Eurovision Song Contest 2014

Bakgrunn

Etter å ha vunnet med «Only Teardrops» og Emmelie de Forest i 2013, var det Danmark og allmennkringkasteren DR som var arrangører for konkurransen. Dette var tredje gang Danmark hadde arrangørjobben – første gang var i Tivolis Koncertsal i København 50 år tidligere, og andre gang i Parken stadion i København i 2001. Også denne gangen ble hovedstaden København valgt som vertsby etter en omfattende søknadsprosess. Konkurransen ble lagt til et nedlagt skipsverft, B&W Hallerne på halvøya Refshaleøen.

Søknadsprosessen

Etter seieren i 2013 startet DR en omfattende anbudsprosess for å velge vertsby og arena for å huse konkurransen. Fem byer ble vurdert i søknadsprosessen, blant andre Jyske Bank Boxen i Herning og Parken stadion i København som også arrangerte Eurovision Song Contest 2001. Like etter kom også byene Fredericia og Aalborg på banen med henholdsvis arenaene Messe C og Gigantium. Den femte byen i søknadsprosessen var Horsens og det tidligere Horsens statsfengsel. Konkurransen var tenkt holdt i fengslets luftegård, med et spesialbygget glasstak over gården. Etter hvert trakk Aarhus seg fra konkurransen, og da fristen gikk ut 19. juni, hadde DR mottatt tilbud fra fire byer. Utover sommeren forsvant flere av kandidatarenaene ut av konkurransen, hovedsakelig på grunn av utiltilstrekkelng infrastruktur.
2. september 2013 kunngjorde DR at de hadde valgt København som vertsby, og at konkurransen skulle holdes i det tidligere skipsverftet B&W Hallerne på Refshaleøen, en halvøy like utenfor København sentrum. Hallene hadde plass til 10 000 publikummere, og i forkant av arrangementet måtte taket forsterkes og de store inngangsportene skiftes ut med mindre dører. Et eget pressesenter med 2000 plasser ble etablert ved siden av hallene. DRs produksjonsteam flyttet inn på området i mars 2014, og de første prøvene startet i slutten av april. I området rundt hallene bygget arrangørene en egen «Eurovision-øy» med ulike arrangementer, salgsboder, spiseborder og pressesenter. Prosjektleder Pernille Gaardbo uttalte: «Med valget av B&W-hallerne er vi godt på vei til å lage den mest nyskapende arenaen noensinne. Det er vår ambisjon at vi skal fornye showet i både form og innhold, så det blir en moderne oppdatering med respekt for tradisjonene.» I tillegg valgte DR eventhuset Vega som sted for EuroClub – der det ble arrangert offisielle etterfester og fester for fans, delegasjoner, artister og andre som deltok.
Københavns ordfører, Frank Jensen, kunngjorde samtidig at kommunen ville bidra med 40 millioner danske kroner til arrangementet. Jensen ønsket også å gjøre arrangementet til det mest miljøvennlige noen gang, etter at København hadde blitt valgt til Europeisk miljøhovedstad i 2014.
Scenen i B&W Hallerne var formet som øy med et vannbasseng rundt scenekanten.

Format

Eurovision Song Contest 2014 var i utgangspunktet planlagt til 13.–17. mai 2014. Arrangementet ble imidlertid flyttet én uke frem, siden det passet bedre for kandidatbyene samt kringkastere som NRK, som ikke ønsket en finale på grunnlovsdagen 17. mai.

Konkurransen besto av tre direktesendinger: to semifinaler og en finale. Semifinale 1 ble arrangert tirsdag 6. mai fra klokken 21.00 til 23.00 sentraleuropeisk sommertid, mens semifinale 2 ble holdt torsdag 8. mai fra klokken 21.00 til 23.00. Finalen ble arrangert lørdag 10. mai fra klokken 21.00 til 00.30 sentraleuropeisk sommertid. De ti sangene med flest poeng fra hver semifinale gikk videre til finalen. Vertslandet Danmark og de «fem store» (Frankrike, Italia, Spania, Storbritannia og Tyskland) var direkte kvalifisert til finalen. Til sammen deltok 26 land i finalen.
4. februar 2014 offentliggjorde DR og EBU at sendingene skulle ledes av tre programledere: tv-personlighetene Nikolaj Koppel og Lise Rønne samt skuespilleren Pilou Asbæk.

