Slaget ved Femern 1644

Bakgrunnen

Den såkalte Torstenson-krigen startet desember 1643 med et uprovosert angrep på Jylland, utført av den svenske feltmarskalk Lennart Torstenson. Angrepet kom overraskende på Christian IV, som ikke hadde forsvar på plass på den jyske halvøya. Jylland ble okkupert av de svenske styrkene. Torstenson måtte ha fartøyer for å fortsette til de danske øyene, og han fikk hjelp fra Nederlandene som forbeholdt seg nøytralt, men tillatt den svensk-nederlandsle forretningsmannen Louis de Geers arbeidet om å hyre en privat hjelpeflåte for denne oppgaven.
Sverige og Nederlandene hadde underskrevet en traktat om å hjelpe hverandre i krig mot Danmark-Norge i 1640, men bare hvis det kom et dansk angrep. Det svenske angrepet forhindret Nederlandene fra å rykke inn i krigen, man var ikke tilfredt med tolltakstene i Øresundstollen, men kongen var villige til å forhandle fram avtaler som kunne redusere tollen. Dermed satt Christian IV med vesentlige fordeler. Dro til sjøs og startet et angrep på Göteborg i april 1644. Etter å ha fått meldinger om de Geers suksess i hans arbeidet, seilte han mot Nordsjøen for å hindre den nederlandske hjelpeflåten. Den nederlandske admiral Maarten Thiessen seilte sammen med hjelpeflåten på 32 fartøyer til øya Sylt, men ble slått vekk av den dansk-norske hovedflåten under kong Christian IVs personlige ledelse i slaget i Lister Dyb den 16. mai 1644.
Jevnebyrdige svenske og dansk-norske flåtestyrker møttes i slaget på Kolberger Heide den 1. juni etter admiral Klas Fleming hadde kommet til Kielfjorden og tatt kontakt med Torstenson. Danskene gikk til angrep på den svenske flåten, som etter et uavgjort sjøslag var tvunget inn i Kielfjorden, hvor de ble sperret fra resten av sjøen. Under blokaden ble de svenske skipene beskutt flere ganger, og under et angrep mistet Fleming livet. 
En måned senere klarte generalmajor Carl Gustaf Wrangel å bryte seg ut og vende tilbake til flåtebasen Dalarö utenfor Stockholm. Kongen var rasende over denne manøvreringen, og admiral Peder Galt som hadde ansvaret for blokaden, ble dømt til døden og deretter henrettet den 31. august. Samtidig hadde den nederlandske hjelpeflåten etter reparasjoner i Holland kommet seg forbi Kronborg slott og de få vaktskiper i en eventyrlig seilas gjennom Øresund og rundt Skåne til Kalmar i august. For dette ble Thiessen adlet av den svenske konge under navnet Anckarheim, og generalmajoren som hadde førte den svenske flåten i sikkerheten, ble forfremmet til generaladmiral.
Den svenske flåten sluttet seg til den nederlandske hjelpeflåten den 5. oktober, og satt kurs for Bornholm for å komme videre til Wismar. Den dansk-norske hovedflåten var satt i opplag i København, bare en eskadre på 17 skip under ledelse av Pros Mund var til sjøs med ordre om å hindre seilas mellom Sverige og Wismar, dermed krysset han i Femern Bælt. Denne besluttelsen skyldes et brev til den svenske feltmarskalken Gustav Horn som var oppsnappet av danskene. Av dette brevet lærte man at den forente nederlandsk-svenske flåte vil bli opplagt i året på grunn av sykdom. Dessuten ønsket ikke nederlenderne å tilbringe vinteren i Sverige. Det skulle vise seg at opplysningen var ikke riktig.

