Treng i Kambodsjas nære fortid. Konfliktene varte fra Vietnams infiltrasjon i 1950-årene til slutten av Røde Khmers regime.
Værnes

Værnes er et sted i Stjørdal kommune i Trøndelag. Værnes ligger like sør for tettstedet Stjørdalshalsen, og Værnes og Sandfærhus er deler av den samme flate landskapet ved Stjørdalselvas utløp i Stjørdalsfjorden. Stjørdalselva skiller dessuten Værnes fra Lånke. Værnes er også inndelt i to grunnkretser, Værnes og Værnesmoen, i Stjørdal kommune, og er en tidligere militær øvelsesplass.

Historie

Opphavet til navnet er beliggenheten ved den rolige Stjørdalselva, hvor førstestavelsen var betyr «rolig», mens æ-lyden er påvirket av danske embedsmenn. Navnet Vannes ble derfor brukt så sent som i 1890-årene. Enkelte har derfor argumentert for at tettstedet Stjørdalshalsen heller burde hete Værnes eller Varnes.
Værnes var tidligere det definitive maktsentrum i Stjørdalen og omegn, allerede i førkristen tid før år 1000. Snorre Sturlason skrev at det var høvdingen på Værnes, Torberg, som ledet blotingen i fylket sitt. Værnes mistet mye av sin makt da Harald Hårfagre satte Håkon Ladejarl til å styre over hele Trøndelag, men skatt i form av landskyld (varer) gikk antageligvis fortsatt via Værnes før det gikk til Lade. Værnes kirke er fortsatt hovedkirke i Stjørdal (tidligere Værnes) sogn i Stjørdal prosti i Nidaros bispedømme. Værnes hovedgård ble kjøpt av staten i 1887 og konvertert til en militærforlegning, Værnes garnison.
Den nedre delen av Værnes var til tider det tettest befolkede området i Stjørdal, i all hovedsak bebodd av husmenn og strandsittere. I 1800 var det én selveier på Stjørdalshalsen og Værnes, og i 1865 var det seks. På det meste var det trolig mellom 100 og 150 småbruk på Værnes, og da staten overtok området i 1887 var 47 av dem i hevd.
I 1914 ble den første flyvningen foretatt på Værnes, og i 1919 ble de første flyene permanent stasjonert der. Under okkupasjonen sørget tyskerne for å utbedre flyplassen. Trondheim lufthavn, Værnes har blitt regional flyplass for Trøndelag og landets tredje største.
Elin Grimstad

Utdannelse

Grimstad utdannet seg i animasjonsfilm og skriving for barn ved Bath Spa University og ved Norsk barnebokinstitutt.

Musiker

Grimstad er medlem av bandet Je Suis Animal, som i 2008 ga ut platen Self-taught Magic from a book. Etter denne utgivelsen ble bandet invitert til å fremføre sin indie-pop på festivalen By:Larm i Oslo.
Hun har også vært medlem av bandet Tiny Too, som har gitt ut flere plater på plateselskapet Fierce Panda Records. Tiny Too bestod av Elin Grimstad, Hilde Stephanson og Isobel Jones.

Animatør

Som animatør startet Grimstad foretaket Grimfilm. Hun kombinerer gjerne tradisjonelle animasjonsteknikker med figurteater.

Forfatter

Debutboken Månen som ville lyse som ei sol er en bildebok der Grimstad selv har illustrert sin egen tekst. Illustrasjonene ble til ved at hun møysommelig klippet ut tusenvis av figurer i papir av ulike kvaliteter. Disse figurene plasserte hun på glassplater som hun la lagvis, ti i høyden, på et stativ, hvoretter hun fotograferte motivene ovenfra. Teknikken vitner om hennes utgangspunkt og kompetanse innen animasjonsfaget, og hun har selv forklart hvordan arbeidsprosessen foregikk i en kortfilm som forlaget hennes publiserte på YouTube rett før boken ble lansert.

