Kraken

Kraken eller krakjen, også omtalt i ubestemt form krake, er et fabeldyr fra norsk folketro i form av et kjempestort sjøuhyre eller en gigantisk fisk som fiskere skal ha sett langs kysten av Norge, Island og Irland.
Beretninger om kjempefisker finnes i mange kulturer langt tilbake i tid. Det norrøne Kongespeilet fra 1200-tallet omtaler et slikt monster som Hafgufa. Det er også fortellinger om enorme havuhyrer i asiatiske farvann og i antikkens middelhav og atlanterhav. Det uhyret som blir kalt kraken, er imidlertid første gang mer utførlig beskrevet av Bergensbispen Erik Pontoppidan på midten av 1700-tallet. Han sammenligner det med en øy med armer og master. Andre har sidestilt det med Leviatan-aktige drager, linnormer og sjøormer. Atter andre, særlig på 1800-tallet, har tolket kraken som en kjempeblekksprut, og den engelsktalende verden bruker den norske betegnelsen som egennavn på et slikt monster. Dette har forsterket seg i moderne, angloamerikansk populærkultur. Det er altså forskjellige tradisjoner som blandes sammen, også forestillinger om andre havuhyrer. Det gjennomgående trekket ved kraken er likevel størrelsen, enten det dreier seg om en fisk, hval, skilpadde eller blekksprut.
Krake er på norsk og svensk, og i formen Der Kraken eller die Kraken («kraken» eller «krakene») på tysk, også navn på Polypus (Octopus) vulgaris, en blekksprutart med åtte armer.

Etymologi

Krake er et norsk og svensk ord som skal være i slekt med ord som krok og krykke og det shetlandske krekin, som er et tabunavn for hval. Ordet skal stamme fra «krake» i betydningen «krokete og kleint tre» eller «tørr granstamme med nakne greiner». Det islandske kraki ble brukt om «tynn stang med hake på» eller «treanker med en fastbundet stein». Ordet kan også brukes i flertallsformen kraker. For eksempel skriver den danske forfatteren Thomas Christopher Bruun (1750-1834) tidlig på 1800-tallet: «Det Diævelskab det (dvs. havet) i sin Barm udruger...Af Hayer, Orme, Kraker, Crocodiler.», mens dikteren Jens Baggesen (1764-1826) skriver «(...) omsvømmet af Fiske, Haier, og Hvaler, og Kraker, og vildt sig boltrende Marsvin.»
Ordet krake har i nordiske språk flere betydninger, og kan også brukes om et «tynt og magert menneske», eller om  en dyrekropp generelt. Det liknende ordet krek ble derimot opprinnelig brukt om små krypdyr, insekter, marker, bløtdyr og andre kryp som kreker på bakken, det vil si «beveger seg slingrende». For øvrig betyr «krake søker make» egentlig «kråke søker en maken» og er lånt fra dansk krage søger (eller finder) mage (på svensk kaka söker maka), et spøkefullt uttrykk for at noen, som en skrikende kråke, roper etter sin likesinnede.

Sjøuhyrer i antikken

Allerede i oldtida var det flere fortellinger om havuhyrer. I gresk og romersk mytologi nevnes for eksempel Skylla, en omskapt prinsesse , og den enda verre Kharybdis, som kunne gjøre seg om til en virvelvind. Sammen voktet de Messinastredet mellom Italia og Sicilia, og Odyseen forteller om hvordan de nesten slukte den greske sagnhelten Odyssevs. I Bibelen blir det litt mystiske havmonsteret Leviatan nevnt syv ganger.
Grunnlaget for slike forestillinger kan ha vært fiskere og sjøfolk som har sett uforklarlige havfenomener, hvaler og store blekkspruter. På tilsvarende måte kan forestillingen om kraken ha oppstått i middelalderen.

