René Descartes

Biografi

René Descartes ble født i Frankrike i 1596. I 1604 sendte Descartes' far ham til det kongelige kollegium drevet av jesuittene i den lille byen La Flèche, nord for Touraine. Dette var grunnlagt av Henrik IV av Frankrike og ble ledet av jesuittene. La Flèche ble en av de fornemste skolene i Europa og her ble Descartes frem til 1612. De siste årene studerte han logikk, filosofi og matematikk. Deretter avla han eksamen i juss i Poitiers. Som student så han at mange av argumentene som ble brukt av de ulike autoritetene han studerte, var ugyldige, og ofte visste han ikke hva han skulle tro. Han forteller selv at han gikk inn i hæren for å fullføre utdannelsen sin.
Descartes reiste vidt omkring i Europa som soldat, men opplevde ikke krigshandlinger. Reisene lærte ham at menneskenes verden var enda mer mangfoldig og full av motsetninger enn bøkenes verden. Han ble besatt av spørsmålet om det var noe vi kunne være sikre på, noe vi kunne vite med sikkerhet.
Descartes slo seg ned i Holland som var det land i Europa med best utviklet ytringsfrihet, og her begynte han å undersøke grunnlaget for menneskets tenkning, undersøkelser knyttet til filosofi, matematikk og vitenskap.
I sine siste 20 år, fra 1629 til 1649, skrev han en rekke fremragende arbeider. Innen filosofien var det særlig to som fikk stor betydning: Om metoden fra 1637, og Meditasjoner fra 1641. Descartes var en av de første vitenskapsmenn som utga arbeidene sine på sitt eget språk, fransk. Han utga forøvrig også flere latinske arbeider, bl a Principia philosophiae (1644). Dette verket kom ut i en fransk oversettelse i 1647 med et forord rettet til dronning Christina av Sverige.
I 1649 inviterte dronning Christina av Sverige ham til Stockholm som sin lærer i filosofi. Det heter seg at vinterklimaet og tidlige undervisningstimer ved slottet i Stockholm gikk ut over filosofens helse. Dronning Christinas tyske lege ville behandle ham, men Descartes skal ha avvist legen med ordene: «De får aldri søle en dråpe fransk blod!» Han utviklet lungebetennelse og døde i Stockholm i 1650. Descartes ble også gravlagt der, men kroppen ble senere overført til Paris. Ikke lenge etter hans død konverterte dronning Christina til katolisismen, og abdiserte fra sin posisjon som dronning i det lutherske Sverige.
Hodeskallen som ligger sammen med levningene i kirken i Saint-Germain-des-Prés i Paris, er nesten helt sikkert ikke Descartes'. Det er trolig at en kaptein i den svenske vaktstyrken som var tilstede da levningene ble gravet opp, fjernet hodeskallen og erstattet den med en annen. Hodeskallen ble solgt flere ganger før den til slutt ble plassert i Musée de l'Homme i Palais de Chaillot.

Analytisk geometri

Descartes var et matematisk geni og oppfant den nye grenen innen matematikken som består i å anvende algebra på geometri, kjent som analytisk geometri. Denne grenen oppfant Descartes i 1637. Grunnlaget for analytisk geometri er ideen om at et punkt i rommet kan bestemmes ved tall som angir dets posisjon.
Descartes anvendte algebra på geometrien, men ikke bare ved å bruke algebra for å bestemme dimensjonene i de geometriske figurene, men også når han gjenga linjer og kurver i ligninger.
Grafen ble også oppfunnet av ham. De to aksene i grafen er oppkalt etter ham: De er kalt kartesiske koordinater, og adjektivet kartesisk er utledet av hans navn.

Utvikling av den moderne vitenskap

Descartes var fascinert av matematikkens innlysende og sikre sannheter. Og han begynte å lure på om det som gav matematikken dens sikkerhet, var noe som kunne overføres og anvendes på andre kunnskapsområder. Men enda viktigere var det at vi ville ha funnet en metode til å få sikker kunnskap om verden, en metode som kunne danne grunnlag for utviklingen av vitenskapen i den moderne betydningen av ordet.
Descartes' konklusjon var at matematikkens sikkerhet berodde på følgende grunner: Matematiske bevis begynte fra et minimalt antall premisser av størst mulig enkelhet; en enkelhet så grunnleggende og innlysende at det var umulig å tvile på den, for eksempel at en rett linje er den korteste vei mellom to punkter.
Bevisføringen ble deretter foretatt deduktivt ved ett logisk skritt av gangen, hvor hvert enkelt trinn var ugjendrivelig og vanligvis meget enkelt og innlysende. Og det som begeistret alle som ble betatt av matematikken, var at hvis man kun beveget seg gjennom enkle og innlysende slutninger fra premisser som også var enkle og innlysende, ville man komme frem til konklusjoner som ikke var enkle i det hele tatt, og slett ikke innlysende.
Verdener av uforutsette oppdagelser begynte å åpne seg, mange av dem var forbløffende. Mange hadde stor praktisk nytteverdi, og alle var sanne. Og det syntes ikke å være noen ende på alle disse uoppdagede verdenene: Matematikerne ville alltid åpne for det nye og uventede, slik Descartes hadde gjort.