Boken ble utgitt på Samlaget, som presenterte boken slik ved lanseringen:
«Kvart bilde er eit detaljrikt kunstverk, ei eiga verd med mykje å utforske både for barn og vaksne. Dette er ei uvanleg vakker bok, originalt og lett tilgjengeleg.»
NRKs bokanmelder Anne Cathrine Straume var svært begeistret over bokdebuten, og slo fast at Grimstad hadde «lyktes på første forsøk»:
«Elin Grimstad debuterer som barnebokforfatter med en sjeldent fin kombinasjon av tradisjon og innovasjon. Hva jeg mener med det? Jo, bildeboken "Månen som ville lyse som ei sol" åpner som et tradisjonelt titteskapsteater, et sånt lite et av tre eller papir fra 1800-tallet, der man kunne slå opp to dører og oppdage at der inne skjulte det seg en hel verden av dukker og figurer, som kunne stilles opp i ulike scener. Forsiden av boken viser nettopp en slik scene. På baksiden, når boken er lukket, er også teatrets dører boltet sammen, dagens forestilling er slutt.
(---) 
Det er et virkelig mangfold i norske bildebøker for tiden, og viljen til å eksperimentere er stor. Øyvind Torseter (bøkene om Hasse, med Tore Renberg) og flere med ham har benyttet utklippsteknikker, men sjelden har jeg sett det så omfattende som her. Elin Grimstads uttrykk blir forbausende forfriskende.
"Månen som ville lyse som en sol" er en barnebokdebut det står respekt av.»
Tilburg-brødrene

Tilburg-brødrene, formelt Brødre av Vår Frue, barmhjertighetens mor (latin: Congregatio Fratrum Beatae Mariae Virginis Matris Misericordiae, CMM, nederlandsk: Congregatie van Onze Lieve Vrouw, Moeder van Barmhartigheid eller i kortform Fraters van Tilburg) er en katolsk kongregasjon av menn grunnlagt i 1844 i Nederland av titulærbiskop Joannes Zwijsen for å drive velgjørenhetsarbeid. Tilburg-brødrene har særlig vært aktive innenfor skoledrift og spesialundervisning. Per 2017 hadde Tilburg-brødrene 270 medlemmer i Nederland, Belgia, Brasil, Indonesia, Kenya, Namibia, Tanzania og Øst-Timor.
Maisons-Alfort

Navn

Opprinnelig ble Maisons-Alfort kalt Maisons. Navnet Maisons kommer fra Middelalderlatinske Mansionessom betyr «husene».
Ved opprettelsen av kommunen under den franske revolusjonen ble tettstedet Alforts navn slått sammen med Maisons. Navnet Alfort kommer fra herregården som ble bygget av Peter av Aigueblanche, Bishop av Hereford (England), i midten av det 13. århundre. Navnet på denne herregården Hereford ble forvrengt til Harefort, og deretter til Hallefort, og til slutt Alfort. École nationale vétérinaire d'Alfort flyttet til gårdens område flere århundrer senere.

Historie

1. april 1885 ble 40% av Maisons-Alfort område skilt fra og ble en del av kommunen Alfortville.
I 1905 oppholdt Buffalo Bill seg to måneder i Maisons-Alfort mens hans kjente Buffalo Bill’s Wild West Show hadde opptredener i Paris.

Internasjonale relasjoner

Maisons-Alfort vennskapsby med Moers i den tyske staten Nordrhein-Westfalen.

Transport

Maisons-Alfort betjenes av tre stasjoner på Paris Métro Linje 8: École Vétérinaire de Maisons-Alfort, Maisons-Alfort — Stade og Maisons-Alfort — Les Juilliottes.
Det betjenes også av to stasjoner på Paris RER linje D: Maisons-Alfort – Alfortville og Le Vert de Maisons.
Cathay (Kina)

Cathay er den engelske formen av det gamle portugisiske ordet Cataio, og et alternativt navn for Kina på engelsk.
Navnet Catai går tilbake til den etniske gruppen khitanerne (契丹 Qidan), som dominerte det nordlige Kina den gang.
På engelsk var ordet Cathay utstrakt bruk om Kina inntil 1800-tallet, da det ble fortrengt av «China». Nå oppfattes Cathay heller noe poetisk på engelsk. Det går også igjen i firmanavnet Cathay Pacific Airways.

