google/wiki40b huggingface dataset:
Radiostasjonen i Grimeton

Historie

Sveriges riksdag besluttet i 1921 å bygge en radiostasjon for trådløs telegrafi med USA. Man valgte å legge anlegget i Grimeton. Byggearbeidene påbegyntes i 1922 og stasjonen stod ferdig i 1924. Anlegget ble konstruert av Ernst Alexanderson, svenskfødt sjefsingeniør på RCA. Stasjonsbygningen ble tegnet av Carl Åkerblad. I desember 1924 ble den første direkte radioforbindelsen mellom Sverige og USA åpnet og stasjonen ble offisielt åpnet av Gustav V den 2. juli 1925.
Forbindelsen var et resultat av et samarbeid med Radio Corporation of America (RCA). Grimeton fungerte som sendestasjon, mens mottakerstasjonen lå i Kungsbacka.
Et nettverk med lignende stasjoner ble bygget over hele verden på 1920-tallet, men av disse finnes altså kun Grimeton i operativ drift. Hele anlegget er i detalj bevart i sin opprinnelige tilstand.
Under andre verdenskrig spilte stasjonen en sentral rolle i kommunikasjon med USA etter at kabeltrafikken ble avbrutt.
Etter hvert ble langbølgetrafikken erstattet med kortbølge. En av grunnene til at stasjonen er bevart i operativ tilstand er at Försvarsmakten bruker den til kommunikasjon med ubåter, noe som kun går med langbølge.
Radiostasjonen ble 11. oktober 1996 erklært som byggnadsminne, og er også beskyttet som et riksintresseområde for kulturmiljövården. 1997 ble stasjonen utropt til Årets Industriminne av Svenska Industriminnesföreningen.
Den svenske regjeringen besluttet i desember 2002 å nominere senderen som kandidat til UNESCO verdensarvliste, og den ble altså i 2004 opptatt i denne listen.
Den 2. juli 2005 ble verdensarven Grimeton innviet, og en nyoppført besøksbygning ble åpnet.
Lytt på senderens signal her SAQ:
( — — —   — ———   ——— ——— — ——— )

Alexandersondagen

Siden 1997 har man den 2. juli hvert år feiret «Alexandersondagen», døpt etter radiostasjonens konstruktør. På denne dagen sender stasjonen skarpt og man viser frem anlegget for allmennheten.
Australian Open 1975

Australian Open 1975
Catoblepia

Utseende

Middelsstore til store, brune sommerfugler med brede, avrundede vinger. Vingenes overside er gjerne mørkbrun med et brunoransje bånd i forvingens ytre del.
Undersiden har, som vanlig for uglesommerfugler, fine tverrstreker (vatring) og noen runde, øyelignende flekker.

Levevis

Uglesommerfuglene unngår solskinn, dels ved å holde seg inne i den tette skogen og dels ved å fly på ettermiddags- og kveldstid da det gjerne er overskyet og skumt. Larvene lever på forskjellige palmer, eller også på bananplanter. De voksne sommerfuglene blir tiltrukket til gjærende frukt.
Callosamia securifera

Utseende

En middelsstor til stor (vingespenn 75-100 millimeter) påfuglspinner. Hunnen er mest lyst rødbrun, hannen mørkt gråbrun på grunnfarge. Forvingene er ikke eller lite sigdformede. I vingespissen er det en liten øyeflekk. Hver vinge har en liten, mer eller mindre L-formet, hvit flekk (ofte redusert) og en hvit tverrstripe utenfor denne. Den ytre delen er lysere enn den indre.
Arten forekommer i flere ulike fargeformer (morfer).

Levevis

Larvene lever på magnolia (Magnolia spp.) i kyst-sumper og annen fuktig skog. De voksne sommerfuglene tar ikke næring til seg, men overlever på fett de har lagret fra larvetiden. De store hunnene sitter mest i ro og sender ut feromoner, som de aktive hannene kan merke på lang avstand. Denne arten er dagaktiv, de flyr mest om ettermiddagen.

Utbredelse

Arten er utbredt i det sørøstlige Nord-Amerika, fra Virginia i nord sørover til Florida, mot vest til Mississippi.
Volvo C303

Historie

Når en etterfølger til L-3314 skulle utvikles ble jobben gitt til Nils Magnus «Måns» Hartelius, som også hadde hatt ansvaret for forgjengeren. Arbeidet begynte i 1967, og opprinnelig ble det laget prototyper med både to, tre og fire aksler.
Den toakslede C303 var bredere enn L-3314, for å gjøre den mer sidestabil. Prototypen av denne hadde en B20-motor, mens den tre-akslede C306 hadde en B30 treliters rekkesekser. Da produksjonen kom i gang i 1974 ble C303 også utstyrt med B30.