Kartesisk tvil

Descartes spurte om det ville være mulig å anvende nettopp denne metoden på ikke-matematisk kunnskap. Hvis vi kan finne noen utsagn utenfor matematikken som det ikke er mulig å tvile på, kan vi bruke dem som premisser i en deduktiv argumentasjon, og således må alt det vi kan dedusere logisk fra dem være sant.
Dette fører til et metodisk grunnlag for en kunnskap som man kan stole hundre prosent på. Men finnes det slike premisser? Eller er det slik – som mange på Descartes' tid hevdet – at det ikke er mulig å ha sikker viten utenfor matematikken og logikken?
I sin jakt på sikre premisser det ikke var mulig å tvile på, beveget Descartes seg gjennom tre stadier. For det første drøftet han den direkte og umiddelbare sanseerfaring. Hvis man ser direkte på et kirkespir eller et tre med grener som bøyer seg i vannet, kan man da stole på det sansene forteller en? Dessverre, undersøker man saken nærmere, viser det seg direkte sanseiakttagelse ofte bedrar oss. Kirkespiret som skinner gyllent i ettermiddagssolen og som gløder rødt i solnedgangen, ser grått ut resten av tiden. Grenen som synes å bøye seg idet den treffer vannflaten, viser seg å være rett når man løfter den opp av vannet.
Descartes konkluderte dermed med at han aldri kunne være sikker på at tingene virkelig er slik de fremstod for ham, uansett hvor direkte han så på dem, og uansett hvor konsentrert og oppmerksom han var.

En ond ånd

Dette fører oss til neste nivå i Descartes' drøftelser. Han forteller at han ofte hadde vært absolutt sikker på at han hadde gjort et eller annet, for deretter å våkne opp og oppdage at han bare hadde drømt. Av og til hadde han drømt om hendelser som skjedde i hverdagen: Han hadde drømt at han satt og leste ved bordet i arbeidsværelset, mens han i virkeligheten hadde ligget i sengen.
Hvordan kunne han være sikker på at han ikke drømte akkurat nå? Det virket som om han aldri kunne være absolutt sikker på at han ikke drømte, hadde hallusinasjoner eller noe lignende.
På dette kritiske punktet i sin jakt på sikkerhet gikk Descartes enda lenger, og dette er tredje stadium. La oss anta, sa han, at alle mine feil og illusjoner skyldes at det eksisterer en høyere ånd, hvis eneste mål er å bedra meg: En ånd som har overmenneskelig makt over meg og kan få meg til å sove og drømme at jeg er våken, eller gjøre det slik at alt det jeg ser på, ser ut som noe annet, eller få meg til å tro at to pluss to er lik fem. Finnes det i det hele tatt noe som selv ikke en slik ond ånd ikke kan bedra meg med?
Descartes kommer frem til at det finnes noe slikt, nemlig at det som fremtrer i en bevissthet, er, uansett hva det er. Descartes mener at man kan alltid trekke gale slutninger på grunnlag av dem – man kan anta at man sitter ved peisen selv om det i virkeligheten ikke finnes noen peis, og man ligger og drømmer i sengen, og allikevel er det at en antar at en sitter ved peisen, et ugjendrivelig faktum.
Det eneste man i dette og ethvert annet tilfelle kan være absolutt sikker på, er at man har den erfaringen man har. Og fra dette kan man foreta visse slutninger med absolutt sikkerhet.
Descartes sier: Først og fremst betyr det at jeg vet at jeg er et vesen som eksisterer. Det kan være at jeg ikke kjenner min egen natur, og jeg kan ha feil oppfatninger om hva den er, men at jeg eksisterer, kan jeg ikke tvile på. Og hva mer er, jeg vet med absolutt sikkerhet at jeg er et vesen som i det minste har bevisste erfaringer, de konkrete, bevisste erfaringer jeg har.
Descartes bakte denne konklusjonen inn i et latinsk uttrykk som er blitt meget berømt : Cogito ergo sum, vanligvis oversatt noe upresist med «Jeg tenker, altså er jeg».