Tidligste bruk

En form av navnet Cathai benyttes i et uighursk manikéisk dokument fra om lag år 1000. Det ble snart benyttet alment i det muslimske Sentral-Asia: Da ghaznavidenes hoff (i Ghazna, i dagens Afghanistan) i 1026 ble besøkt av utsendinger fra den Liao-kinesiske hersker, ble han beskrevet som en «Qatā Khan», det vil si som en hersker over Qatā. Qatā eller Qitā dukker også opp i Abu Rayhan Birunis og Abu Said Gardezis skrifter under de påfølgende århundrer. Den persiske lærde og administrator Nizam al-Mulk (1018–1092) nevner Khita og Kina i sin Bok om statsstyret, og det kan synes som om han har to forskjellige riker i tankene (i så fall henholdsvis Liao- og Song-rikene).
Bruken av navnet i dfen muslimske verden overlevde det khitanske Liao-dynastiiets fall på tidlig 1100-tall. I en beskrivelse av etterfølgerstaten (Jin-dynastiet), beskriver persernes historikere landet fremdeles som Khitāy eller Djerdaj Khitāy (det vil si det jursjenske Cathay). Mongolene omtaler på sin side i verket Mongolenes hemmelige historie (1200-tallet) både khitanere og kara-khitanere.
Da europeiske og europeiske reisende begynte å besøke mongolenes rike, overtok de i den ene eller annen språklige variant betegnelsen Katai om det mongolskkontrollerte Nord-Kina. Navnet forefinnes i skriftene til Giovanni da Pian del Carpine (ca. 1180 - 1252) (som Kitaia) og Willem av Rubruck (ca. 1220 - ca. 1293) (som Cataya eller Cathaia). Rashid al-Din, ibn Battuta og Marco Polo benytter også samme ord om det nordlige Kina, mens det sørlige Kina kalles Mangi, Manzi, Chin, eller Sin.
Rettskriving

Rettskriving, rettskrivning eller ortografi (fra de greske ordstammene orthos, «korrekt»/«riktig», og graphè, «skrift»)  er det settet av skriftspråklige normer som gjelder for et  skriftspråk. Hvem som bestemmer rettskrivingen varierer fra språkområde til språkområde. I Norge er den offisielle rettskrivingen i både bokmål og nynorsk fastlagt av Språkrådet. I de nordiske landene er rettskrivingen fastlagt av tilsvarende organisasjoner. I andre språkområder, som for eksempel i det tyske, er imidlertid rettskrivingen fastlagt av private organisasjoner. Man har også eksempler på slike private initiativ i Norge, blant annet Det Norske Akademi for Sprog og Litteratur som utgir Norsk Riksmålsordbok, den største oversikten over norsk språk.

Språklige nivå

Rettskrivingsnormer kan deles i fire språklige nivå: et semantisk nivå, et syntaktisk nivå, et morfologisk nivå og et grafematisk nivå.
På det semantiske nivået er man opptatt av å avklare hvilke ord som gir korrekt mening. Forskjellen mellom adverbene «da» og «når» og «å» og «og» er eksempler på rettskrivingsnormer på et semantisk nivå. På det syntaktiske nivået er man opptatt av å avklare korrekt ordstilling og korrekt tegnsetting. Rettskrivingsnormer på et morfologisk nivå omhandler korrekte bøyingsformer av adjektiver, substantiver og verb. På et grafematisk nivå omhandler rettskrivingsnormer hvilke tegnkombinasjoner som skal uttrykke et gitt fonem. Eksempler på grafematiske rettskrivingsnormer er for eksempel bruk av dobbel konsonant for å markere kort vokal.

Rettskrivingsavvik eller skrivefeil

Undersøkelser viser at rettskrivingsavvik på norsk kan deles inn i tre hovedkategorier: tegnsettingsavvik, ordvalgsavvik, og grafematiske avvik. Tegnsettingsavvik er den største enkeltgruppen, og de fleste skribenter har vansker med kommatering. Ordvalgsavvik er også svært vanlig, og særlig er sammenblandingen av de likelydende ordene «å» og «og» svært vanlig. Blant de grafematiske avvikene er det særlig to hovedtyper feil: avvik i konsonantismen (enten forenkling av dobbel konsonant eller dobling av enkel konsonant) og særskriving av sammensatte ord.
Faxe Bryggeri