Paris-Dakar

I 1983 deltok to lag fra Volvo Trucks i ørkenrallyet Paris-Dakar. Hasse Henriksson, Sture Bernhardsson og John Granäng klarte å vinne klasse for lette lastebiler. De kom på andreplass av alle lastebilklassene og på tyvendeplass i sammendraget.
De deltagende bilene var to C303 i nærmest originalutførelse. De hadde eksternt veltebur og ekstra drivstofftanker, og motoren ble bygget om for å bruke lavoktan bensin, som er vanlig i Afrika. Det var også sambandsutstyr i bilene, og klokker og triptellere for navigasjon.
Den vinnende bilen er på Volvomuseet i Göteborg. I 1986 prøvde Hasse Henriksson seg igjen i en C303, denne gangen med greske Athanare Papadimitriou og svenske Börje Rosvall. De tok femteplass blant lastebilene og andreplass i klassen for lette lastebiler.

Det svenske forsvaret

Det svenske forsvaret hadde mange forskjellige utstyrsvarianter tilpasset spesifikk bruk.

Sivile

På det sivile markedet kunne de for eksempel bli brukt som brannbiler og av kraftlag.

Malaysia

I Malaysia ble det levert en høyrestyrt variant som ble brukt av politiet og på det sivile markedet.
Wespe

Utvikling

I 1940, under slaget om Frankrike, ble det tydelig at mellomstridsvognen til de tyske styrkene, Panzer II, ikke passet som en hovedstridsvogn. På tross av å være mekanisk pålitelig var den underbevæpnet og for lite pansret. Chassiset derimot viste seg å være brukbar for å gi mobilitet til 10,5 cm felthaubitsen. Eksisterende chassis ble omgjort til selvdrevne artillerikjøretøy, slik som det ble gjort med Marder II, som var en konvertering designet for å gi mobilitet til PaK 40/7,5 cm antistridsvognkanon.
Wespes design ble gjort av Alkett, og ble basert på Panzer II Ausf. F-chassis. Alkett hadde tidligere arbeidet med Alfred Becker for å konvertere erobrede franske panserkjøretøy til selvdrevne artilleristykker. Blant andre modifikasjoner til Panzer II ble motoren flyttet fremover, og chassiset ble litt forlenget for å gi nok plass til den bakmonterte 10,5 cm leFH 18 haubitsen. Overbygget var lett pansret, med 10 mm panser (nok til å beskytte mot lett ild) og var åpen på toppen og bak. Kjøretøyet ble produsert av FAMOs Ursusfabrikk i Warszawa.
Wespe var i produksjon fra februar 1943 til juni 1944, da sovjetiske styrker nærmet seg grensen. Innen den tid hadde 676 blitt produsert. I tillegg ble 159 modifisert for å tjenestegjøre som mobile artilleriammunisjonbærere.

Kamphistorie

Wespe opplevde kamphandling først i 1943 på Østfronten. Den viste seg å være veldig vellykket, og Adolf Hitler beordret at all produksjon av Panzer II-chassis skulle kun brukes i produksjonen av Wespe; dermed måtte andre prosjekter opphøre, som Marder II.
Kjøretøyene ble allokert til pansrede artilleribataljoner (Panzerartillerie Abteilungen) i panserdivisjoner, sammen med tyngre Hummel selvdrevet artilleri. Wespe ga større mobilitet i artilleriformasjonene i panserdivisjonene.
Wespe var veldig populær blant mannskapene grunnet sin store bevegelighet og store manøvreringsevne.
Scottish Fire and Rescue Service

Scottish Fire and Rescue Service (engelsk) eller Seirbheis Smàlaidh agus Teasairginn na h-Alba (skotsk-gælisk) er brannvesenet i Skottland. Det ble opprettet 1. april 2013 gjennom en sammenslåing av Skottlands åtte regionale brannvesen og det skotske brannakademiet.
Brannvesenet har 8 310 brannkonstabler og 296 brannstasjoner organisert i tre regioner. Hovedkontoret ligger i Perth. I hver av Skottlands fylker har brannvesenet en høyere tjenestemann med lovpålagt ansvar for å samarbeide med lokale myndigheter.
Foreningen for omplassering av dyr