Slagord og pausenummer

Slagordet for konkurransen var #JoinUs, og var basert på sosiale medier. Tilhengere av konkurransen hadde for første gang fått lov til å bidra med ideer til pauseunderholdningen, med #MyEurovisionIdea. DR oppfordret fans og seere til å komme med ideer til pauseunderholdningen ved finalen. 19. desember 2013 startet DR og EBU kampanjen #MyEurovisionIdea, der folk kunne bruke sosiale medier til å komme med forslag. Om ideen uttalte Jan Lagermand Lundme: «Vi tror at det er masse kreative krefter ute blant seerne i hele i Europa, og dem vil vi gjerne høre. Derfor oppfordrer vi nå alle som har ideer, holdninger og meninger til hvordan et av numrene i showet skal se ut, om å skrive inn sine forslag.»

Nye stemmeregler

EBU gjorde flere endringer i stemmereglene dette året, mye på grunn av påstander om omfattende stemmejuks året før. Heretter skulle hvert lands jurymedlemmer offentliggjøres innen 1. mai 2014, og både jurymedlemmenes og tv-seernes rangeringer ble offentliggjort i sin helhet etter finalen. Hvert jurymedlem skulle heretter også rangere alle deltakersangene fra første- til sisteplass, og det samme ble gjort med tv-seernes telefonstemmer. Tidligere var det bare juryens topp ti og seernes topp ti som ble brukt til å bestemme poengene til hvert enkelt land. Målet med omleggingen var å gjøre det vanskeligere å jukse i avstemningen.

Semifinaletrekningen

20. januar 2014 ble det holdt en offisiell loddtrekning i København rådhus. I trekningen ble 28 av de 31 semifinalistene fordelt på de to semifinalene. Norge og Sverige var allerede blitt plassert i hver sin semifinale: Sverige ble trukket til å delta i den første, Norge i den andre. Grunnen var at DR forventet mange tilreisende fra Norge og Sverige, og kringkasteren ville ha de to landene i hver sin semifinale for å unngå at norske og svenske fans måtte kjempe om de tilgjengelige billettene. Israel fikk også tillatelse til å delta i den andre semifinalen, siden den første semifinalen falt på Israels uavhengighetsdag. De øvrige 28 landene ble delt inn i seks grupper, ut fra landenes stemmemønster de siste ti årene. De 28 semifinalene ble fordelt på de to semifinalene, og det ble trukket i hvilken halvdel av startfeltet landene skulle opptre i. Den endelige startrekkefølgen bestemt av DRs produsenter og siden godkjent av EBU. Trekningen avgjorde også hvilken av semifinalene de seks forhåndskvalifiserte landene skulle sende og stemme i.

Deltakere

37 land deltok i konkurransen, to færre enn året før. Portugal kom tilbake etter ett års pause, mens Polen var tilbake for første gang på tre år. Samtidig valgte fire land å trekke seg: Bulgaria, Kroatia, Kypros og Serbia. Tidligere deltakere som Andorra, Bosnia-Hercegovina, Slovakia, Tsjekkia og Tyrkia holdt seg fortsatt borte fra konkurransen.

Tilbakevendende artister

Valentina Monetta kom tilbake etter å ha representert San Marino både i 2012 og i 2013. Bare Lys Assia, Corry Brokken og Udo Jürgens har deltatt i konkurransen tre år på rad tidligere. For Romania deltok Paula Seling og norsk-bosatte Ovi etter å ha representert landet i 2010.
Tamara Todevska, som representerte Nord-Makedonia i 2008 i Serbia, var tilbake som bakgrunnsvokalist for Tijana Daptsjevikj. Tijana er for øvrig Tamaras søster.
Sarunas Kirdeikis representerte Litauen i 2010 som del av gruppen InCulto. Han var tilbake som danser for den litauiske artisten Vilija Matačiūnaitė.
Tolmatsjovy-søstrene som representerte Russland, hadde tidligere vunnet Junior Eurovision Song Contest 2006.

Sendingene

De tre finalesendingene startet klokken 21.00 sentraleuropeisk sommertid. Hver semifinale varte i 2 timer, mens finalen varte i 3,5 timer. Alle sendingene ble sendt direkte fra B&W Hallerne til 45 land i Europa, Asia og Australia. I Norge ble sendingene vist direkte på NRK1 og NRK TV.

