Den chilenske uavhengighetskrigen

Den første juntaen

Fra begynnelsen av tok juntaistene det politiske initiativet. Like etter at cabildo-rådet var fastsatt, klarte de å utplassere sine medlemmer i komiteen som hadde i oppgave å sende ut invitasjonene, og de kunne dermed manipulere invitasjonslistene til deres egen fordel. Da 18. september-møtet startet dominerte de scenen med ropet "¡Junta queremos! ¡junta queremos!" ("Vi vil ha en junta!"). Grev Toro Zambrano møtte denne folkelige maktdemonstrasjonen ved å gå med på kravene deres ved å plassere hans seremonielle herskerstav på bordet og sa "Her er staven, da den og hersk." 
Chiles regjeringsjunta, også kjent som den første junta (av totalt seks regjeringsjuntaer) ble organisert slik at den hadde de samme maktene som en kongelig guvernør. Dens første forholdsregel ble å sverge en lojalitetsed overfor kong Ferdninand VII som den legitime kongen. Grev Toro Zambrano ble valgt til president, og resten av de høyere stillingene ble gjevnt fordelt på de ulike partene, selv om den virkelige makta lå hos sekretæren, Juan Martínez de Rozas. Juntaen fortsatte med å gjøre et par konkrete tiltak som lenge hadde vært etterlengtet av koloniens innbyggere, den opprettet et milits for rikets forsvar, erklære handelsfrihet ovenfor alle nasjoner som var alliert med Spania eller var nøytrale, opprettet et enestående tariff på 134% på alle importer (unntatt trykkpresser, bøker og kanoner, som var frigjort for alle toller) og beordret at det skulle opprettes nasjonalkongress for å øke sin representativitet. Til slutt ble det bestemt at valgene av nasjonalkongressens førtito representanter skulle holdes i 1811. 
Tre politiske tendenser begynte nå å vise seg: de begeistrede, de moderate og rojalistene. Alle disse gruppene var bestemte på at de var mot selvstendighet fra moderlandet, og forskjellene mellom dem gikk på hvilken grad av politisk selvstyre de ønsket. De moderate (moderatos), ledet av José Miguel Infante, utgjorde majoriteten og ønsket at reformene skulle skje sakte, siden de var redde for at da kongen kom tilbake til makta ville han tro at de ønsket uavhengighet og ville derfor omgjøre alle deres reformer. De begeistrede (exaltados) var den nest viktigste gruppa, og de kjempet for en større grad av frihet ovenfor kongen og at reformene skulle skje fort og kun stoppe før full uavhengighet. Deres leder var Juan Martínez de Rozas. Rojalitene (realistas) var mot alle former for reformer, og ønsket å holde på status quo.
Fram til mars 1811 hadde 36 representanter allerede blitt valgt i alle de større byene, bortsett fra Santiago og Valparaíso. Fram til dette tidspunktet hadde den store politiske overraskelsen vært at i landet andre maktsentrum, Concepción, hadde rojalistene vunnet over Rozas' støttespillere. I resten av landet var resultatene mer eller mindre jevnt fordelt; tolv pro-Rozas-delegater, fjorten anti-Rozas-delegater og tre rojalister ble valgt. Dermed ble Santiago-valget nøkkelen for Rozas' ønske om å holde på makten. Dette valget skulle finne sted 10. april, men før valget kunne holdes brøt det ut et mytteri i byen. 
Det såkalte Figueroa-myteriet (Motín de Figueroa) fant sted 1. april 1811, da rojalistobersten Tomás de Figueroa – som regnet valgene som for populistiske – ladet et opprør i Santiago. Opprøret ble slått ned, og obersten ble uten videre arrestert og henrettet. Mytteriet var riktignok vellykket i den forstand at det for en tid ødela for valget, som måtte utsettes. Til slutt ble en nasjonalkongress behørig valgt, og alle Santiagos seks representanter kom fra den moderate gruppa. Ikke desto mindre hadde mytteriet ført til at de politiske vervene ble radikalisert: selv om det var de moderate, som kun ønsket større selvstyre for eliten uten et komplett brudd med Spania, som vant majoriteten av representantene, utgjorde de revolusjonære begeistrede en høyrøstet minoritet som nå ønsket full og øyeblikkelig selvstendighet fra Spania. Det kongelige appellrådet, en gammel støttespiller for det spanske monarkiet, ble oppløst på grunn av dets påståtte "medskyldighet" i mytteriet. For første gang ble ideen om full selvstendighet styrket.

