Dante Alighieri

Tidligste år og bakgrunn

Dante Alighieri ble født i bydelen San Pier Maggiore i Firenze i 1265. Fødselsdatoen er usikker, men det er antatt å ha skjedd en gang rundt 1265. Det kan bli dedusert fra selvbiografiske hentydninger i Den guddommelige komedie. I dens første seksjon, i Inferno, som begynner Nel mezzo del cammin di nostra vita («Halvveis gjennom livets reise»), noe som antyder at Dante var rundt 35 år gammel ettersom det gjennomsnittlige livsløp i Bibelen (Salmenes bok, 89:10, Vulgata) er 70 år gammel; og ettersom han imaginære reise til underverden skjer i 1300, var han mest sannsynlig født rundt 1265. En del vers i seksjonen Paradiso (XXII 151–154) gir også mulige hentydninger på at han var født i tvillingenes tegn. I 1265 var solen i tvillingenes tegn omtrentlig 11. mai og 11. juni.
Dante hevdet at hans familie nedstammet fra oldtidens romere (Inferno, XV, 76), men den eldste slektning han nevner ved navn er Cacciaguida degli Elisei (Paradiso, XV, 135), født ikke eldre enn rundt 1100. Dantes far, Alaghiero eller Alighiero di Bellincione, var en hvit guelfer som ikke opplevde represalier etter ghibellinerne vant slaget ved Montaperti på midten av 1200-tallet. Det antyder at Alighiero og hans familie hadde en del beskyttende prestisje og status. 
Dantes familie hadde lojalitet til guelferne, en politisk allianse som støttet pavedømmet og var involvert i et komplekst motsetningsforhold til ghibellinerne, som var støttet av den tysk-romerske keiser. Hans mor var Berta eller Bella, antagelig et medlem av Abati-familien. Hun døde da Dante ennå ikke var ti år gammel, og Alighiero giftet seg snart på nytt ettersom en enkemann var sosialt begrenset i slike saker, og den nye hustruen fødte ham to barn, Dantes halvbror Francesco og halvsøsteren Tana (Gaetana). Han ble døpt Durante etter sin morfar, Durante degli Abati, Dante var et kallenavn han selv antok. Da han var tolv år ble han lovt bort i ekteskap til Gemma di Manetto Donati, datteren av Manetto Donati, et medlem av den mektige Donati-familien. Kontraktekteskap ved tidlig alder var svært vanlig og involverte en formell seremoni, inkludert kontrakter som ble signert hos en notarius. Men på denne tiden hadde den unge Dante selv blitt forelsket i annen, Beatrice Portinari (også kjent som Bice), som han første gang hadde møtt da han var kun ni år gammel. År etter at han var blitt gift med Gemma, hevdet han å ha møtt Beatrice igjen; han skrev flere sonetter til Beatrice, men nevnte aldri Gemma i noen av sine dikt. Den nøyaktige datoen for hans ekteskap er ikke kjent; den eneste sikre informasjonen er at han før hans landflyktighet i 1301 hadde tre barn: Pietro, Jacopo og Antonia.
Dante kjempet med guelfernes kavaleri i slaget ved Campaldino den 11. juni 1289. Denne seieren førte til en reformasjon av konstitusjonen til republikken Firenze. På 1200-tallet hadde Firenze rundt 100 000 innbyggere, og var den største i Italia, større enn Roma og Milano. Dens vekst skyldtes håndverksindustri og handel. Veksten og organiseringen av næringslivet hadde skapt sosiale motsetninger og konflikter. Håndverkslaugene hadde blitt så mektig at alle som ville delta i politikken måtte tilhøre et laug. Dante gikk inn legene og apotekernes laug. I de påfølgende årene er hans navn tidvis nedtegnet for at han har stemt eller talt i ulike råd i republikken. En betydelig del av nedtegnelsene av slike møter for årene 1298–1300 gikk tapt under den andre verdenskrig, slik at den utstrekningen av Dantes deltagelse i byrådene er i dag vanskelig å bedømme.
Gemma fødte flere barn. Skjønt flere andre er siden hevdet å være hans avkom, er det sannsynlig at kun Jacopo, Pietro, Giovanni og Antonia var hans faktiske barn. Antonia ble senere en nonne i Ravenna som tok navnet søster Beatrice. To av sønnene, Jacopo og Pietro, skulle senere oppnå en viss berømmelse for sine kommentarer til farens verk.

