Leonhard Seppala

Liv

Leonhard Seppala ble født i Skibotn i Storfjord og var av kvensk avstamning. Det kvenske navnet seppälä kommer av seppä ‘smed’ og endelsen -lä ‘sted’, dvs. ‘smedplassen’. Faren het Isak Isaksson Seppälä og var født Junosuando i Tornedalen, Sverige. Moren Anne Henrikka var født Henriksdatter i Kvalvik i Lyngen, også hennes slekt har kvenske aner.
Da Leonhard var to år gammel, flyttet familien til Skjervøy, der faren livnærte seg som smed og fisker, og bygget opp en relativt stor gård. 
Han var den eldste i søskenflokken, og måtte tidlig hjelpe til med arbeid hjemme. Tolv år gammel ble han med til Finnmark på fiske, noe som fortsatte hver vinter fram til 1897. Her traff han Jafet Lindeberg som senere dro til Alaska, fant gull og var med på å grunnlegge byen Nome.
20 år gammel flyttet Seppala til Kristiania (Oslo), hvor han arbeidet noen måneder på Akers mekaniske verksted og senere hos C. F. Andersens smie, hvor han ble svenn. I Kristiania fant han seg en kjæreste som han planla å gifte seg med, men som døde. Han reiste da tilbake til Skjervøy for å arbeide i farens smie.
I 1899 leste han om gullet de hadde funnet i Klondyke. Kameraten Jafet Lindeberg kom tilbake fra Amerika med mengder av gull, og sa seg villig til å låne Seppala penger til billetten på betingelse av at han skulle jobbe for Lindeberg. Seppala slo til, og satte seg på båten til USA i 1900. Han gikk i land på Ellis Island, hvor immigrantene måtte gjennom en rekke inspeksjoner. Han reiste deretter til Nome via Seattle. Søsknene Asle, Sigurd Waldemar og Felicie dro også til USA.
Seppala giftet seg i 1908. Bruden het Constance og var fra Belgia. Hun var også hundekjører, og hadde kommet til Nome i 1905. Seppalas bror Sigurd døde i en ulykke i 1915. Søsteren Felice fikk datteren Sigrid, men døde også tidlig. Felices datter vokste derfor opp hos Leonhard og Constance Seppala.

Serumløpet

Da difteri brøt ut i Nome i januar 1925, med temperaturer ned i 45 minusgrader og vindstyrker på over 35 m/s, kunne ikke datidens primitive flyteknologi gjøre noe for å levere den nødvendige medisinen. I stedet ble serumet fraktet med tog fra Anchorage til Nenana, og videre i stafett med hundekjørere de siste 1085 kilometrene. Etter bare fem og en halv dag fullførte Gunnar Kaasen siste etappe, og kom fram til Nome med lederhunden «Balto» først i spannet.
Både Kaasen og Seppala brukte sibirske huskyer.
Leonhard Seppalas lag reiste den lengste strekningen; 547 km ut fra Nome og tilbake, gjennom de mest forræderske områdene av Alaskas villmark. De kjørte blant annet over den livsfarlige isen på Nortonsundet og fraktet serumet mer enn 145 km langs stafettruten. Til sammenligning kjørte de fleste andre kjørerne i serumløpet 50–80 km. Seppalas lederhund var den berømte løpsvinneren «Togo».
Epidemien og stafetten ble en mediebegivenhet i USA. Kaasen og «Balto» tok størstedelen av oppmerksomheten, og i oppstyret etterpå ble en statue av «Balto» reist i Central Park i New York.
Serumløpet til Nome, kjent som «The Great Race of Mercy» eller «Kappløpet med døden», blir årlig minnet med Iditarodløpet. En av prisene i dette løpet er oppkalt etter Seppala og går til den føreren som har tatt best vare på hundene sine.

Etter det store løpet

Nordmennene visste å utnytte publisiteten de fikk etter Serumløpet; både Kaasen og Seppala brukte flere år på å turnere det nordamerikanske kontinentet. Det var enda ikke kjent at sigaretter var helseskadelig, og Seppala opptrådte blant annet som reklamefigur for Lucky Strike.
Seppala hadde med seg rundt 40 av sine hunder når han turnerte. I 1927 kjørte han løp i New England, hvor han raskt la de lokale konkurrentene og deres større, tregere hunder bak seg. Seppala var også dommer i mange hundeløp. Den store entusiasmen for sledehundløp som fantes i den regionen gjorde det mulig for Seppala og hans parter Elizabeth Ricker å etablere en sibirsk kennel i Poland Spring i Maine. Dette var begynnelsen på den sibirske huskyens utbredelse.
Seppala hadde gjort noen forsøk på å finne gull på egen hånd, men klarte aldri å tjene noe på denne virksomheten. Han fant ut at det mest lønnsomme i lengden var å fortsette å jobbe for gruveselskapet, hvor han hovedsakelig hadde vært oppsynsmann for vannkanaler. Han ble etter hvert forfremmet. I 1928 flyttet han til nærheten av Fairbanks i Alaska.
Hundekjøring var demonstrasjonsgren ved Vinterlekene i Lake Placid i 1932, og Seppala var en av 13 deltakere. Her tok han sølv.
Elizabeth Ricker skilte seg fra sin ektemann Edward Payson Ricker og giftet seg med Kaare Nansen (sønn av Fridtjof Nansen) i 1931. De bosatte seg i Norge og utga i 1932 en roman om Seppalas eventyr.
Etter å ha trukket seg tilbake, flyttet Seppala i 1946 med sin kone til Seattle, hvor han bodde til sin død. 
I 1950 besøkte han Norge og Skjervøy for siste gang. Han ble utnevnt til æresmedlem av Norsk Trekkhundklubb. Han ble også intervjuet på radio, og fortalte blant annet at han betraktet seg som heldig som aldri ble rik på gull, fordi de fleste av hans gamle kamerater som hadde blitt rike, nå var døde. Selv hadde han holdt seg i god form på grunn av livet med hundene.
I 1957 ga han Tromsø Museum flere gjenstander fra sin tid i Alaska. Den største samlingen finnes imidlertid på Univerisity Museum of Alaska.
I 1965 oppkalte Tromsø kommune Leonhard Seppolas vei etter ham.
Etter et slag i 1961 ble Seppala avhengig av rullestol.
Leonhard Seppala døde i 1967. Hans kone Constance døde noen år senere. De er begge gravlagt i Nome.
Slektninger reiste et minnesmerke for ham i Skibotn i juni 1999.
I dag er Seppala regnet som den sibirske huskyens far, og rasen ble akseptert som en registrert rase av American Kennel Club i 1930.
Seppalaløpet til minne om hundekjøreren, arrangeres fortsatt årlig i Norge.