Foreningen for omplassering av dyr (FOD) er en norsk forening som omplasserer hjemløse dyr. Foreningen ble grunnlagt i 1980 og har base på Klemetsrud utenfor Oslo.
Hoi An

Historie

Byen var havneby i kongedømmet Champa ved utløpet av elven Thu Bon. På 1500- og 1600-tallet hadde den tiltrukket seg utenlandske kjøpmenn ikke bare fra forskjellige deler av Kina, men også fra Japan, Holland og India. På den tiden da Kina-handelen dominerte het byen Hai Pho (byen ved havet). Franskmennene forvansket dette senere til Faifo. 
Handelshuset Tan Ky fra 1800-tallet er godt bevart i dag.

Den japanske bro

Den japanske bro er en av de mest populære turistattraksjonene i Hoi An. Broen ble bygget tidlig på 1600-tallet, men det er fortsatt uklart hvem som bygde broen. Broen er bygget i japansk byggeskikk med et dyr på hver side av broen; en hund på den ene siden og en ape på den andre siden, begge symboler på helligdom i japansk kultur. Noen har hevdet at dyrene er valgt fordi mange japanske keisere ble født i hundens og apens år, mens andre mener at broen ble påbegynt i hundens år og ferdigstilt i apens år.
Opprinnelig var byen todelt; på den andre siden av  den japanske bro  var det japanske boligområdet.

Historie- og kulturmuseum: Sa Huynh

Sa Huynh Culture Museum i Hoi An viser frem en kulturarv som er både rik og sjelden og er derfor en av de viktigste museene i Hoi An. Museumet ligger i Tran Thu Street inne i verdensarvområdet, og viser viktige deler av Sa Huynh-kulturen. 
Sa Huynh-kulturen var en sivilisasjon i hele Vietnam forut for bronsealderen, men særlig i den sentrale regionen av landet nær kysten. Kulturen spesialiserte seg på keramikk og metallvarer, særlig bronse og jern.
Fölisön

Fölisöns friluftsmuseum

Friluftsmuseet ble etablert i 1909 da torpet Niemelä ble flyttet til øya. Maleren Akseli Gallen-Kallela og arkitekt Yrjö Blomstedt ønsket å bevare folkelig byggeskikk som var i fred med å gå ut av bruk og forsvinne. Dr philos. Axel Olai Heikel var på samme måte aktiv i innsamlinga av bygninger, og ble museets første konservator. Heikels ønske var å samle typiske bygninger fra alle deler av landet, og vise fram tradisjonell byggeskikk for byborgerne. På denne tiden var friluftsmuseer populære over hele Europa, og Skansen i Stockholm var et forbilde for Fölisön. Museet var fra begynnelsen privat, men ble overtatt av staten allerede i 1913.
Fölisöns samlinger omfatter mer enn 30 bygningsmiljø og 86 enkeltbygninger fra 1600- til 1800-tallet. Mest kjent er Karuna kyrka (1686) fra Egentliga Finland; den er i sommerhalvåret ei populær bryllupskirke. Museumsgrunnleggeren Heikel ligger begravet ved kirka. Et kjent gårdsanlegg er Niemelä torp fra Konginkangas og Anttis hus med innebygget gårdstun fra Säkylä. Overklassens hus er representert med blant annet Kahiluoto herregård fra Tövsala og Idensalmi prestegård.
Cteisella

Utseende

Små til middelsstore, bredt ovale, blanke, gulaktige skjoldbiller, midtpartiet oftest noe mørkere enn sidene, gjerne med svarte eller brune tegninger. Antennene er trådformede og middels lange. Kroppen er egentlig ganske normalt proporsjonert, med pronotum og dekkvingene er kraftig utvidet mot sidene slik at de vanligvis helt dekker oversiden, både hodet og beina er skjult under dette skjoldet. Med utvidelsen blir kroppsformen oval, sett fra siden litt kjegleformet.