Utdannelse og poesi

Ikke mye er kjent om Dantes utdannelse; han studerte antagelig hjemme eller i en friskole tilknyttet en kirke eller kloster i Firenze. Det er kjent at han studerte toskansk poesi på en tid da den sicilianske skole (Scuola poetica Siciliana), en kulturell gruppe fra Sicilia, var blitt kjent i Toscana. Hans kulturelle interesser førte ham til oppdagelsen av oksitansk poesi til trobadorene i Provence, slike som Arnaut Daniel, og de latinske forfatterne fra den klassiske antikken, inkludert Cicero, Ovid og særlig Vergil.
Dante har selv sagt at han møtte Beatrice Portinari, datter av Folco Portinari, da han var ni år gammel og hun var åtte. Han hevdet at han ble forelsket i henne «ved første øyekast», tilsynelatende uten en gang å ha snakket med henne. Han så henne jevnlig etter at han fylte atten år, utvekslet hilsener når han møtte henne på gaten, men kjente henne aldri godt. Han var således et godt eksempel på høvisk kjærlighet, et fenomen utviklet i Frankrike og i provençalsk poesi i århundret forut. Dantes erfaring med denne kjærligheten var typisk, men hans uttrykk for den var særegen. Det var i navnet til denne kjærligheten at Dante forlot hans avtrykk av dolce stil novo («den søte nye stil», et begrep som Dante selv opprettet), og fulgte andre samtidige poeter og forfattere i å forfølge emnet kjærlighet (Amore). I den provençalske elskovslyrikk skulle dikteren velge en høytstående, gjerne gift kvinne, og synge om henne under et oppdiktet navn. I hvilken grad Beatrice allerede i Vita Nuova, Dantes ungdomsverk, foruten å være en kvinne, var et symbol er diskutabelt,  men i Den guddommelige komedie er hun en hovedperson der Vergil er et redskap. Hun kommer til ham i Limbo: «Jeg er Beatrice, som sender deg. Kjærligheten driver meg. Hjelp ham med din vise tale, til trøst for meg.»
Kjærligheten for Beatrice (slik Petrarca viste for Laura om enn noe annerledes) ble Dantes årsak for at han ble dikter og hans poesi, sammen med hans politiske lidenskaper. Den kjærligheten han følte for henne skulle alltid forbli åndelig, av typen som Thomas Aquinas kalte amor amicitiae, kjærlighet for kjærlighetens egen skyld; ren, enkel og opphøyd. I mange av hans dikt er hun avbildet som en halvgud, hans muse, som vokter jevnlig over ham og gir ham åndelig inspirasjon eller instruksjon, tidvis strengt. Beatrice ble giftet bort med en bankfunksjonær ved navn Simone dei Bardi, og da Beatrice døde i 1290 søkte den 25 år gamle Dante flukt og trøst i latinsk litteratur. Convivio nedtegner at han leste Boëthius' Consolatio Philosophiæ og Ciceros Laelius de Amicitia. Han dedikerte seg selv deretter til filosofiske studier ved religiøse skoler som dominikanerordenens i Santa Maria Novella. Han deltok i diskusjonene om de to fremste klosterordenene (fransiskanerne og dominikanerne) offentlig eller indirekte holdt i Firenze, den førstnevnte forklarte læren og mystikken til sankt Bonaventura og den sistnevnte til læren til Thomas Aquinas.
Da Dante var atten år gammel møtte han Guido Cavalcanti, Lapo Gianni, Cino da Pistoia og snart etter også Brunetto Latini; i fellesskap ble de ledere av dolce stil novo. Brunetto ble senere særskilt nevnt i Den guddommelige komedie (Inferno, XV, 28) for hva han hadde lært Dante. Rundt femti poetiske kommentarer av Dante er kjent, de såkalte Le Rime, aldri samlet av ham selv, men ordnet av litteraturforskere senere. Det var dikt i ulik stil og innhold som han skrev livet igjennom. En del ble senere inkludert i den senere La Vita Nuova og Convivio. En del viser overgangen mellom den høviske kjærlighetspoesien til La Vita Nuova og de mer hellige emnene til Den guddommelige komedie.