Kraken i Norden

Den første og fyldigste skriftlige skildringen av kraken kommer fra den danske forfatteren og biskopen i Bergen Erik Pontoppidan d.y. (1698–1764). Han utgav verket Det første Forsøg paa Norges naturlige Historie, forestillende dette Kongeriges Luft, Grund, Fjelde, Vande, Væxter, Metaller, Mineralier, Steen-arter, Dyr, Fugle, Fiske og omsider Indbyggernes Naturel, samt Sædvaner og Levemaade i København i 1752 og 1753. Der omtaler han kraken som «det allerstørste monstrum marinum» (havuhyre). Han sier det blir kalt Kraken, Kraxen, Krabben, Horven, Søe-Horven, Anker-Trold og havstramben. Etter at boka ble oversatt til engelsk få år seinere, ble Kraken mest kjent på engelsk. Det er rundt og flatt som ei flytende øy, og har enorme armer eller forgreininger som master med rær, så veldige at de kan trekke store skip med seg i dypet. Pontoppidan bygde sine beskrivelser på fortellinger fra norske fiskere. Når det på steder der vannet vanligvis var 80-100 favners dyp (140-180 meter), isteden bare viste seg å være 20-30 favner (40-50 meter), visste fiskerne at det var en krake under dem. De fortalte at kraken særlig kunne påtreffes om sommeren og likne skjær og holmer. Det kunne også samle seg masse fisk på ryggen av den, og fiskerne forklarte at de derfor kunne «fiske på kraken». Da gjaldt det bare å passe seg så det enorme dyret ikke plutselig steg opp til overflaten, veltet båter og dro dem ned i malstrømmen som oppstod da den dykket igjen. Pontopiddan forteller også hvordan dyret i noen få månender spiser, og i de påfølgende tømmer ut ekskrementer som farger vannet, gjør det tykt og mudderaktig og har en behagelig lukt og smak som lokker til seg flere fisker.
Fra Vestlandet finnes det noen få sagn og memorater om Krakjen. Det vanligste sagnet forteller om noen fiskere som var ute med bunnsnøre. Plutselig merket de at det ble grunnere og grunnere under dem. De forstod da at det var Krakjen som var på vei opp, og de rodde til land så fort de bare kunne.
Fenomenet kan ha opphav i virkelige observasjoner av store blekkspruter eller i synsbedrag til havs, for eksempel luftspeilinger og lave skyformasjoner. I 1680 skal dessuten en mindre krake («måske en ung og uforsigtig, af det slags») ha strandet på Alstadhaug ved Levanger i Nord-Trøndelag der den omkom: «Dens langsom fortærede ådsel skal have fyldt et stort stykke af bemeldte Ulvangens fjord, og gjort den side så godt som impassable for folk af en delikat lugtelse.» I 1673 skal en kjempekrake på minst 30 meter ha gjort det samme på vestkysten av Irland.
Kraken er imidlertid ikke omtalt i de norrøne sagaene, men tilsvarende dyr som lyngbakr og hafgufa («havdamp») blir nevnt i Örvar-Odds saga og i Kongespeilet fra omkring 1250. Teksten skildrer et sjøuhyre så stort som ei øy. Dyret blir sjelden sett, og teksten spekulerer på om det kanskje bare finnes ett eller to dyr i hele verden.
Den svenske naturforskeren Carl von Linne inkluderte for øvrig kraken i den første utgaven av sin systematiske naturkatalog Systema Naturae fra 1735. Der gav han dyret det vitenskapelige navnet Microcosmus, men utelot det i seinere utgaver.

Kraken som kjempeblekksprut

Fra slutten av 1700-tallet har det vært flere beskrivelser av kraken som en type kjempeblekksprut. Mange har også tolket Pontoppidans beretninger som det. De tidligste fortellingene beskriver imidlertid kraken oftere som krabbe enn blekksprut, og dyret har trekk som kan minne om hvaler. Andre egenskaper ved kraken kan likne på fenomener som kan oppstå ved undersjøisk vulkansk aktivitet utenfor Island, for eksempel boblende vann,  plutselige og voldsomme havstrømmer og dannelsen av nye småøyer.
Den franske malakologisten Pierre Dénys de Montfort omtaler to typer kjempeblekkspruter i sitt moluskleksikon Histoire Naturelle Générale et Particulière des Mollusques som ble utgitt i 1802. Montfort påstår at den første typen, krakenblekksprut, har blitt beskrevet både av norske sjøfolk,  amerikanske hvalfangere og antikke forfattere som Plinius den eldre.  Den andre typen, som var mye større og ble kalt kjempeblekksprut (Poulpe Colossal), var rapportert fra et angrep på ei seilskute fra Saint-Malo utenfor kysten av Angola.
Montfort våget seg senere på mer sensasjonelle påstander. Han mente at ti britiske krigsskip som hadde forsvunnet på mystisk vis en natt i 1782 måtte ha blitt angrepet og senket av gigantiske blekkspruter. Dessverre for Montfort visste britene hva som hadde skjedd med skipene, noe som førte til at Montfort ble blottlagt på formedelig vis. Pierre Dénys de Montforts karriere kom seg aldri etter dette, og han døde sultede og fattig i Paris rundt år 1820 (Sjögren, 1980). Til Pierre Dénys de Montfort forsvar kan man anføre at mange av hans kilder om «krakenblekkspruten» antagelig beskrev den helt relle kjempeblekkspruten, hvis eksistens ble bevist i 1857. Kjempeblekkspruter hadde lenge blitt ansett som mytologiske fabeldyr.
Kraken er også omtalt i den engelske poeten Alfred Tennysons dikt The Kraken som ble utgitt i 1830. Diktets siste linjer har dessuten likhetspunkter med legenden om sjøuhyret Leviatan, som skulle komme opp til overflaten i endetiden. Tennysons beskrivelse har siden påvirket den franske forfatteren Jules Verne, som omtaler en kjempeblekksprut i romanen En verdensomseiling under havet, utgitt i 1870.
Fantasy-forfatteren J.R.R. Tolkien brukte fortellingene om Kraken som inspirasjon for uhyret ved inngangen til Morias miner, omtalt i Ringens Brorskap som kom på engelsk i 1954 og 1955. Kraken er også brukt i flere sammenhenger seinere, blant annet som et veldig blekksprutmonster i de amerikanske eventyrfilmene om Pirates of the Carribean fra 2000-tallet.