Levevis

Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten. De voksne (imago) sitter tett inntil planten og det store flate halsskjoldet og dekkvingene gjør at billen kan være svært vanskelig å oppdage, og det er vanskelig for rovdyr å nå den sårbare undersiden. Larvene gjemmer seg gjerne under et tak av gammel avføring og planterester som er festet til den fremoverbøyde bakkroppsspissen.
I alle fall noen av artene er knyttet til planter i vindelfamilien.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Mellom- og Sør-Amerika.
Rolighed (Østerbro)

Rolighed var et landsted på Østerbro i København som 
var samlingssted for to salongkulturer på 1800-tallet; først for Louise Hegermann-Lindencrone og hennes mann
og siden for familien Melchior og dens omgangskrets.
Landstedet huskes særlig som stedet hvor H.C. Andersen tilbrakte sine siste leveår og hvor han døde etter et langt sykeleie 4. august 1875. Huset lå utfor dagens Gammel Kalkbrænderi Vej 16.
Rolighed var et enetasjes, hvitpusset hus med mansardtak fra rundt 1800. Fra 1860-årene og frem til Moritz G. Melchiors død i 1884 var huset samlingspunkt for familiene Melchior og Henriques i sommerhalvåret.
I 1869 ble huset bygget om og fikk sitt karakteristiske utseende i Rosenborg-stil med tårn, gavler og en stor havestue.
Paret Moritz og Dorothea Melchior hørte til H.C. Andersens beste venner og han tilbrakte det meste av sine 10 siste leveår hos dem, enten i deres leilighet på Højbro Plads, hvor han om vinteren hadde en fast matdag, eller på Rolighed, hvor han bodde i sommerperioden. Han hadde to værelser på Rolighed med balkong ut mot Svanemøllebugten og Øresund. 
Moritz G. Melchiors bror Israel B. Melchior var amatørfotograf og har tatt en lang serie vellykkede fotografier av Andersen, selskapslivet på Rolighed og av huset og haven.
Rolighed ble revet i 1898 og i 1900 ble den nåværende eiendommen oppført.
I 1927 ble det satt opp en minnetavle på stedet:
"PAA DETTE STED LAA TIDLIGERE / [blad] LANDSTEDET "ROLIGHED" [blad] / HVOR DIGTEREN H. C. ANDERSEN DØDE / [løvværk] / MIT HJEM I HJEMMET, HVOR BAG HYLDENS HANG / MIT LIV FIK SOLSKIN OG MIN HARPE KLANG"
Minnetavlen refererer til et hyllestdikt til Rolighed og familien Melchior som Andersen skrev i 1872 og ga ut i Nye Æventyr og Historier.
Tashmetu

Tashmetum eller Tashmetu er en akkadisk gudinne, guden Nabus ledsagerske.
Hun ble påkalt for bønnhørelse og begunstigelser. Tashmetum og Nabu delte tempel i byen Borsippa, som de var verneguddommer for. Tashmetums naavn betyr «fruen som lytter». Hun er også kjent som Tashmit.
Dorcadion

Utseende

Forholdsvis små og kompakte, blanke, mørkfargede trebukker, gjerne med lyse lengdestriper. Antennene er temmelig kraftige. Dekkvingene mangler markerte skuldre og danner til sammen en oval form.

Levevis

Disse billene har et uvanlig levesett til trebukker å bære i og med at larvene lever på røttene av gress og urter. De voksne billene mangler utviklede flygevinger og kan ikke fly. Dette er trolig en medvirkende årsak til at gruppen har svært mange arter med små utbredelser, mange av dem nå sårbare for utryddelse.

Utbredelse

Slekten er særlig artsrik i middelhavsområdet, der det er registrert ca. 150 arter.
I Vest-Europa finnes de nord til Tyskland, litt lenger nord lengst i øst.
Kjell Samkopf