Carrera-diktaturet

På denne tiden ankom en ung mann med gode forbindelser, José Miguel Carrera, Chile etter ha kjempet i den spanske uavhengighetskampen. Carrera ble fort en del av intrigene til forskjellige ekstremister som planla å frata Martínez de Rozas makta ved makt. Etter to kupp i slutten av 1811 klarte den ambisiøse Carrera å ta makta, og innledet på denne måten et diktatur. Framstående medlemmer av denne regjeringa var Carreras to brødre, Juan José og Luis, samt Bernardo O'Higgins.
Den provisoriske grunnloven fra 1812 ble tatt i bruk i denne perioden, og denne var særlig liberal. For eksempel fastslår den at "ingen ordre som kommer fra utenfor Chiles territorium vil ha noen virkning, og alle som forsøker å rette seg etter en slik ordre vil bli regnet som en landsforræder." Carrera sørget også for å lage patriotiske symboler for la Patria Vieja, som flagget, våpenet og emblemet. Chiles første avis, la Aurora de Chile, ble også først utgitt i Carreras regjeringstid. Avisas redaktør var presten og senatspresidenten Camilio Henríquez som sørget for at den støttet selvstendighetsbevegelsen. I tillegg var Carrera ansvarlig for å bringe Amerikas forente staters første konsul til Chile. Dette var viktig siden det opprettet en direkte forbindelse mellom de liberale og føderale forente statene i USA og prinsippene til den chilenske uavhengighetsbevegelsen. Til slutt opprettet Carrera Verdugo også Chiles nasjonalinstitutt og nasjonalbibliotek. Begge disse prestisjefulle institusjonene har overlevd helt fram til nåtida.

Spanske invasjoner

Opprørenes suksess både i Chile og Argentina gjode Perús visekonge, José Fernando de Abascal y Sousa, urolig. Derfor sendte han i 1813 en militærekspedisjon over havet fra Perú under Antonio Parejas kommando for å sikre situasjonen i Chile, mens en annen styrke ble sendt landeveien for å angripe Nord-Argentina. Soldatene antok Concepción, hvor de ble mottatt med applaus. Dermed begynte rojalistens marsj mot Santiago. Dette felttoget kom riktignok til å mislykkes, og det gjorde òg et følgende resultatløst angrep ledet av Gabino Gaínza. Dette skyldtes riktignok ikke Carreras militære ferdigheter, og hans udugelighet førte til at O'Higgins stadig skaffet seg større makt, og til slutt skaffet seg full kontroll over de selvstendighetssøkende styrkene. Nå sjikanert av begge sider bestemte Carrera seg for å gå av, og dette blir vanligvis regnet som starten på uavhengighetskonfliktens andre fase; Reconquista (en allusjon). 
Etter Gaínzas mislykkede forsøk på å stoppe revolusjonen hadde de to partene undertegnet Lircay-traktaten 14. mai. Dette førte nominelt til fred, men i virkeligheten bare til et lite pusterom i uroen. Abascal hadde ingen intensjon om å holde traktaten, og samme år sendte han en besluttsom styrke sørover mot Chile under Mariano Osorios kommando. Disse rojaliststyrkene gikk i land og dro så til Chillán mens de forlangte motstandernes ubetingete overgivelse. O'Higgins ønsket å forsvare byen Rancagua mens Carrera ønsket å gjøre motstand i Angostura-passet, som var en bedre forsvarsposisjon, men også nærmere Santiago. O'Higgins anerkjente nå ikke Carrera, og kjempet mot den carrerianske hæren under Luis Carrera i slaget ved Tres Acequias, hvor carreristene vant. På grunn av uenighetene og den følende mangelen på samarbeid mellom de nå delte selvstendighetsstyrkene måtte O'Higgins nå møte rojalistene ved Rancagua uten forsterkninger. Det følgende slaget er kjent som katastrogen ved Rancagua, og ble utkjempet 1. og 2. oktober 1814. O'higginistene forsvarte seg heroisk, men slaget endte med overveldende nederlag for selvstendighetsstyrkene. Bare 500 av O'Higgins' styrker var tilbake etter dette nederlaget. Litt senere inntok Osorio Santiago, og Patria Vieja-opprøret ble endelig slått ned.