Jakten på sikkerhet

Følgelig fant Descartes at det finnes fenomener utenfor matematikken og logikken, fenomener i den faktiske verden, som han kunne ha absolutt sikker viten om.
På dette stadiet benytter Descartes seg av en ny versjon av Det ontologiske gudsbeviset. At selv et ufullkomment menneske kan et begrep om et uendelig, evig, fullkomment og udødelig vesen beviser at dette vesenet eksisterer, og må ha gitt mennesket en bevissthet om seg selv.
Descartes utleder følgende: «Det faktum at jeg vet at gud eksisterer og er fullkommen, betyr at jeg kan ha tillit til ham. Han vil ikke som den onde ånden, bedra meg. Forutsatt at jeg gjør det som kreves av meg, er oppmerksom og gjennomfører den disiplinerte tenkningen som kreves av meg, kan jeg være sikker på at alt det som fremstår klart og tydelig for meg, er sant – selvfølgelig ikke ved sansene, som jeg allerede vet bedrar, men ved min ånd, den delen av meg som både begriper gud og også matematikk, noe sansene ikke kan»

Rasjonalismen

Denne konklusjonen ble utgangspunktet for den filosofiske retningen som kalles rasjonalismen og baserer seg på troen på at man oppnår kunnskap om verden ved å bruke fornuften, og at sansene er fundamentalt upålitelige og snarere en kilde til feil enn til kunnskap.
Rasjonalismen har siden vært en av de sentrale tradisjonene i Vestens filosofi. Den hadde sin glansperiode på 1600- og 1700-tallet, og i tillegg til Descartes var dens mest betydelige representanter Baruch de Spinoza og Gottfried Leibniz.
Det var få filosofer etter Descartes som trodde at guds eksistens ikke kunne være gjenstand for tvil. Men på noen områder ble han grunnleggende for tenkningen i Vesten. Hans tro på vitenskapelige oppdagelsers logikk, som krevde at man tok utgangspunkt i ugjendrivelige fakta og utledet logiske konsekvenser fra disse fakta i deduktive slutningskjeder, ble grunnleggende for vitenskapen i Vesten.
Descartes overbeviste folk om at denne metoden muliggjorde en matematisk basert vitenskap som kunne gi mennesket en pålitelig kunnskap om verden, og at det var den eneste måten man kunne få sikker kunnskap om verden på.

Ånd og materie

Descartes konkluderte med at det spesifikt menneskelige er bevissthet. Dette førte til at han utviklet en lære som hevdet at verden i siste instans bestod av forskjellige substanser, ånd og materie.
Han oppfatter menneskene som erkjennende subjekter hvis verden, bortsett fra de erkjennende subjekter selv, består av materielle objekter som de observerer. Denne delingen av naturen i to enheter; ånd og materie, subjekt og objekt, ble en del av den måten Vestens mennesker betraktet verden på. Fremdeles kaller filosofer dette for den «cartesiske dualismen».
Mellom Descartes og det 20. århundre var det få filosofer som avvek fra den; Baruch de Spinoza og Arthur Schopenhauer var kanskje de som mest konsekvent valgte en annen vei. Det var først i det 20. århundre at en annen tenkemåte ble utbredt, og selv i det 21. århundre finnes det ledende filosofer som holder fast ved den.
Descartes supplerte klassisk filosofi med spørmålet om hvordan det er mulig å oppnå kunnskap, og hva slags kunnskap det er mulig å tilegne seg. Dette satte epistemologien, det vil si erkjennelsesteorien, i sentrum for den filosofiske refleksjonen, og i tre hundre år kom en dominerende del av filosofene til å oppfatte filosofi først og fremst som epistemologi.

Metodisk tvil

«Den metodiske tvil» var en metode Descartes benyttet for å få et sikkert fundament for sine oppfatninger. Han bestemte seg for at han ikke ville la daglige problemer og utfordringer spille noen rolle overfor tvilen. Hvis han skulle gå rundt og tvile på om det som sto på spisebordet var mat, kunne det bli vanskelig å overleve. Derfor ville han bare tvile på de store og viktige tingene i livet, men ellers leve så normalt som mulig.

Jeg tenker, altså er jeg

Descartes søkte etter en metode for å avgjøre om en oppfatning er sann eller ikke. For å finne en slik metode mente han at det var best å begynne med å tvile på alt, og så skritt for skritt komme frem til hva det er umulig å tvile på. Det handler om den grunnleggende tvilen til Descartes som innebærer å tvile på alt en sanser, altså om en er våken eller drømmer, men også på matematiske grunnsetninger som 2+2=4. Han begynner derfor også å tvile på sin egen eksistens. Ifølge Descartes beviser imidlertid det faktum at man ikke kan tvile på tvilen selv at det finnes tvil. Finnes det tvil, må det være noen som tviler. Å tvile er å tenke, og for å tenke må man finnes.
Det førte til konklusjonen «Cogito, ergo sum»: «Jeg tenker, altså er jeg»

Heder

Den lille Descartesøya i Adélie Land i Antarktis er kalt opp etter Descartes.