Liv og virke

Kjell Samkopf har sin utdannelse fra Norges musikkhøgskole, hvor han tok diplomeksamen i komposisjon i 1977 og kandidateksamen i slagverk i 1978. Etter dette tok han ytterligere musikkutdannelse i Nederland og USA.
Som utøvende musiker har han vært paukist i Trondheim Symfoniorkester og slagverker i Den Norske Operas Orkester. I perioden 1975–82 var han fast ekstramusiker i Oslo Filharmoniske Orkester. De siste årene har Kjell Samkopf arbeidet som kammermusiker innen samtidsmusikk og solist i egne komposisjoner for solo slagverk og elektronikk. Samkopf var fast medlem av Ny Musikks Ensemble (1979-83) og samtidsmusikkensemblet Octoband (1980-85). I årene 1985 – 97 spilte han jevnlig med poeten Kjell Erik Vindtorn og The Fatah Morgana Quartet. Samkopf har hatt flere oppdrag som solist i egne verker for slagverk og elektronikk. Han har bl.a. opptrådt ved Festspillene i Bergen 1980, Verdensmusikkdagene i Århus 1983, soloturné i Sverige i regi av Svenske Rikskonsertene 1984, Percussion Days - University of Arizona 1995, Ilios 1999, Son Poesifestival 2000.
Som komponist har Kjell Samkopf bl.a. skrevet musikk til syv helaftens danseforestillinger. Han var også festspillkomponist under Festspillene i Nord-Norge i 1985. Samkopf har skrevet kammermusikk, orkestermusikk, elektroakustiske verk, musikk til dans, film og NRK-produksjoner, musikk til undervisningsbruk og en rekke verk for slagverk. Han har skrevet over 40 bestillingsverk bl.a. til Musikkselskapet Harmonien, Sveriges Radio, Bergen Blåsekvintett, NRK, Norsk kulturråd, Collage Dansekompani, ULTIMA Oslo Contemporary Music Festival, NorDans Produksjoner, Festspillene i Nord-Norge, Eirik Raude og Kjell Tore Innervik.
Musikk til dans inntar en sentral plass i Samkopfs produksjon. Han har bl.a. skrevet musikk til 9 helaftens danseforestillinger. Hans samarbeid med koreografen Lise Nordal står her i en særstilling. Foruten flere korte balletter, har de sammen laget fem helaftens forestillinger; Aqua (1986), Tidevann (1990), Til Elise (1996), Entré (2000) og Silent Gliss (2004).
Fra å skrive for tradisjonelle besetninger, har Samkopf gradvis utvidet lydpaletten til å omfatte elektronikk og stadig mer utradisjonelle lydgivende gjenstander. I de to utendørskonsertene Sandvika 8. september 1991 og Oslo 3. oktober 1992, var hovedinstrumentariet ti store lydskulpturer av billedkunstneren Sverre Hoel. Neste steg i denne utviklingslinjen er hans to sonografiske CD-utgivelser Mårådalen Walk (1994), som inneholder opptak av skritt, og Mountain Listening (1998), som er fem sonografiske portretter av mennesker som lytter. Disse viser også til Samkopfs opptatthet av forholdet mellom kunst og natur. I 2002 utkom Music for large Mountain and Vibraphone og i 2010 ble Listening Ahead - Marimba & Town Hall lansert.
I 1992 mottok han Bærum kommunes kulturpris. Han fikk Edvard-prisen for 2012 i åpen klasse for utgivelsen Burragorangian Stones.
Lysets hastighet

Historie

Det første kjente forsøket på å bestemme lyshastigheten ble utført av Galileo Galilei. Han utstyrte assistenten sin med en fjøslykt før de gikk opp på hver sin fjelltopp. Idet Galilei avdekket sin egen lykt, skulle assistenten umiddelbart gjøre det samme, og Galilei ville ta tiden før han fikk øye på lyset. Optimistisk gikk de til verks og slik skulle lysfarten bestemmes. Det eneste redskapet Galilei hadde for å måle tidsrommet var sine egne pulsslag, og dette satte naturlig nok visse begrensninger for nøyaktigheten av forsøket. Galilei konkluderte derfor med at dersom lyset gikk med endelig hastighet, så gikk det raskere enn han kunne måle på den måten.
Senere ble det utviklet mer avanserte metoder. I 1672 beregnet den danske astronomen Ole Rømer lyshastigheten ved å observere varigheten til måneformørkelsene til Jupiters måner. Han målte at når Jorden (i sin bane rundt Solen) beveget seg bort fra planetsystemet Jupiter og Io, varte solformørkelsen 17 minutter lenger enn når Jorden beveget seg mot Jupiter og Io. Han utledet at lyset må da tilbakelegge en større distanse mellom Jupiter og Jorden, og anslo lyshastigheten ut fra disse observasjonene til å være 227 000 km/s, hvilket er et avvik på ca. 24 %. Senere, i 1849, ble lyshastigheten målt av Hippolyte Fizeau som ved hjelp av et roterende tannhjul, speil og en mer nøyaktig metode for å måle tiden, beregnet lysfarten til 313 000 km/s, altså et avvik på mindre enn 5 % fra dagens verdi.

Lysfartobservasjoner og -eksperimenter

I flere situasjoner oppstår det intuitive situasjoner på at lysfarten blir brutt. Men i teorien er dette ikke tilfellet. Hvis en laser beveges mot en måler, vil man tro at farten til lys blir lagt sammen med farten til bevegelsen. Men dette er ikke tilfellet siden det blir dannet en tidsforsinkelse som gjør at lyset til laseren ikke vil ha høyere fart.
Wallander – Mørket

Handling

En tenåringsjentes selvmord viser seg å ha ett motiv som tynger flere tenåringsjenter fra en og samme skole i Skåne. Saken havner på Linda Wallanders bord. Hun har aldri før vært så fast besluttet på å løse en sak. Den har berørt henne på dypet da det viser seg at jentene på skolen blir hensynsløst lurt, utnyttet og fornedret. Kurt Wallander dras uventet inn i saken etter at han, uten noen foranledning, blir utskjelt og kalt gubbejævel av en fremmed, trettenårig jente; en ung jente hvis forpinte sjel roper på hjelp.