La Restauración Absolutista - Den rojalistiske restaurasjonen

Visekonge Abascal innsatte Mariano Osorio som Chiles guvernør, selv om en senere uenighet mellom dem førte til at Francisco Marcó del Pont kom til å erstatte Osorio som guvernør i 1815. Uansett mente spanjolene at det var på tide å gi de revolusjonære en lærepenge og startet en voldsom politisk forfølgelseskampanje, ledet av den beryktede Vicente San Bruno. Patriotene de fant i Santiago, inkludert medlemmer av den første juntaen, ble landsforvist til Juan Fernández-øyene. Dette hjalp ikke til med å slå ned opprøret, men heller til å styrke det, og snart konkluderte også de mest moderate at alt annet enn full uavhengighet ville være uakseptabelt. 
En større gruppe patrioter, blant dem Carrera og O'Higgins, bestemte seg for å flykte til Mendoza, en andeansk provins i det ny-selvstendige Argentina. På det tidspunktet var José de San Martín, "det sørlige Sør-Amerikas Bolívar," provinsens guvernør. San Martín mente at en måtte beseire rojalistene i Chile også for å kunne sikre Argentinas uavhengighet. Etter de landflyktiges ankomst begynte San Martín straks å favorisere O'Higgins, sannsynligvis på grunn av deres felles medlemskap i Logia Lautaro, et undergrunnssamfunn som støttet uavhengighetssaken. Carrera begynte å miste sin status, og ble til slutt henrettet i Mendoza i 1821. 
Mens San Martín og O'Higgins organiserte en hær for å krysse Andesfjellene ga de advokaten Manuel Rodríguez oppgaven å starte et geriljafelttog. Felttogets mål var å avbalansere de spanske styrkene, latterliggjøre San Bruno og generelt styrke patriotenes moral. Gjennom sine følgende vågale bedrifter ble Rodríguez en av revolusjonens romantiske helter. En av hans særlig berømte handlinger var å kle seg ut som en tigger mens han klarte å stjele våpen fra selveste guvernør Marcó del Pont, som da allerede hadde utlovet en belønning for Rodríguez' hode. 
I 1817 var San Martíns Andesarmé klargjort. Etter en vanskelig kryssing av Andes møtte hæren Rafael Marotos rojaliststyrker på Chacabucosletta, nord for Santiago. Det følgende slaget ved Chacabuco, 12. februar 1817, ble en avgjørende seier for patriotene. På grunn av denne seieren kunne de gjeninnta Santiago, hvor San Martín ble utnevnt til øverste leder, men nektet å påta seg stillingen, og heller innsatte O'Higgins, som ble Chiles øverste leder til 1823. På den første årsdagen for slaget ved Charabuco ble selvstendigheten formelt erklært, 12. februar 1818, og godkjent av øverste leder O'Higgins.

La Patria Nueva - Det nye fedrelandet

I den foreliggende tiden hadde Joaquín de la Penzuela blitt innsatt som Perús nye visekonge, og han besluttet seg for å gjeninnsette sin svigersønn Mariano Osorio som Chiles generalkaptein, og sendte ham sørover med en ny ekspedisjonsstyrke. Troppene gikk i land i Concepción, og rekrutterte en del amerikanere som deretter ble med i styrken deres. I mellomtiden flyttet San Martín og O'Higgins seg nordover for å stoppe de fremrykkende rojalistene, men styrkene deres ble overrumplet i det andre slaget ved Cancha Rayada, hvor de led et alvorlig nederlag 18. mars 1818. I forvirringen som fulgte ble det spredt et falskt rykte om at O'Higgins hadde dødd, og dette skapte panikk hos opprørssoldatene, og flere av dem ble så opphisset at de forsøkte å flykte tilbake over Andes til Mendoza. Under disse omstendighetene overtok Manuel Rodrígez ledelsen og samlet troppene med ropet "Det er fortsatt et fedreland, borgere!" (¡Aún hay patria, ciudadanos!) Han utropte seg selv til øverste leder, en stilling som han kom til å holde i nøyaktig tredve timer, som var den tiden den sårede, men levende, O'Higgins trengte på å vende tilbake til Santiago og igjen kreve stillingen. I mai det året ble Rodríguez henrettet av argentineren Antonio Navarro etter å ha blitt fengslet etter O'Higgins' ordre. 
Etter styrkene hans var svekket etter nederlaget ved Cancha Rayada overlot O'Higgins kommandoen over soldatene sine til San Martín i et møte på Maipú-slettene. Deretter beseiret San Martín rojalistene under Osorio i det avgjørende slaget ved Maipú 5. april 1818, og de svært svekkete rojalistene flyktet til Concepción og klarte aldri siden å sende en større offensiv mot Santiago. Selvstendigheten var nå så godt som sikret, og frykten for de indre motsetningene ble dempet da O'Higgins hyllet San Martín som landets redningsmann, et øyeblikk som har blitt kjent som omfavnelsen ved Maipú.