Firenze og politikk

Dante, som de fleste florentinere i hans tid, var involvert i konflikten ghibellinerne og guelferne. Han kjempet i slaget ved Campaldino den 11. juni 1289 med florentinske guelferne mot ghibellinerne fra Arezzo; deretter i 1294 da han var blant de som eksporterte Karl Martel av Anjou (sønnesønn av Karl I av Napoli) mens han var i Firenze. Som nevnt, for å fremme sin politiske karriere ble Dante farmasøyt. Han hadde ikke til hensikt å praktisere, men en lov utstedt i 1295 krevde at adelen som tok sikte på offentlige posisjoner måtte være listet i en av Corporazioni delle Arti e dei Mestieri, så Dante fikk innpass i apotekernes laug. Denne profesjonen var ikke upassende ettersom på denne tiden ble bøker solgt fra apotekernes butikker. Som politiker oppnådde han lite, men holdt ulike posisjoner i flere år i en by plaget av politisk uro.
Etter å ha beseiret ghibellinerne, delte guelferne seg i to fraksjoner: «de hvite guelfere» (Guelfi Bianchi), som Dante tilhørte, og ledet av Vieri dei Cerchi, — og «de sorte guelfere» (Guelfi Neri), ledet av Corso Donati. De hvite styrte svakt og vaklende uten en sterk og hensynsløs leder som Corso Donati. Selv om skillet gikk langs familielinjer først, ble striden ideologisk etter hvert, basert på motstående oppfatninger av synet av pavens rolle i Firenzes affærer, hvor de svarte støttet paven og de hvite ønsket å frigjøre seg fra Roma. De hvite tok makten først og forviste de svarte. Som reaksjon planla pave Bonifatius VIII å okkupere Firenze militært. I 1301 ble Karl av Valois, bror av kong Filip IV av Frankrike, forventet til byen ettersom paven hadde utnevnt ham til fredsmegler for hele Toscana. Men byens myndigheter hadde behandlet pavens sendebud svært dårlig noen tidligere da de aktet å frigjøre seg fra pavens innflytelse. Det er antatt at Karl av Valois hadde mottatt egne instruksjoner under bordet, og rådet sendte en delegasjon til Roma for å klargjøre pavens intensjoner. Dante var en av delegatene.

Forfatterskap

Den guddommelige komedie (La Divina Commedia) beskriver Dantes reise gjennom Helvete (Inferno), Skjærsilden (Purgatorio), og Paradiset (Paradiso), ledet av den romerske poeten Vergil, og deretter av Beatrice, målet for hans kjærlighet og i et annet av hans verker, La Vita Nuova. Mens visjonen av Helvete (Inferno) er levende for moderne lesere, krever de teologiske spissfindigheter presentert i de andre delene en større andel tålmodighet og kunnskap for å komme til sin rett. Mens Skjærsilden (Purgatorio) er den mest lyriske og menneskelige av de tre delene, er Paradiset (Paradiso) den mest tyngste teologiske delen, men samtidig også de vakreste og mest ekstatisk-mystisk avsnitt hvor Dante forsøker å beskrive hva han bekjenner er hva han ikke kan videreformidle; det vil si når Dante ser ansiktet til Gud: «all'alta fantasia qui mancò possa» — «ved dette storslåtte øyeblikk, evnen til å beskrive sviktet meg».
Med teksten alvor i dens hensikt, dens litterære statur og rekkevidde — både stilistisk og til emne — om dets innhold, ble Den guddommelige komedie snart en hjørnestein i utviklingen av det italienske språk som et etablert litterært språk. Dante var mer oppmerksom enn de fleste tidlige italienske forfattere av mangfoldet av italienske dialekter og av behovet for å skape en litteratur og forent litterært språk hinsides begrensningene av samtidens latinske skriving. I den meningen er han en forløper av renessansen med dens anstrengelser i å skape en litteratur på folkespråket som kunne hevde seg med tidligere klassiske forfattere. Dante hadde en grundig og dyptgående kunnskap (innenfor begrensningen av sin tid) av den romerske antikken, og hans åpenbare beundring for en del aspekter av det førkristne Roma, noe som også peker framover mot 1400-tallet. Ironisk nok, mens han ble omfattende beundret i århundrene etter sin død, gikk Den guddommelige komedie ut av moten blant litteratene: for middelaldersk, for grovt og tragisk, og ikke stilistisk forfinet nok i henhold til de krav som høyrenessansen og senrenessansen krevde av litteraturen.