Første semifinale

Den første semifinalen tirsdag 6. mai åpnet med en kortfilm der fjorårsvinner Emmelie de Forest gikk rundt i Danmark. Deretter sang hun vinnersangen «Only Teardrops», sammen med fans fra hele verden. Fansen hadde spilt inn egne versjoner av sangen, og disse ble spilt før de Forest gikk på scenen og sang. Pausenummeret var en tolkning av eventyret Den stygge andungen av H.C. Andersen. Nummeret besto av musikkstykker, komponert av Bent Fabric og tolket av Mike Sheridan.
16 land deltok i semifinalen, og ti land kvalifiserte seg til finalen: Armenia, Sverige, Island, Russland, Aserbajdsjan, Ukraina, San Marino, Nederland, Montenegro og Ungarn.

Andre semifinale

Den andre semifinalen torsdag 8. mai ble åpnet med et dansenummer basert på det danske tangostykket Jalousie (Tango Tzigane) av Jacob Gade. Deretter kom vertene på scenen og ønsket seerne og publikum velkommen. Deretter opptrådte de 15 semifinalistene. Hvert land ble introdusert med en postkortfilm der landets artister på ulike vis laget egne av sitt respektive flagg. For eksempel brukte Norges Carl Espen farget glass til å lage en glass-versjon av det norske flagget.
I pausen fikk Australia stå for pausenummeret. Landet har sendt konkurransen siden 1983, og den australske artisten Jessica Mauboy fremførte sangen «Sea of Flags». Opptreden banet vei for Australias deltakelse i Eurovision Song Contest. Landet debuterte i konkurransen året etter, og Mauboy skulle senere representere Australia i Eurovision Song Contest 2018. Det andre pausenummeret var et dansenummer med dansende barn fra 26 land.
Etter pausenumrene ble de ti finalistene offentliggjort. Følgende land kvalifiserte seg til finalen: Malta, Norge, Polen, Østerrike, Finland, Hviterussland, Sveits, Hellas, Slovenia og Romania.

Finalen

Finalen lørdag 10. mai 2014 åpnet med bilder fra finalen året i forveien, etterfulgt av en kortfilm med flaggbærere – utkledt som spesialsoldater – tok seg gjennom København og til B&W Hallerne. Der dukket de opp scenen og viftet med alle deltakerlandenes flagg. Så ble alle finalistene ropt, og programlederne inntok scenen og ønsket velkommen. Deretter ble de 26 bidragene fremført, og hvert land ble introdusert med en postkortfilm der landets artist
Pausenummeret før avstemningen var en opptreden Momoland, bestående av de danske teaterprodusentene Annika Aakjær, Bjørn Fjæstad, Martin Greis, Elen Lura Haakesen, Louise Hart, Claus Hempler, Boi Holm, Christian Hougaard, Jimmy Jørgensen og Mark Linn. De sang låten «Joyful» – en coverversjon av Beethovens Ode til gleden. Senere ble det vist glimt fra tidligere finaler, før fjorårsvinner Emmelie de Forest sang vinnersangen «Only Teardrops» og sin nyeste singel «Rainmaker» sammen med de 26 finalistene. I tillegg var det et tredje pausenummer som ble avlyst før finalen: Trip to the Future.

Norges bidrag

Norge var representert med låten «Silent Storm», komponert av Josefin Winther. Sangen ble fremført av Winthers fetter, Carl Espen Thorbjørnsen, som var ukjent som artist før den norske finalen i mars. Thorbjørnsen vant den norske finalen klart og ble dermed Norges representant til Eurovision Song Contest, der han bare kalte seg Carl Espen.
Utdypende artikkel: Melodi Grand Prix 2014
I København deltok Norge i semifinale 2, og der var «Silent Storm» det tredje bidraget ut på scenen. Norge endte på en sjetteplass med 77 poeng og kvalifiserte seg til finalen. I finalen var «Silent Storm» det femte bidraget ut på scenen. I avstemningen fikk det norske bidraget 88 poeng og endte på en åttendeplass. På scenen ble Carl Espen akkompagnert av pianist Stian Aarstad og fiolinistene Isa Holmesland, Ane Emilie Vold Mickelsson, Sara Ulstrup og Madeleine Ossum.
Olav Viksmo-Slettan kommenterte sendingene for NRK1. P3morgen hadde også en alternativ finalesending på NRK3 med Ronny Brede Aase, Silje Nordnes og Line Elvsåshagen som programledere. Margrethe Røed leste de norske poengene på direkten under finalen.

