Fjærdrakt

Fjærdrakt henviser både til fjærlaget/-lagene, som dekker en fugl, og mønsteret, fargen og anordningen av fjærene. Hos fuglene utgjør fjærdrakten i snitt cirka 5–7 prosent av vekten, og hvor betydningsfull den er ser man av all tiden fuglene bruker på å stelle den.

Stell

Fjærdrakten byttes jevnlig ut, enten som en og en fjær eller ved fullstendig eller delvis fullstendig fjærbytte (se myting). Dessuten bader fugler jevnlig, både i vann, sand og snø. Sjøfugler bader for eksempel ofte i ferskvann, for å kvitte seg med salt som hefter i fjærdrakten. Likeledes er det kjent at noen spurvefugler tar såkalt «maurbad», det vil si de legger seg ned og bruser med fjærene, slik at maur kan krype inn i fjærdrakten og ta med seg (fjerne) parasitter og lignende.

Ulike fjærdrakter

Mønster og farge kan variere mellom arter og underarter, og kan også variere med hensyn til hekketid, alder, kjønn og årstid. Innen artene kan det også finnes mange forskjellige fargevarianter. Forskjeller i fjærdrakt brukes av ornitologer og fuglekikkere for å skjelne mellom arter, og dessuten for å samle artsspesifikk informasjon.

Grunnleggende og alternativ fjærdrakt

Nesten alle fuglearter myter minst én gang i året; vanligvis etter paringssesongen. Mytingen etter paringen resulterer i en fjærdrakt som kjennes som den grunnleggende fjærdrakten. Mange arter myter også forut for paringen. Fjærdrakten de kler seg med da, kalles den alternative fjærdrakten. Denne er ofte lysere enn den grunnleggende fjærdrakten. Årsaken kan være å gjøre seg mer attraktiv for partnere, men også for å skjule at fuglen hekker. Fuglene blir dermed mindre synlige i redene.

Eklipsedrakt

Eklipsedrakt (også kalt vinterdrakt) er i fjærdrakt som oppstår etter myting. Det er ei slags overgangsdrakt som oppstår etter delvis fjærskifte hos hanner av enkelte fuglearter, spesielt ender. Mytingen starter gjerne da hekketiden er på hell. Hos noen arter alt da hunnen starter på rugingen. Denne fjærdrakten er mindre prangende enn hekkedrakten og gjerne kamuflerende og mer lik hunnens fjærdrakt. Når fuglene får eklipsedrakt feller de gjerne svingfjærene og blir flygeudyktige i en tid.

Kroppsfjær

Fuglekroppen er tilnærmet fullstendig dekket av fjær (fjærdrakt eller drakt av fjær), som består av døde, forhornede (keratin) epitelceller som vokser opp fra en fjærsekk (som har muskler slik at fjærene kan beveges). Det ytre fjærlaget kalles dekkfjær (konturfjær). Fjæra består av skaft, stråler og bistråler. Dekkfjærene dannes i områder kalt fjærbed (pterylae), med mellomliggende ganger (apteria) hvor dunet dannes. Den nederste delen av dekkfjæra kalles fjærposen (calamus) og er hul og luftfylt. Den fester fjæra til fjærsekken. Ovenfor sitter skaftet (rachis), som er dekket av et hornlag og blir tynnere og tynnere ut mot tuppen. På hver side av skaftet går det ut fjærstråler (rami) som har bistråler (radii) med heftekroker (hamuli) på den ene siden.  To rekker med fjærstråler danner to fjærfaner (vexillum). Strutsefjær mangler heftekroker.

Flygefjær

Flygefjær hos fugler omfatter svingfjær (vingen) og halefjær (stjerten).
Svingfjærene, som er asymmetriske og kan foldes eller spilles ut som en vifte, består av håndsvingfjær og armsvingfjær. Håndsvingfjæra (typisk 9–12 fjær) sitter ytterst på vingen og er fast i hånden og festet til 2. og 3. finger. Disse fjæra bidrar til framdrift. Armsvingfjæra (typisk 10–15 fjær) sitter innenfor håndsvingfjæra og kommer fra underarmen. De gir bæreflate. Oppe på vingen finnes det skulderdekkfjær, som består av armedekkere og smådekkere.
Halefjærene er styrefjær som fungerer som ror. Hos hakkespetter brukes stjerten også ofte som sittestøtte.