Allegorier

Visjonsdiktning var velkjent i middelalderen. Apostelen Paulus' syn i Apostlenes gjerninger og Gregor den stores Dialoger til den hellige Birgitta er eksempler. Norske Draumkvedet er et annet eksempel. Dante var innforstått med mye av denne diktningen og lot seg blant annet inspirere av Albrekt av Monte Cassinos visjoner av is og kulde som straffemidler i Helvete. Men Dantes Komedie er ingen egentlig visjonsdiktning ved at han faller i søvn og avsluttes ved at han våkner. Den er ikke en mystisk diktning, men en intellektuell konstruksjon. Et episk forbilde har han hatt i Aineias' nedstigning til underverden i Vergils Æneiden. Nettopp Vergil valgte han som en av sine veivisere til samme sted. Den andre var Beatrice. Symbolsk sett var han selv, Dante, å oppfatte som symbol på menneskeheten, Vergil som fornuften og Beatrice som troen.
Tallmystikk er en del av Dantes intellektuelle konstruksjon. I Skjærsilden skal de som lutres tre ganger tre, derfra svever Dante og Beatrice opp i Paradis med dets tre ganger tre gjennomsiktige himmelsfærer. Vandringen varer i 3 + 3 + 3 døgn. Underveis treffer Dante over 1000 personer, hvorav over 200 italienere. Verket er oppdelt i 100 sanger (33 + 33 + 33): en prolog pluss 33 sanger om Helvete, 33 om Skjærsilden, 33 om Paradis. Hver sang er på ca 150 verslinjer og formen er hans egen litterære konstruksjon, terziner med rim som forbinder den ene trelinjete strofen med den neste.
At tallet tre har noe med treenigheten å gjøre er nokså sikkert. Tallet går igjen i mange sammenhenger; Lucifers tre ansikter er treenighetens antitese. I hans erotisk-religiøse Vita nuova (Nytt liv) er det særlig tallet ni som gis mystisk kraft: han møtte Beatrice da de var ni år, ni år senere møtte han henne igjen, og hun dør den niende dagen i den niende måneden i det niende tiåret (1290), og hennes 9-tall svarer til de ni himlene og til tre ganger treenigheten: «Hun var et nitall, det vil si et under.»

Tilgjengelighet

I motsetningen til Boccaccio, Milton eller Ariosto, ble ikke Dante en kjent forfatter som lest over hele Europa før i den romantiske tiden. For romantikerne var Dante, slik Homer og Shakespeare, det fremste eksempelet på de «originale genier» som satte sine egne regler, skapte figurer av overveldende statur og dybde, og gikk langt hinsides enhver etterlegning av mønstrene til tidligere mester og som av samme grunn aldri selv kan bli etterlignet. Gjennom hele 1800-tallet vokste Dantes omdømme og befestet seg. Ved jubileet for hans fødsel i 1865 hadde han blitt solid etablert som en av de aller største litterære ikoner i Vesten.
Dantes første store verk, Vita nuova, som består av rundt tretti ungdomsdikt, som foruten en ballade og fire canzoner, er utelukkende sonetter, knyttet sammen med kommenterende prosatekst. Mange av diktene er ytterst vanskelige å tolke, og dikterens egne analyserende kommentarer gjør det ikke lettere. Dantes skolastiske spissfindigheter er anstrengende for moderne lesere. Deres tilgjengelighet hindrer ikke å oppleve dem som kunstverk av usedvanlig styrke og skjønnhet som knapt noen oversettelse klarer å formidle.
Leserne av i dag blir forvirret over at et slikt alvorlig verk kan bli kalt for en «komedie». I Dantes tid ble alle seriøse og lærde verker skrevet på latin, en tradisjon som ville vedvare i flere hundre år mer inntil de avtakende år av opplysningstiden, og alle verker skrevet i noe annet språk ble antatt å være mer triviell i sitt vesen. I tillegg referert begrepet «komedie» i klassisk forståelse til verker som reflekterte tro i et ordnet univers hvor hendelser tenderte mot ikke bare en lykkelig eller underholdende avslutning, men også påvirket av en skjebnebestemt vilje som ordnet alle ting til en ytterste gode. I samtiden kunne både komedie og tragedie benyttes på fortellende diktning, og ikke nødvendigvis drama. Komedier kunne ende godt, tragedier ille. Ved denne meningen av ordet, som Dante selv skrev om i et brev til Cangrande I della Scala, var utviklingen av pilegrimsreisen fra Helvete til Paradiset komediens uttrykk i form av et paradigme ettersom verket begynner med pilegrimens moralske forvirring og ender med visjonen om Gud. «For hvis vi ser på emnet,» skrev Dante, «så er det i begynnelsen avskyelig og fælt, nemlig Helvete, men slutten er det lykkelige, ettertraktelsesverdige og vennlig, nemlig Paradiset.» Tillegget med komediens «guddommelige» stammer imidlertid ikke fra Dante selv, men ble lansert først ved den trykte utgaven fra Venezia i 1555, og har siden vært alminnelig i bruk.