Helios

Etymologi

Greske ἥλιος er arvet ord for solen, og kommer fra urindoeuropeiske *seh₂u-el, som er beslektet med latinske sol, sanskrit surya, angelsaksiske swegl, norrøne sól, walisiske haul, avestiske hvar, og videre.
De kvinnelige avkommet til Helios ble kalt for heliadene. Den greske solguden hadde flere tilnavn eller epiteter, som over tid i en del tilfeller ble betraktet som adskilte guddommer assosiert med solen. Mest kjent er Helios nært assosiert med, og tidvis bevisst identifisert med, Apollon. Blant disse er Hyperion (superus, «høyt opp»), Elektor (av ukjent avledning, ofte oversatt som «strålende», særskilt i kombinasjonen elektor Hyperion), Faëton («strålen), Hekatos (av Apollon, også Hekatebolos, «langtskytende, det vil si solens stråler forstått som piler).
Diodorus Siculus fra Sicilia rapporterte at kaldeerne i sørlige Mesopotamia kalte Kronos (Saturn) ble tiltalt ved navnet Helios, eller solen, og Siculus forklarte at dette var ettersom Saturn var den mest synlige av planetene.

Helios og Apollon

Helios har Apollon, lysets gud, som motstykke blant de olympiske gudene. Apollon har de individuelle, åndelige egenskapene som Helios mangler. Helios ble tidvis også identifisert med Apollon. Walter Burkert observerte at «Ulike navn kan referere til samme vesen, eller de kan være bevisst likestilt, som i tilfellet med Apollon og Helios.» Hos Homer er Apollon klart identifisert som en annen, adskilt gud, en gud som kan spre pest og har en bue av sølv, ikke gull, og ingen trekk som solgud.
Den eldste sikre referansen til Apollon som identifisert med Helios opptrer i de bevarte fragmentene av Evripides’ drama Faëton (ca. 420 f.Kr.) i en tale mot slutten (fr 781 N²) hvor Klymene, mor til Faëton klager over at Helios har ødelagt hennes barn, at Helios som menneskene med rette kaller Apollon (Apollon er her underforstått å bety Apollon «ødeleggeren»).
Ved hellenistisk tid hadde Apollon blitt nært forbundet med solen i kulten. Foebos (gresk: Φοῖβος, «klart, skinnende»), den epitetet som oftest ble gitt til Apollon, ble senere benyttet av latinske poeter for den romerske solguden Sol. Identifikasjonen hadde blitt vanlig i filosofiske tekster og opptrer i skriftene til Parmenides, Empedokles, Plutark og Krates fra Theben og andre, foruten også i en del orfiske tekster. I teksten Katasterismoi (Καταστερισμοί, «Plasseringer blant stjernene»), tilskrevet en Pseudo-Eratosthenes, omtales Orfeus i seksjon 24: «Men etter å ha dratt ned til Hades grunnet sin hustru og etter han så hva som var der, fortsatte han ikke dyrkelsen av Dionysos, som han var kjent for, men han mente at Helios var den største av alle guder, Helios som han også tiltalte som Apollon...»
Klassisk latinske poeter benyttet også Phoebus som et tilnavn for solguden, hvorfra det ble en vanlig referanse i senere europeisk poesi til Phoebus og hans vogn som metafor for solen, men i særskilte instanser i myten er Apollon og Helios holdt adskilt. Solguden, sønn av Hyperion, med sin solvogn, skjønt ofte kalt Foebos («skinnende»), er ikke kalt Apollon, unntatt i målbevisste og utradisjonelle identifiseringer. Til tross for disse identifiseringene ble Apollon aldri  beskrevet av greske poeter som kjørende med solvognen slik som det ble vanlig blant latinske poeter. Derfor er Helios fortsatt kjent som solguden.

Helios-kulten

Helios-kulten eller soldyrkelsen hadde en gang vært alminnelig og rådende blant folket i den førgreske kulturen, i henhold til L.R. Farnell, «men svært få av samfunnene i den senere historiske perioden opprettholdt den som en innflytelsesrik faktor i statsreligionen.» De attiske kildene tenderer å gi et uunngåelig athensk skjevhet på antikkens greske religion, og «ingen athener kunne bli forventet å dyrke Helios eller Selene,» observerte John Burnet, «men han kunne tenke på dem som guder, ettersom Helios var den største guden på Rhodos og Selene ble dyrket på Elis.» James A. Notopoulos betraktet Burnets skille som kunstig: «Å tro på eksistensen av gudene involverer anerkjennelse av dyrkelse [av dem].» Aristofanes’ drama Freden (421 f.Kr.) setter dyrkelsen av Helios og Selene i kontrast med de mer vesentlige tolv olympiske gudene, som de representative gudene til perserne (sammenlign med persiske Hvare-khshaeta, «den strålende sol», og månegudinnen Mah), noe som antyder at Helios og Selene var guder av mindre betydning for antikkens grekere.
Helios hadde en kult på Korints akropolis, som geografen Pausanias merket seg, men den største kulten synes uten tvil å ha vært på øya Rhodes hvor det synes som det eneste sted hvor Helios hadde en dominerende og betydningsfull kult, og med et spektakulært rite hvor et firspann, en vogn trukket av fire hester, ble drevet over en avgrunn og ned i havet og således med overtoner av Faëtons forfatning. Deres årlige idrettsleker ble holdt Helios’ ære. Kolossen på Rhodos var dedikert til solguden. 
Imidlertid synes som om dorerne æret Helios, således var det en spredt kult for solguden på det greske fastlandet. Spredningen av kulter på steder som Sikyon, Argos, Ermioni, Epidauros og Lakonia, og Helios’ hellige kyr ved Matapan, synes å antyde at guddommen hadde en plass, om ikke alene, så som en del av dorernes religion, sammenlignet med andre steder i antikkens Hellas. Det er også mulig at det var dorerne som importerte hans kult til Rhodos.
I Platons Staten, er Helios, solen, det symbolsk avkommet til ideen om det gode.

Usil, den etruskiske Helios

Den etruskiske gud for solen, tilsvarende med Helios, var Usil. Hans navn opptrer på Piacenzas lever, en etruskisk religiøs gjenstand av bronse, framstilt som en modell i full størrelse av en saus lever og dekket med etruskiske inskripsjoner. Ved siden av Usils navn er Tiur, månen. Han opptrer også mens han stiger opp fra havet med en ildkule i begge sine utstrakte hender på et gravert etruskisk bronsespeil i sen arkaisk stil. På etruskiske speil i klassisk stil opptrer han med en glorie (rund lysrefleks).