Avstemning

Hvert land ga fra 1–8, 10 og 12 poeng til sine ti favorittsanger, basert på 50 prosent jurystemmer og 50 prosent telefonstemmer fra seerne. Hvert land hadde en nasjonal fagjury bestående av fem musikkfolk, der hvert jurymedlem rangerte alle sangene fra førsteplass til sisteplass, unntaket var sangen fra jurymedlemmenes eget land. De fem jurymedlemmenes rangeringer ble lagt sammen, til en samlet juryrangering av de andre sangene. Det samme ble gjort med telefonstemmene, slik at hvert land hadde to fulle rangeringer av sangene: én fra juryen, og én fra seerne. De to listene ble deretter lagt sammen, og det landet som ble rangert høyest, fikk 12 poeng. Andreplassen fikk 10 poeng, og tredje- til tiendeplassen fikk fra 8 til 1 poeng. Showets ansvarlige produsent, Jon Ola Sand fra EBU, hadde ansvaret for avstemningen.

Den norske fagjuryen besto av journalistene Ahmed Fawad Ashraf, Jonas Brenna og Jan Thomas Holmlund samt musikerne Monica «Minnie-Oh» Johansen og Rannveig Sundelin. Den norske juryen hadde Nederland som favoritt, mens norske tv-seere hadde Polen som favoritt. I etterkant av finalen fikk NRK kritikk for å ha valgt forholdsvis ukjente jurymedlemmer sammenlignet med juryene i Danmark og Sverige.
På forhånd var Sverige og Armenia de største favorittene til å vinne konkurransen, med Norge og Aserbajdsjan som outsidere. Under finaleuken seilte imidlertid Østerrike og Nederland opp de største favorittene, selv om fans og presse vurderte startfeltet til å være svært jevnt. Spillselskapene skulle vise seg å få rett, for Østerrike og Nederland knivet om seieren helt mot slutten, med Sverige og Armenia et stykke bak. Da tre land gjensto å stemme, erklærte programlederne Østerrikes Conchita Wurst som vinner, siden det var matematisk umulig å ta igjen Østerrike. Norge endte på åttendeplass, Danmark ble nummer ti og Frankrike endte på sisteplass for første gang.
Da EBU offentliggjorde de detaljerte poengene etter finalen, viste det seg at Østerrike var favoritt hos både seerne og juryene. Både seerne og juryene hadde Nederland på andreplass. Juryene og seerne var imidlertid uenige om enkelte land, særlig Polen som var nummer fem hos seerne, men bare nummer 23 hos juryene. For Norge var det motsatt: «Silent Storm» var nummer ni hos juryene, men bare nummer 17 hos seerne. Likevel endte Norge på en åttendeplass totalt da jury- og seerpoengene ble lagt sammen. Etter finalen ble stemmene fra Georgias jury ble strøket, siden landets fem jurymedlemmer hadde stemt identisk fra første- til åttendeplass. Dette statistisk usannsynlig, og EBU fjernet poengene fra resultatet. I stedet var det kun seerstemmene ble som tellende fra Georgia.

Seertall

Det samlede seertallet for de tre direktesendte showene endte på 195 millioner seere. Finalen hadde en gjennomsnittlig markedsandel på 37,3 prosent for kanalene som viste den – en dobling sammenlignet med en ordinær lørdagskveld. I Norge fulgte 1 377 000 seere finalen på NRK1, en nedgang på 142 000 seere fra året før. Seertallet i Norge ga en markedsandel på 77 prosent.

Kontroverser rundt vinneren

Da den østerrikske allmennkringkasteren ORF valgte den skjeggete dragartisten Conchita Wurst til å representere Østerrike, skapte det protester i deler av Øst-Europa. I Hviterussland leverte en gruppe borgere en underskriftsinnsamling til hviterussisk tv med krav om at tv-kanalen måtte redigere bort Wursts opptreden i showet. Gruppen mente Conchita Wurst promoterte «en uakseptabel livsstil», samtidig som det gjør Eurovision Song Contest «populært for sodomi». Reglene krever imidlertid alle land må vise samtlige deltakersanger, og hviterussisk fjernsyn viste Wursts opptreden uredigert.
Da Conchita Wurst senere vant konkurransen, var også reaksjonene blandet. Mens Europas LHBT-er hyllet henne, var kristenkonservative, særlig i Øst-Europa, negative. Russlands visestatsminister Dmitrij Rogozin mente seieren viste hva som ville bli resultatet av europeisk integrasjon i fremtiden – en skjeggete dame. Ultranasjonalisten Vladimir Zjirinovskij mente dette var slutten for Europa og la til at Den røde armé gjorde en feil da de friga Østerrike etter andre verdenskrig. Tross kritikken fra deler av det politiske miljøet i Russland, toppet midlertidig «Rise Like a Phoenix» nedlastingslisten i Russland to dager etter finalen. Låten kom også på tredjeplass i den russiske telefonavstemningen.
Patriarken Irinej av Serbia mente oversvømmelsene i det sørøstlige Europa i mai 2014 var en straff fra Gud på grunn av Wursts seier. Han fikk også støtte fra sin montenegrinske kollega.