Faxe er et bryggeri, som ligger i byen Faxe. Faxe Bryggeri har Europas største produksjon av eksportøl. Bryggeriet ble grunnlagt i 1901.
Etter en fusjon med blant annet Ceres ble Faxe Bryggeri i 1989 en del av Bryggerigruppen A/S som i 2005 skiftet navn til Royal Unibrew A/S.
Faxe Bryggeri har også en betydelig produksjon av leskedrikker og begynte i 2006 også å tappe kildevann med merket Egekilde, etter opphøret av Royal Unibrews salgsavtale om Ramlösa-vann.
Wapiti

Beskrivelse

Wapiti minner om hjort, men blir betydelig større fysisk. Bukkene blir omkring 25 prosent tyngre (315 kg i snitt) enn hindene (225 kg i snitt). I Alaska er bukk på hele 590 kg registrert.
Arten har brune flanker (eldre bukker er blekere brune); hodet, nakken og leggene er mørkere enn resten av kroppen. Akterspeilet er gulaktig til nærmest oransje. Bukkene har kraftigere man enn hindene.

Utbredelse

Verdens naturvernunion har pr. februar 2018 denne inndelingen utbredelsen av arten:

1) Opprinnelig art i disse landene/områdene:
Bhutan, Canada, Kina, Kasakhstan, Kirgisistan, Mongolia, Russland, USA
2) Utdødd art i: Mexico
3) Innført art i: Italia

Underarter

Det er beskrevet en rekke underarter eller varianter, men siden artsspørsmålet ikke er endelig avklart, er også disse uavklarte. Imidlertid indikerer nyere forskning at det, om wapiti skal regnes som en selvstendig art, trolig kun er snakk om tre eller fire underarter. Alle de nordamerikanske variantene (C. c. roosevelti, C. c. nannodes, C. c. manitobensis, C. c. nelsoni, C. c. canadensis (utdødd), C. c. merriami (utdødd)) kan trolig sammenfattes i en og samme underart (C. c. canadensis). Trolig kan også de to sibirske wapitiene (C. c. sibiricus og C. c. songaricus) inkluderes i den nordamerikanske. Mansjursk wapiti (C. c. xanthopygus) er distinkt fra sibirsk wapiti, men skiller seg svært lite fra alashan wapiti (C. c. alashanicus). Likeledes er det svært lite som skiller de kinesiske variantene MacNeills hjort (C. c. macneilli), Kansu hjort (C. c. kansuensis), og tibetansk hjort (C. c. wallichii) fra hverandre. De kinesiske variantene blir av og til også betraktet som en egen art (Cervus wallichi), sammen med Kashmir hjort (C. c. hanglu).

Annet

Wapiti er populære byttedyr for troféjegere og krypskyttere, i hele utbredelsesområdet. Noen steder drives det også regulært oppdrett for troféjaktformål, herunder også i private, avlukkede jaktparker.
PPG Paints Arena

Kapasitet

Arenaens tilskuerkapasitet for ishockey er satt til 18 087 for ishockey, til ære for draktnummeret til Sidney Crosby, 87, og 19 000 for basketball. Ved konserter har arenaen en kapasitet på mellom 14 536 når scenen plasseres ved en av endene, og 19 758 når scene plasseres midt i arenaen. Arenaen har også 1 950 klubbseter og 66 losjer, til ære for draktnummeret til Mario Lemieux, 66. Interiøret er etter modell av hjemmearenaen til Arizona Coyotes Gila River Arena i Phoenix.
Michelangelo (sang)

«Michelangelo» er en svensk sang med melodi og tekst av Bengt Palmers og Björn Skifs. Skifs sang den i den svenske Melodifestivalen 1975, hvor den endte på en femteplass.
Teksten handler om å forsøke og ringe Michelangelo Buonarotti for å få greie på hvordan han gjorde det da han malte bilder.
Sangen ble utgitt av Skifs på singlen EMI 4E 006-35180 i 1975. Arrangør og produsent var Bengt Palmers. Den var hentet fra LP-platen Schiffz! (EMI 062-34998).
«Michelangelo» ble testet på Svensktoppen, hvor den lå i elleve uker i perioden 9. mars-18. mai 1975 og lå på en førsteplass de syv første ukene.
Sangen lå på den norske VG-lista i fire uker i 1975, hvorav på en syvendeplass i tre uker.
I Dansbandskampen 2009 ble den fremført av Mannerz.

