Ulrich von Hutten

Bakgrunn

Huttens far bestemte at han skulle bli munk, og i 1499 ble han brakt til klostret Fulda. Han flyktet derfra i 1505. Deretter vandret han omkring i Tyskland, fattig og utstøtt av sin far.
Han besøkte universitetene i Köln, Erfurt, Frankfurt an der Oder, Leipzig, Greifswald, Rostock, Wittenberg og Wien.

Karriere

Han skrev dikt og forfattet blant annet to bøker med klagesanger (Querelarum libri duo) over personlige fiender og en dikt om versekunsten som vant anerkjennelse. I 1512 reiste han til Italia der han ble tvunget til å ta krigstjeneste. Fa han kom tilbake til Tyskland fikk han en hunstig ansettelse hos erkebiskop Albrekt av Magdeburg og Mainz.
I 1515 ble han forsonet med familie da han opptrådte i fem taler og dialogen l'halarismus mot hertug Ulrich av Württemberg som hadde myrdet en venn av seg. I desember samme år begav von Hutten seh atter til Italia for juridiske studier, men han viet størstedelen av sin tid til de greske forfatterere, i særdeleshet Lukianos.

Reformering av kirken

Selv om von Hutten ikke fikk noen akademisk tittel så var han imidlertid allerede en talentfull forkjemper for humanismens sak. I bitende epigramer hadde han refset pave Julius IIs feil og Dominikanernes forfølgelser av Johann Reuchlin. I det satiriske skriftet Epistolæ obscurorum virorum er det meste  den annen del (1517) forfattet av ham.
Ved sin gjenkomst til Tyskland i 1517 ble han kronet av keiser Maximilian I med skaldelaurbærene. Fra denne tid hadde von Hutten fått sin livsoppgave klart for seg: strid for Tysklands enighet og mot Romas overmakt. Allerede samme år utgav han Lorenzo Vallas skrift De donatione Constantini quid veri habeat som angrep det som ble ansett som selve grunnen for påvens verldslige makt, og ved riksdagen i Augsburg i 1518 oppfordret han i skriftet Ad principes germanos ut bellum turcis inferant exhortatoria den tyske nasjon til kamp mot tyrkerne.
I 1519 forlot von Hutten erkebiskop Albrekts tjeneste og begav seg til Franz von Sickingen. Sammen med ham gjorde han et kort felttog mot sin gamle fiende Ulrik av Württemberg. Følgende år gav han ut satiren Vadisens sive trinitas romana som var rettet mot fordervet i Roma. Han kom tidlig i kontakt med Martin Luther, men mens denne søkte sin støtte hos de tyske fyrstene og sålunde medvirket til Tysklands splittelse, vendte von Hutten seg tilkeiseren hvis makt han ville forøke ved en redusering av klostrene og bispesetene.
Da keiser Karl V like lite som sin bror kong Ferdinand I ville gå i bresjen for en kirkelig reformasjon, som dessuten ble et politisk spørsmål, oppfordret von Hutten og Franz von Sickingen til revolusjon og kalte ridderskapet til hjelp. Samtidig sluttet von Hutten å benytte seg av de intellektuelles språk, latin, og talte til sine tilhengere på morsmålet i Klag und vormanung gegen den übermässigen gewalt des bapsts (1520) samt i Neue gespräche (1521).
Utgangen av riksdagen i Worms inspirerte von Hutten til en enda mer fanatisk virksomhet. Han gav ut en mengde kampkrifter, og i byene forsøkte han forgjeves å formå adelen til å medvirke til innskrenkningen av fyrstenes makt og opprettelsen av en tysk nasjonalkirke.

Slutten

I slutten av 1522 påbegynte Sickingen striden i spissen for ridderskapet ved Rhinen. Da hans angrep på Trier mislyktes fjernet han den dypt hatede von Hutten fra sin nærhet som da flyktet til reformatoren Huldrych Zwingli i Sveits. Kort deretter døde han etter å ha lidd av syfilis i 15 år.