Trøndersk

Trøndersk er benevnelsen på talemålet i Trøndelag. Inkludert i dialektområdet eller nært beslektet er også talemålet på Nordmøre, i Bindal i Nordland, i Frostviken i Sverige og på Kvikne og i Elgå i Hedmark. Trøndersk har en del felles med dialektene på Østlandet, som for eksempel jamning, lavtone-setningsmelodi og retroflekse konsonanter, og andre trekk som palatalisering og apokope til felles med nordnorsk. Den svenske nabodialekten jemtsk er også nært beslektet med trøndersk.
Idet de trønderske dialektene dekker et forholdsvis stort geografisk område, finnes det også tilsvarende store forskjeller dialektene imellom. De største forskjellene finner man mellom enkelte bygdedialekter og bymålet i Trondheim. Trondheimsmålet har blitt sterkere påvirket av det dansk-norske skriftspråket og «den dannede dagligtale», og har en enklere grammatisk struktur. Det er også store variasjoner innenfor trondheimsmålet. «Fintrøndersk» er sosiolekten hos byborgerskapet, et talt riksmål med pronomenet jei og et trøndersk tonefall som typiske kjennetegn. Andre varianter ligger tettere opp til bygdemålene.

Særegenheter

Trøndersk er lett å kjenne igjen grunnet flere språklige trekk, slik som apokope, jamvekt med utstrakt bruk av jamning, kløyvd infinitiv, palatalisering, retrofleks flapp og førstestavelsestrykk i lånord (som ['banan], ikke [bana:n]). Dessuten er det personlige pronomenet (første person, subjektsform) æ svært utbredt, i tillegg til nektingsadverbet itj. Undersøkelser i Trondheim viser at stadig flere ungdommer i byen erstatter itj med ikke som nektingsadverb, på tross av at ordene ikke og itj tradisjonelt har hatt ulike betydninger i byen.

Tonefall

På norsk og andre moderne germanske språk ligger trykket på første stavelse i alle arveord. Normalisert talemål, og dialektene på Vestlandet og i Nord-Norge, beholder derimot det opprinnelige trykket i lånord. Trøndersk følger ikke denne regelen, og har trykk på første stavelse i alle ord, i likhet med dialektene i bygder og arbeiderklassebydeler på Østlandet.
I Verdal har sammensatte ord trykk på det andre leddet, slik at navnet på kommunen uttales med trykk på a-en. Dette er et fenomen som også forekommer andre steder i Norge, for eksempel i Nord-Gudbrandsdalen og på Sunnmøre.
Dialektene på Vestlandet og i Nord-Norge har høytone-setningsmelodi der det første ordet i en fortellende setning uttales med lys tone, før tonen synker. Denne typen intonasjon brukes også i de store vesteuropeiske språkene engelsk, tysk og fransk. Trøndersk har derimot lavtone-setningsmelodi der fortellende setninger har en jevn tone. Intonasjonen minner om normalsvensk, og tonen stiger ikke på slutten av setningen, slik den gjør på østlandsk.
Trøndersk har tonelag som brukes til å skille ulike ord. I dialekter med dativ har dativformen tonem 2. Den eneste forskjellen på nominativ og dativ i intetkjønnsord er ofte tonelaget.
Ord med apokope har som regel en egen stigende-fallende tone (cirkumfleks).

Grammatikk

En kort gjennomgang av hovedtrekk i grammatikken i trønderdialektene:

Adjektiv

Adjektiv bøyes nesten som på nynorsk, men med apokope i komparativ: Svart, svartar, svartast
Eks. på unntak: Stor-større-størst: Stor-støør-støsst. Bra-bedre-best: Bra-ber/likar-bæst/likast.

Konsonanter

I dette avsnittet brukes det internasjonale fonetiske alfabetet (IPA).
I likhet med andre dialekter i den nordlige delen av Norge blir l og n palatalisert etter trykksterk, kort vokal: mann [maɲ], ball [baʎ]. I enkelte tilfeller blir også d og t palatalisert: fadder [faɟer], fett [fec]. Dialekten i Lierne har, i likhet med jemtsk, ikke palatalisering. I store deler av Sør-Trøndelag og Nordmøre blir n i noen ord palatalisert også i trykksvak stavelse, guttene [gutaɲ], noen [noɲ].
Trøndersk har i likhet med østlandsk, romsdalsmål, nordnorsk, og store deler av svensk retroflekse konsonanter. Dette innebærer at del konsonantforbindelser med r trekkes sammen til en enkel konsonant: kart [kaʈ], «sint» [gæɳ]. Den mest kjente retroflekse konsonanten er tjukk l (IPA: ɭ]. Den kan i likhet med de andre retroflekse konsonantene bare forekomme i innlyd og utlyd. I trøndersk er som regel både l og -rð blitt til tjukk l: sol [soɭ], gård [gaɭ] eller [goɭ]. I sørvestre deler av Sør-Trøndelag er -rð blitt til r.
Gammel -tl- har i den sentrale delen av området blitt til frikativisk l (IPA: ɬ). Denne lyden forekommer i noen få ord: lille [liɬə], «pyse» [taɬ], «pysete» [taɬot]. Dette er en sjelden språklyd, som i Europa ellers bare finnes i walisisk og i jemtsk, men trøndersk har altså hele fire allofoner av l.
Røros-dialekten har en egen s, som artikuleres lenger bak i munnen enn vanlig på norsk. Det påstås ofte at dette skyldes påvirkning fra tyske gruvearbeidere.

Vokaler

I likhet med nordnorsk har de fremre vokalene i, y og e blitt senket til hhv. e, ø og æ, som i f. eks. fesk (fisk), høtt (hytte) og flæsk (flesk).
I de sørøstre delene av Sør-Trøndelag er diftongene ei, øy og au blitt til monoftonger. Stein [sten], røyk [røk], graut [grøt]. I nedre Melhus og Buvika er bare ei og øy monoftongert. Noe liknende finner man lengst øst i Verdalen. Monoftongering forekommer også på indre Østlandet, og på svensk og dansk.
Noen vokalskifter er mer lokale, som for eksempel i Stjørdal der smør er blitt til smær, og dør til dær. Dette er forøvrig resultat av et helt eller delvis bortfall av en distinkt vokallyd (i lydskrift representert ved œ) som kan beskrives som en mellomting av æ og ø, som fortsatt finnes brukt av enkelte. Tidligere var lyden såpass utbredt at ord som sjæl (skille) og sjœl (skylle) hadde betydningsforskjell, men i dag uttales begge disse ordene oftest likedan, som sjæl eller sjøl.
Gammel selbudialekt har nasale vokaler, for eksempel bygdã. Disse vokalene opptrer i de ordene der -n falt bort i overgangen mellom norrønt og moderne norsk. En periode i middelalderen hadde sikkert all norsk, og mange svenske dialekter, nasale vokaler.
Meldalsdialekten har en egen i-lyd.
I Namdalen uttales ofte gammel á som ao, båt [baᵒt]. Dette er eller mest kjent fra indre Sogn, Voss, Jämtland og Island.