Forspillet

Carl Gustaf Wrangel seilte til Wismar for å hente skipene som lå der. Der fikk han underretning om den dansk-norske eskadren som lå mellom Lolland og Langeland. Om formiddag kl. 11 den 11. oktober lettet den forente flåten som nå besto av førti krigsfartøy, og satte kursen nordover mot Femern. Den nederlandsk-svenske flåten var på 42 skip med 908 kanoner og 3982 mann inkludert 1494 soldater. 
Senere om dagen, ved kl. 2 om ettermiddag, fikk Wrangel syn på eskadren som lå for anker på østsiden av Femern. Vinden var sydvest og det blåste opp til storm, så Wrangel valgt å vente. Etter å ha ankret på nordsiden av Femern konfererte Wrangel med admiralene Thiessen og Peter Blum samt befalhaverne på de nærmeste fartøyene. Ettersom sjøen var grov på grunn av den sterke vinden, kunne de ikke åpne kanonportene på nederste batteridekket, og været ble en viktig faktor i angrepsplanen som ble utarbeidet i samrådet mens flåten lå for anker. Det var besluttet at de skulle gå til angrep så snart vinden løyet, fra to retninger for å fange eskadren under dobbelt ild, men istedenfor å kjempe med artilleri skulle soldatene borde de fiendtlige skipene. 
Den vanlige taktikken under sjøslag gikk ut på bruk av artilleri for å redusere fiendeskipet før soldatene skulle entre og erobre det, men Wrangel hadde bestemt seg for å angripe for å la sine soldatene avgjøre sjøslaget. Den dansk-norske eskadren var underbemannet med 30 % ettersom den vanlige kontingenten på 730 soldater uteble på mannskapslistene sist oppgitt 28. august. Om Wrangel hadde viten om dette styrkeforholdet, er ikke kjent for ettertiden. Men den svenske generaladmiralen hadde 1 494 soldater ombord på sine fartøyene, som stort sett besto av mellomskiper med en standard bestykning på mellom tjue og førti kanoner, og armerte handelsskip med en bestykning på mellom tjue og femogtretti kanoner.
Pros Mund hadde en slagkraftig eskadre på 17 skip, de fleste mellomskiper med sterkere artilleri enn den svenske flåten. Med en bestykning på 417 kanoner med større kalibre vil Mund ha en effekt på 5312 pund i vekt av prosjektilene mot den svenske effekten på 4649 pund. Men med den nederlandske hjelpeflåten ville Wrangel ha en overlegenhet med 908 kanoner og en effekt på 8252 pund i vekt. De dansk-norske og svenske flåtestyrkene var jevnebyrdige, men med hjelpeflåten vil Mund være stilt mot en motstander som var dobbelt så stor i antall skip og menn.
Eskadren kunne ha kommet seg bort i sikkerheten fra den overlegne fienden om Mund ønsket å unngå dette sjøslaget, men han hadde fått strenge instrukser om å skjerme og forsvare kongeriket «af yderste Magt og Formue» mot fiendtlig aktivitet. Henrettelsen av admiral Galt på kongelige ordre før eskadren seilte til sjøs gjort det klart for Mund hva konsekvensene kunne bli. Dermed hadde admiralen ikke annet valg enn å ta opp kamp for å forsvare de danske øyene mot en invasjonsflåte.

Sjøslaget

Morgenen den 13. oktober var vinden vestlig etter stormen som hadde raste gjennom 12. oktober, hadde gitt seg i styrke ned til en frisk kuling. Wrangel lettet anker og delte sin flåte i to separate flåteavdelinger, den svenske flåten delt i to eskadrer, den første under generaladmiralen ombord på «Smålands Lejon», den andre under viseadmiral Peter Blum på «Draken» og den nederlandske hjelpeflåten delt i tre eskadrer, den første under Thiessen ombord på «Jupiter», den andre under viseadmiral Henrik Gerretsen på «Groose Dolphijn» og den tredje under schoutbynacht Pieter Marcussen på «Groot Vliessingen». Wrangel forsøkt å komme så nær Femern som mulig for å lomme i lovart så de kunne seile ned på fienden.
Den dansk-norske eskadren i forveien var spredt under stormen, og Mund begynte å samle skipene som hadde kommet i le. Den ble delt i to eskadrer, den første under admiralen ombord på «Patentia» og den andre av admiral Joachim Grabow på «Lindormen».
Han kunne ha seilt vekk mens Wrangel var i motvind, men valgt istedenfor å gå til angrep ved kl. 10 med en dristig manøver. Etter å ha oppdaget en luke mellom Thiessens og Blums eskadrer, seilte de dansk-norske krigsskipene mot den nederlandske hjelpeflåten for å avskjære nederlenderne fra den svenske flåten. Men vinden snudde til fordel for svenskene, og istedenfor møtte flaggskipene hverandre i de første kampene. I de neste fire timer klarte Mund å holde flåten sammen, men de mindre skipene begynte å falle av. Nederlenderne klarte å avskjære de mindre skipene som var kommet i le, og angrepet disse mens Wrangels eskadre kom inn i et voldsomt sammenstøt front mot front med de tre største skipene. 
Wrangel forsøkt å borde det dansk-norske flaggskipet «Patentia», men hans flaggskipet «Smålands Lejon» ble påført meget alvorlige skader, blant annet tre grunnskudd. To andre skip, «Göteborg» og «Regina», som var flaggskipets sekundanter, gikk til angrep på Mund etter Wrangel var tvunget ut av kampen. Etter soldatene strømmet over relingen på «Patentia», raste en meget hard nærstrid for en time. Mund forsvarte seg hardnakket og nektet å overgi seg etter å ha blitt skadet, med sitt slagsverd i hånden ble han skutt ned og drept av to musketere. Liket ble plyndret og kastet over bord. 
Mens dette hendt, hadde brannskipet «Meerman» kolliderte med Grabows «Lindormen» som straks tok fyr. Svenskene og nederlenderne sendt flere båter til det brennende skipet og reddet danskene, men over femti ble drept under brannen og eksplosjonen. Det tredje og siste skipet, admiral Stenzel von Jasmunds «Oldenburg», ble omringet av tre skip, «Nya Fortuna», «Svan» og «Leoparden», og tvunget til overgivelse etter en kort kamp. Det siste admiralskipet, Corfitz Ulfeldts «Tre Løver», kom seg bort og forsøkt å ta befalet på de gjenværende dansk-norske skipene, men kom i le mellom svenskene og nederlenderne.
Thiessen ombord på «Jupiter» gikk til angrep sammen med «Swarte Arent» og den nederlandske «Patentia», men det ble en meget hard kamp hvor Ulfeldt ble dødelige såret, og med en bredside ble «Swarte Arent» skutt i senk. Etter å ha tvunget admiralskipets overgivelse tok Thiessen opp jakten på de gjenværende skipene som nå var på flukten, de fleste mot Lolland. Under forfølgelsen ble «To Løver», «Havhesten» og «Fides» erobret av «Jupiter» og «Groote Dolphijn», som senere oppdaget at fire skip hadde kjørt på grunn utenfor Lolland så besetninger kunne rømme over på landet. Etter å ha tatt skipene «Neptunus», «Neldebladet», «Stormarn» og «Kronfisken» ble disse berget som krigsbytte.
Men et femte skip, «Delmenhorst», sloss tappert helt til det siste etter å ha gått på grunn på fem til seks meter dybde. Besetningen på 100 mann holdt ut til det bare var tretti tilbake uten sårer, dermed gikk de i land. Men ikke før bunnen på «Delmenhorst» var gjennomboret så nederlenderne ikke kunne berge det som krigsbytte. Med brannskipet «Delfin» ble det satt i fyr. Tre mindre fartøyer, «Markatten», «Højenhald» og en liten galiot var også satt på grunn, men nederlenderne kunne ikke komme til på så grunt farvann under ilden fra besetningen som hadde kommet på landet.
Nederlaget var total. Tolv orlogsfartøyer var gått tapt, bare to skip, «Pelikanen» og «Lammet» som tok seg gjennom Storebælt under forfølgelse av fire svenske skip, overlevde sjøslaget. To skip var ødelagt og ti erobret. 100 danskene og nordmenn ble drept mens cirka ett tusen ble tatt til fange mot et tap på 59 døde hos de allierte. Bare «Swarte Arendt» hadde senket under slaget som ble en av de største seire til sjøs for den svenske marinen.