Norsk versjon

Philip A. Kruse har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er også «Michelangelo».
Triptan

Triptaner er en gruppe farmakologisk aktive substanser som fungerer som serotoninreseptoragonister (5HT1B/1D) som binder seg til 5HT-reseptorer (5-hydroksytryptamin) i de kranielle arterielle åreveggene. Triptaner brukes først og fremst som anfallsmedisin mot kraftig primær hodepine, som migrene og noen typer trigeminal-autonome hodepiner, når vanlig analgetika/NSAIDer ikke har tilstrekkelig virkning.
Triptaner gir vasokonstriksjon i de store cerebrale og durale konduktanskarene. Triptaner er tilgjengelige i ulike former, blant annet som subkutan injeksjon (s.c.), nesespray, stikkpiller, smeltetabletter og vanlige tabletter. Triptaner er reseptbelagte. 
Triptan undertrykker utvidelse av blodårer og ødem i blodårenes vegger, som anses å være en underliggende mekanisme for hodepineanfall. Det demper dessuten aktiviteten i hodets 5. hjernenerve, nervus trigeminus, som ofte er en del av hodepineproblemet. Dette er spesielt tilfelle ved migrene og klasehodepine.
Pasienter som bruker triptan regelmessig risikerer å utvikle medikamentoverforbrukshodepine (MOH).

Bivirkninger

Triptaner har relativt like bivirkninger og de fleste er milde og kortvarige. Naratriptan skiller seg noe ut, gjennom å ha færre bivirkninger og noe mindre effekt enn de andre. Den mest vanlige bivirkningen er en sammensnørende eller klemmende fornemmelse i halsen og/eller brystet, noe som opptrer hos cirka 5 % av pasientene (men det har ingen sammenheng med hjertet). Dette er en bivirkning som ansees som ufarlig. Noen kan også få en prikkende eller stikkende følelse, varmefølelse i deler av kroppen, og/eller føle seg litt svimle og av og til litt kvalme.
Langvarig regelmessig bruk vil kunne føre til medikamentoverforbrukshodepine (MOH). Normalt anbefales ikke bruk av triptaner over mer enn 9 dager i strekk.

Nye medisiner

Reyvow (lasmiditan) er en ny type oralt administrert migrenemedisin, en 5-HT antagonist (se ditaner) som ikke trekker sammen blodårene, slik triptaner gjør. Dette gjør medikamentet anvendelig for individer som har hatt hjerneslag eller lider av hjerteproblemer. Dette er pasienter som til nå ikke har kunnet benytte triptaner. Det er derfor forventet at så mange som 1/3 av alle dem som lider av migrene vil nyte godt av den nye medisinen. Preparatet ble godkjent av FDA den 11. oktober 2019, men det advares mot at den nye medisinen kan påvirke evnen til å kjøre bil. Pasientene advares mot å kjøre i inntil 8 timer.
Oppidum

Oppidum (flertall: oppida) er det latinske betegnelsen for en stor, befestet jernalderbosetning. Oppida er assosiert med den sene, keltiske La Tène-kulturen som framsto i løpet av 100-tallet f.Kr., spredte seg over hovedsakelig vestlige Europa, fra De britiske øyer til Iberia i vest til utkanten av den ungarske slette i øst. De fortsatte å være i bruk fram til Romerriket begynte å erobre Europa. Nord for elven Donau, hvor befolkningen forble uavheng av Roma, fortsatte oppida å være i bruk til utpå 100-tallet e.Kr.
Fossar de les Moreres

Monumentets inskripsjon

Et utdrag fra diktet «El Fossar de les Moreres» av Frederic Soler er skrevet inn på monumentet på plassen:
Al fossar de les moreres
no s'hi enterra cap traïdor;
fins perdent nostres banderes
serà l'urna de l'honor.
Oversatt til norsk betyr det:
På kirkegården under morelltrærne
skal ingen sviker bli begravet
selv om våre flagg er tapt
vil den være ærens urne.
Horlivka

