Li Peng

Bakgrunn

Li var sønn av forfatteren Li Shuoxun. Faren var en av kommunistpartiets tidlige aktivister, og en revolusjonsmartyr - han ble henrettet av Kuomintang. Etter at Li som treåring var blitt foreldreløs, ble han adoptert av familien Zhou Enlai. Zhou var en av de aller mest sentrale kommunistiske politikere i landet, antagelig å regne som den viktigste etter Mao selv. 
I 1945 ble Li medlem av kommunistpartiet.

Tidlig karriere

Li tok teknisk utdannelse likesom mange partikadre fra hans generasjon. Han begynte på naturvitenskapelige studier i Yan'an i 1941. Så ble han sendt til Moskva, der han ble utdannet til bygging av vannkraftverk. Under disse årene var han formann for den kinesiske studentorganisasjonen i Sovjetunionen. 
Året etter ble Folkerepublikken Kina grunnlagt (1949), og hans adoptivfar Zhou Enlai ble utnevnt til statsminister. 
Li klarte å komme seg uskadet gjennom kulturrevolusjonen (1966 til 1976). 
I 1979 ble Li viseminister for energiindustrien, og i 1981 rykket han opp til ministerposten. Han ledet også den organisasjon innen kommunistpartiet som beskjeftiget seg med energi- og vannforsyningsspørsmål.  
I 1982 ble Li under den tolvte nasjonalkongress for det kommunistiske parti valgt inn i Sentralkomiteen. Tre år etter ble han medlem av Politbyrået og kom inn i partisekretariatet. Fra 1987 var han fast medlem i Politbyrået. Allerede fra 1983 hadde han vært stedfortredende statsminister. Dessuten var han fra 1985 minister for Kinas utdannelseskommisjon.
På denne tid tiltok de politiske problemer knyttet til det voksende antall opposisjonelle, høy inflasjon, landflyktighet og overfylte skoler. Li måtte vende sin oppmerksomhet fra energispørsmål og mot interne partisaker og vanskeligheter knyttet til de økonomiske reformer. 
Studenter og intellektuelle ønsket raskere og mer omfattende reformer, men samtidig fryktet mange eldre partikamerater at landet ved den raske åpningspolitikken ville bli ustabilt, og at derved også de økonomiske ambisjoner heller ikke ble innfridd.

Statsminister

Hu Yaobang, en av Deng Xiaoping protesjeer, var en av de drivende kreftene bak de økonomiske reformer. Han ble gjort ansvarlig for en rekke protester og andre uheldige forhold, og måtte i januar 1987 tre tilbake fra sin stilling som kommunistpartiets generalsekretær. Statsminister Zhao Ziyang ble hans etterfølger som generalsekretær, og Li, til da stedfortredende statsminister og energiminister, ble hans etterfølger som statsminister. 
Etter at Zhao tiltrådte som generalsekretær, foreslo han i mai 1988 å påskynde prisreformene. Men dette førte til mer høylytt misnøye i befolkningen, med den forsterkede inflasjonen dette bragte med seg. Motstanderne av reformtempoet krevde en sterkere sentralisering av økonomistyringen, og tettere skott mot vestlig innflytelse. Dette ble til et intenst diskusjonstema innen partiet vinteren 1988/1989. 
Da Hu Yaobang døde den 15. april 1989, på et tidspunkt da den økonomiske situasjon rammet mange borgere stadig sterkere, brøt det ut studentprotester, som syntes å nyte betydelig støtte i bybefolkningen forøvrig. Studentene grep anledningen til å påpeke en rekke misforhold, og mente at de ble forverret av det for dem alt for langsomme reformtempoet. Li, som var svært lydhør for partiveteranene, var av motsatt oppfatning: Han mente tvert imot at reformtempoet var alt for raskt, noe som førte til forvirring og frustrasjon blant studentene. 
Ettersom Li stod revolusjonsveteranene nær, og ikke minst sin politiske fadder Chen Yun, hadde Li en mer konservativ og tradisjonell tilnærming enn mange av sin egen årsklasse, og støttet en sterkere sentralplanlegging av økonomien, og dermed en langsommere økonomisk vekst. Selv om Li, likesom Deng Xiaoping, bekjente seg til gaige kaifang-politikken, mente han at en mer stabil sosial og politisk basis var nødvendig for økonomisk vekst og en overgang til markedsøkonomi.

Den himmelske freds plass (Tiannanmen), og etter

Studenter og andre borgere forsamlet seg på Den himmelske freds plass i Beijing, der de sørget over Hu Yaobang og protesterte over det langsomme reformtempoet. Regjeringen forsøkte å få kontroll med demonstrasjonene, men folkemengden bare vokste. Det kom etterhvert også skarpere protestytringer, for eksempel mot korrupsjon, krav om respekt for borgerrettighetene som var nedfelt i konstitusjonen. Protestene spredte seg til andre byer, blant annet til storbyene Shanghai og Guangzhou. Dette skjedde på en tid da flere kommunistiske regjeringer i Europa syntes å vakle. Ledelsen i det kinesiske kommunistiske parti, og ikke minst Li, fryktet at deres egen regjering kunne bryte sammen på grunn av den opprørsflamme som kanskje ville utgå fra demonstrantene. 
Statsminister Li støttet Deng Xiaopings beslutning om å slå ned protestene, og erklærte unntakstilstand i mai, og dette førte raskt til massakren på Den himmelske freds plass. Li var også med på å få Zhao Ziyang avsatt og arrestert, fordi han ikke hadde føyet seg etter Dengs vilje. 
Etter Tiananmen-krisen ble Li atter valgt til Politbyrået. Dette var tredje gangen han var blitt valgt inn til dette viktigste styringsorgan for kommunistpartiet. Med støtte fra konservative krefter, så som Chen Yun, prøvde han å reversere enkelte av markedsreformene og styrke sentralplanleggingen. Men mange provinsguvernører motsatte seg dette, og det gjorde også Deng Xiaoping, som med sin «reise til syden» i januar 1992 på en måte fikk satt de økonomisk tradisjonelt tenkende partikrefter på plass. Et forslag utarbeidet av Li, som tok sikte på å trenge tilbake markedets rolle, møtte så mye motstand at det måtte oppgis.  
De ti årene som Li var statsminister ble preget av rask økonomisk vekst i Kina. Økonomien ble restrukturert, landet åpnet seg mer for de internasjonale markeder, og tjente meget på det. Li foretok mange utenlandsbesøk som fremmet landets internasjonale relasjoner.

Formann for den nasjonale folkekongress

Li forble statsminister til 1998. Da trakk han seg fordi forfatningen ikke tillot mer enn to embedsperioder. Han ble deretter formann for den nasjonale folkekongress. Han brukte meget av sine krefter til å holde øye med det han betraktet som sitt livsverk, De tre kløfters demning. 
Som mange av sin generasjons teknisk utdannede kommunistiske politikere, var han sterkt opptatt av den voksende industriutvikling og betraktet seg selv som en moderniseringens og handlingens mann.
Han trakk seg tilbake fra politikk i 2003.