Etterspillet

Nyheten om nederlaget kom til København med de to siste skipene den 17. oktober. Wrangel hadde vunnet herredømmet til sjøs rundt de danske øyene, men ødeleggelsene på krigsskipene var så stort at han måtte til Kristianspris for omfattende reparasjoner. Først den 30. oktober lettet den svensk-nederlandske flåten anker. Thiessen satte kurs hjemover med hjelpeflåten gjennom Storebælt mens Wrangel seilte til øya Femern som var oppgitt av danskene som hadde en garnison på 300 soldater der. 
Erobringen av Femern som ikke hadde strategisk verdi, opptok verdifull tid mens danskene i all hast forberedt et forsvar. Wrangel satte kurs for Køge bukt med 9 skip og et brannskip den 13. november, men den danske hæren som hadde kjempet mot svenskene på Skåne, var trukket tilbake til Sjælland sammen med kongen. Det var ikke mulig å gjøre landgang på øyene, og den 18. november satte svenskene kurs mot Wismar for vinterhavn. Men selv om de første resultatene var magre, var de første strategiske konsekvenser sett i den danske tilbaketrekningen til øyene. Christian IV var tvunget på defensiven uten håp om å vinne krigen.
Oppmuntret av det dansk-norske nederlaget ønsket nederlenderne nå vesentlige fordeler i Øresundstollen, og det ble lagt planer om å tvinge gjennom årets østersjøflåten uten å betale toll med eskorte av en sterk orlogsflåte i 1645. I grensebyen Brömsebro startet fredsforhandlingene mellom Danmark-Norge og Sverige med Frankrike og Nederlenderne som meglere. I foråret 1645 ble den danske hovedflåten sendt til Göteborg for å sette byen og Thiessens hjelpeflåten under blokade, men toktet ble en fiasko med tapet av «Sankt Sophia» som gikk ned under en kraftig storm. Den nederlandske admiral de With førte sin flåte gjennom Øresund uten å bli utfordret av de dansk-norske myndighetene som dels hadde sperret Drogden. 
Christian IV måtte akseptere en avtale med Nederlandene om reduserte tolltakster med de With i Øresund. I sommeren 1645 mens en sterk svensk flåte lå i Køge bukt rett utenfor den danske hovedstaden ble freden sluttet i Brömsebro med harde vilkår for kongen. Den dansk-norske sjømakten var brutt med tapet av en tredjedel av alle orlogsskipene. Med rette ble slaget omtalt som «tilintetgjørelsesslag» med et tap på 82 % av alle fartøyene, meget få andre sjøslag i historien hadde sluttet med så stor tap for den tapende parten. 
Men slaget ved Femern som avgjorde krigen, hadde også sluttet som et endelik på det danske kongerikets storhetstid, for med seieren var den svenske overmakten i Norden fastslått en gang for alle; tittelen dominium maris baltici, Østersjøens ubestridte hersker, var overrekket til Sverige.