Buingen mot Russland

De russiske Tolmatsjovy-søstrene hadde vunnet Junior Eurovision Song Contest 2006 og ble valgt internt til å representere Russland i Eurovision Song Contest 2014. Søstrene deltok i den første semifinalen med sangen «Shine», skrevet av Filipp Kirkorov, Dimítris Kontópoulos, John Ballard, Ralph Charlie og Gerard James Borg. Da Russland ble ropt opp som en av de ti finalistene, startet deler av publikum å pipe og bue.
Det samme gjentok seg under finalen, og hver gang Russland fikk høye poeng under avstemningen i finalen, buet også publikum. Bakgrunnen for buingen skyldes trolig Russlands annektering av Krim, og Russlands lovgiving innen homofiles rettigheter. Buingen skapte store overskrifter, og Eurovision-sjef Jon Ola Sand reagerte kraftig på buingen: «Jeg møtte jentene etterpå, og de var helt oppløste i tårer. Dette var en forferdelig opplevelse for to som ikke var ansvarlige for noe av det som skjer politisk i Russland», sa Sand senere i et intervju med NRK. For å hindre at noe lignende skulle skje igjen, fikk EBU året etter på plass teknologi som skulle overdøve eventuell buing fra publikum.

Ukraina og Krim-krisen

Bare måneder før konkurransen hadde Russland annektert Krimhalvøya som tilhørte nabolandet Ukraina. Siden Krim var kontrollert av russiske myndigheter, oppsto det usikkerhet om telefonstemmene fra Krim skulle regnes inn i det ukrainske eller det russiske resultatet. Én uke før finalen besluttet EBU at telefonstemmer fra Krim skulle regnes inn i de ukrainske telefonstemmene.
Krimkrisen og den påfølgende krigen i Øst-Ukraina første også til at Ukraina trakk seg fra konkurransen i 2015. Kringkasteren NTU ville prioritere sine ressurser til å dekke konflikten i landet, og ukrainske artister signaliserte at «dette ikke var tidspunktet for moro og underholdning». Ukraina debuterte i konkurransen i 2003, og konkurransen i 2015 er det eneste året siden at landet ikke har deltatt. Ukraina var tilbake igjen i 2016 og vant da hele konkurransen med «1944» og artisten Jamala.

Kostnadsoverskridelser

Arrangementet i Danmark ble langt dyrere enn opprinnelig budsjettert. I februar 2014 var budsjettet på 237 millioner danske kroner, men den endelige regningen endte på 334 millioner kroner. Blant annet måtte B&W Hallerne bygges om. Ombyggingen var beregnet til 18 millioner danske kroner, men endte til slutt opp med å koste 91,3 millioner kroner.
Kostnadsoverskridelsen førte til store overskrifter i Danmark, og kulturminister Marianne Jelved krevde at arrangørene måtte offentliggjøre alle dokumenter i saken. Samtidig ba Statsrevisorerne den danske Rigsrevisionen om å undersøke hele prosessen. I juni 2015 konkluderte Statsrevisorerne at budsjettoverskridelsene skyldtes et usikkert budsjettgrunnlag, manglende erfaring med bygge-, prosjekt- og økonomistyring hos Projektselskabet samt et komplisert avtaleverk rundt arrangementet.
Wonderful Copenhagens direktør Lars Bernhard Jørgensen trakk seg fra stillingen sin i 2015 som følge av overskridelsene. Wonderful Copenhagen iverksatte også sin egen undersøkelse, og den konkluderte med at ledelsen i Wonderful Copenhagen hadde brutt loven, men at det ikke var grunnlag for å straffeforfølge de involverte lederne. Flere andre ledere i selskapet måtte trekke seg fra stillingene sine som følge av overskridelsene.