Om filmen

Mørket er den fjerde wallanderfilmen i serien. DVD-en kom ut den 12. oktober 2005.
Teltplugg

Teltplugg bruker man til å sette opp telt, leskjermer og lignende som ikke er beregnet til å stå permanent på ett sted. De fungerer som forankring og feste mellom gjenstand og underlag. De vil vanligvis være enkle å fjerne og ta med seg etter bruk, og brukes vanligvis flere ganger.
Teltplugger har utforming slik at øvre del kan settes sammen med en hempe eller løkke på teltet/ skjermen, mens den største delen er beregnet til å trykkes eller bankes ned i underlaget. Formen kan variere fra ståltrådstenger brukt på jordunderlag via bredere bladformer for sandfeste til spadeformer for bruk i snødekke i hardt vær. Da brukes gjerne ski og staver for ytterligere feste.
Keith Bogans

NBA-karriere

Bogans har, siden han kom til NBA, spilt for seks forskjellige NBA-klubber. Han spilte ikke for Milwaukee Bucks det året han ble trukket opp i draftet, men ble byttet bort til Orlando Magic. Senere har han spilt for Charlotte Bobcats og Houston Rockets før han returnerte til Orlando Magic for så å spille for Milwaukee Bucks; laget han ble trukket opp til NBA av i utgangspunktet. Etter Milwaukee Bucks har Bogans spilt for San Antonio Spurs, og spiller nå for Chicago Bulls.
Louis-Antoine de Bougainville

Tidlig liv

Louis-Antoine de Bougainville var matematisk interessert og skrev i 1752 en artikkel om integralregning som ga ham innpass i Royal Society i London i 1756.
I 1753 vervet han seg til den franske arméen og tjenestegjorde fra 1756 i Canada som adjutant for general Louis-Joseph de Montcalm og deltok i den franske og indianske krig.

Kolonisering av Falklandsøyene

Etter syvårskrigen besluttet franske myndigheter å kolonisere Falklandsøyene, og Bougainville påtok seg oppgaven for egen regning. Etableringen i Port St. Louis i 1764 opprørte imidlertid myndighetene både i Storbritannia og i Spania. I 1766 aksepterte Frankrike det spanske kravet om herredømme over øygruppen, i 1767 reiste franskmennene mot at Spania refunderte utgiftene til Louis de Bougainville.

Ekspedisjonen til Stillehavet

1766 fikk Bougainville i oppdrag av den franske regjeringen og kong Louis XV å gjennomføre en jordomseiling. Den 5. november samme år forlot Bougainville havnebyen Nantes med fartøyene «La Boudeuse» og «L'Étoile». Med på reisen var også botanikeren Philibert Commerçon.
Bougainville nådde Stillehavet 1768 gjennom Magellanstredet. Han besøkte Tuamotuøyene og trodde han hadde oppdaget Tahiti, uvitende om at briten Samuel Wallis hadde oppdaget øya bare noen måneder tidigere. Reisen fortsatte mot Samoa, Ny-Hebridene (Vanuatu) og Salomonøyene, og senere gjenoppdaget han øya Bougainville som han navnga etter seg selv.
I september 1768 nådde Bougainville Molukkene og siden Batavia (Jakarta), og nådde endelig Saint-Malo den 16. mars 1769. I tillegg til at Bougainville ble den første franskmann som gjennomførte en verdenomseiling, ble Commerçons medhjelper Jeanne Baré den første kvinne som utførte samme bedrift.

Senere virke

Etter hjemkomsten skrev Bougainville boken Voyage autour du monde par la frégate du roi La Boudeuse et la flûte L'Étoile om reisen som ble publisert i 1771.
I 1772 ble han utnevnt til kongens personlige sekretær og kjempet under den amerikanske uavhengighetskrigen mot britene. Napoleon I utnevnte ham i 1808 til greve og medlem i Hederslegionen.
Senere trakk han seg tilbake på sitt gods i Normandie og døde i Paris 1811.