Krig til døden

For videre å sikre uavhengigheten sendte San Martín en rekke ekspedisjoner mot de bevæpnede bandene i fjellene, som besto av forskjellige fredløse, rojalister og indianere som hadde brukt kaoset forårsaket av de militære ekspedisjonene til sin fordel ved å rekruttere soldater for å plyndre landsbygda. Mapucheene var et av få indianerfolk som spanjolene aldri klarte å beseire, og de av deres høvdinger som støttet rojalistene i denne fasen av krigen, kom til å bli avgjørende for den fortsatte rojalistiske motstanden, siden den hadde vært umulig uten indianernes hjelp nå som de hadde mistet alle de større byene i landet nord for Valdivia. 
Denne delen av krigen har senere blitt kalt Guerra a muerte – krig til døden – på grunn av de nådeløse taktikkene som ble brukt, siden hverken geriljaen eller regjeringssoldatene tok fanger. Det var først etter at banden ledet av Vicente Benavides hadde blitt likvidert i 1822 at regionen rundt Concepción hadde blitt pasifisert.

Kampen om de sørlige områdene

Mens San Martín jobbet for å sikre indre sikkerhet prøvde O'Higgins også å finne måter å forsvare nasjonen fra ytre trusseler, da spesielt spanjolene, og å forsette å motsette seg imperialistisk kontroll over Chile. Han opprettet en chilensk marine med skotten Lord Thomac Cochrane som admiral som et forsvar mot angrep fra sjøen. I 1820 var Cochrane ansvarlig for et overveldende nederlag for rojalistene da han angrep og inntok festningskomplekset i Valdivia. Senere satte Cochrane soldater under general William Miller i land nord på Chiloé for å erobre spanjolenes siste befestning i Chile, området rundt Chiloe. Dette mislykkede forsøket endte i den lille men bemerkelsesverdige kampen ved Agüi. Senere ledet franskmannen Jorge Beauchef en ekspedisjon fra Valdivia for å sikre Osorno, slik at spanjolene ikke kunne gjenokkupere Valdivia ved å ga landeveien. Beauchef var ansvarlig for den avgjørende seieren over rojalistene i slaget ved El Toro. 
Slutten La Patria Nueva regnes i chilensk historie til å være 1823, med O'Higgins avgang som landes øverste leder. Det siste spanske området i landet, Chiloé, ble riktignok ikke erobret før i 1826 under regjeringen til Ramón Freire, O'Higgins etterfølger som Chiles øverste leder, og senere landes president i flere perioder.

Krigen fortsetter i Perú

San Martín og O'Higgins var enige om at det var fare for at en avtale med spanjolene ikke kunne oppnås før også Visekongedømmet i Peru var blitt selvstendig fra Spania. Derfor ble en flåte og en hær gjort klar for en ekspedisjon til landet, og i 1820 dro San Martín og Lord Cochrane mot Perú. Det oppsto riktignok uenigheter mellom den dristige Cochrane og den urimelig forsiktige San Martín. San Martín skal ha gått glipp av flere sjanser til å vinne den avgjørende seieren mot visekongen José de la Serna, og til slutt var det venezuelaneren Simón Bolívar som med sin colombianske hær  startet det avgjørende felttoget som sikret peruansk uavhengighet etter Bolívars general Antonio José de Sucre en gang for alle beseiret rojalistene i slaget ved Ayacucho 9. desember 1824.

Den nye nasjonen

Til tross for indre uroligheter og voldelige konflikter, særlig i slutten av 1820-årene og senere også mot andre amerikanske land, ble Chile et av Amerikas mest politiske stabile land. Etter selvstendigheten gjennomgikk landet flere radikale grunnlovsendringer, som avviklingen av slaveriet, avskaffet den veldig kortlivde føderalismen i landet og sikret en fordeling av den politiske makten i utøvende, lovgivende og utførende maktholdere. På 1800-tallet rakk landet å gjennomgå både en liberal og en konservativ periode. Chile ble endelig anerkjent av Spania som et uavhengig land 25. april 1844.