Historie

Horlivka ble grunnlagt i 1779, og fikk i 1868 sitt nåværende navn, ved oppkalling etter den russiske Geolog Petro Gorlov. Det var i hans virke for kullindustrien i området at denne arbeiderbosettingen vokste frem.
Under den russiske revolusjon i 1905 fant det sted en væpnet oppstand her. 
Horlivka hadde i kullgruvetidens glansdager en befolkning på over 400 000. 
Under den tyske retretten mot slutten av annen verdenskrig ble byen satt  i brann av tyskerne. Etterpå ble det av sovjeterne etablert to krigsfangeleirer for tyskere i byen: 242 (i byens nordlige utkant) og 472 . Det fantes også eget sykehus for de sykeste fangene: 1242 og 6027.
Løvøya (Horten)

Løvøya er en halvøy som ligger utenfor Falkensten i Horten kommune i Vestfold. På Løvøya ligger 1200-tallskirken Løvøy kapell med St. Olavsbrønnen, som var et av de viktigste valfartsstedene på Østlandet i katolsk tid. Det ble sagt at vannet i brønnen kunne helbrede sykdom. Kirken ble restaurert i 1950.
Løvøya er den vestligste av tre nærliggende øyer som opprinnelig het Vestre, Midtre og Østre Løvøy. Navnet skyldtes løvet fra trærne, som ble samlet inn om høsten til vinterfor. Øyene tilhørte Falkensten Bruk, og ble brukt til beite for kyr om somrene. I 1819 ble øyene kjøpt av marinen, men den vestligste av øyene ble etter en tid solgt tilbake til Falkensten Bruk, og har siden hatt navnet Løvøya. De to andre øyene kalles Mellomøya og Østøya.
Løvøya er knyttet til fastlandet ved Drasundodden. Tidligere kunne man dra båter over sundet mellom Løvøya og Drasundodden, derav navnet Drasundet, men i 1990 ble veien hevet og stedet ble en halvøy. Det ble samtidig lagt tre rør under veien for å bedre vanngjennomstrømmingen til Løvøypollen. Det gikk også en bro over sundet, den såkalte «tyskerbroa», som ble bygget på begynnelsen av 1940-tallet, siden veien over sundet da var ubrukelig. Broa raste sammen i 1946 etter at den ble angrepet av pelemark. Tyskerne bygde også Løvøyveien på sørsiden av øya for å ha lett adkomst til de militære anleggene på Mellomøya og Østøya via Løvøysund bro. Den opprinnelige Løvøysund bro ble også bygget på begynnelsen av 1940-tallet. I 1995 ble en ny betongbro støpt.
Løvøya huser også Løvøya Båthavn og Løvøy Camping. Vadfiskerstua grill og kiosk ble bygget på 1930-tallet og var lenge drevet av Motorførernes Avholdsforbund. Kiosken er nå en del av Løvøy Camping. I området bak kiosken ligger den tidligere husmannsplassen Øya, en av de elleve husmannsplassene under Falkensten Bruk på 1700-tallet. På sørsiden av øya ble det fra 1930-tallet oppført en del fritidshytter.
Midt på øya ligger Veggfjell, med de karakterristiske fjellformasjonene «Løvehue» (løvehodet) på toppen og «Prekestolen» på nordøstsiden. På nordøstsiden av øya ligger også Røverhula. Et sagn sier at tolv røvere hold til her. De hadde tatt til fange en tjenestejente fra Falkensten Bruk, men hun ble frigjort og alle røverne drept. Østre Veggbukt ligger også her. Den kalles gjerne «Jesusbukta» etter at kristne ungdommer på 1940-tallet malte «Tro paa Jesus» på en stor stein ved bukta. På sletta vest for bukta lå tidligere husmannsplassen Vegg (Væg). Vestre Veggbukt, også kalt «Kirkebukta», ligger på den nordvestre delen av øya. Her ligger også en speiderhytte. Vest for denne bukta ligger Stormodden, også kalt Mamre Lund.
Den nordlige delen av Veggfjell og området ned mot Østre Veggbukt er vernet område.
En liten øy rett på sørsiden av Løvøya kalles Lort. Navnet er egentlig Lillelort etter plassen Lort som lå på selve Løvøya.
Drufiacc

Drufiacc er et musikkalbum med Flukt utgitt i 2004.