google/wiki40b huggingface dataset:
Obo

Barokkobo

Skalmeiene egnet seg best som “uteinstrumenter“, når man hører et moderne opptak forstår man hvorfor man ønsket noe som var mer dempet. Derfor begynte franskmennene å utforske instrumentet og fant rundt 1655 et alternativ som i dag er kjent som barokkobo. Dette var i prinsippet en skalmeie med smalere boring, noe som gjorde lyden mer dempet, men litt mer nasalt. For å få til dette ble selve instrumentet delt opp i tre deler som kunne settes sammen, og ble nå kalt "hautbois" (Fr; høyt/høylytt tre). Helt fram til i dag kan vi se at denne delingen av instrumentet har blitt gjort på nesten samme måte som på midten av 1600-tallet. Selvfølgelig noen som er delt på en annen måte. Denne nye utgaven av oboen ble relativt raskt tatt inn i orkestervarmen og ble med ett et fast medlem. Det ble nå skrevet mye musikk for solo obo og musikk det oboen er orkester/ensemble-medlem. Jean-Baptiste Lully (1632–1687) skal kanskje ha mest ære for å først ha innført oboen i orkesteret.
Barokk-obo er stemt i C, en barokk-obo d’amore stemt i A og en obo da’caccia stemt i F. Sistnevnte er forgjengeren til det vi i dag kjenner som Engelsk horn. Alle disse instrumentene ble brukt i barokkomposisjoner. Særlig Johann Sebastian Bach er kjent for å ha brukt alle tre. 
På en moderne obo vil man kunne se at nesten hele instrumentet er dekket av et klaviatur, altså klaffer som gjør det mulig å spille kromatisk fra Bb til a3, og enda høyere hvis instrument og rør tillater det, relativt jevnt og med stor mulighet for variasjon i dynamikk og uttrykk. På de tidligste instrumentene ble det brukt nesten samme grep som på en blokkfløyte, med hjelp av “gaffel-grep”(et gaffelgrep er når man bruker pekefinger og ringefinger til å dekke hull, og ikke bruker langefingeren. Finnes i mange varianter, og selv på moderne oboer er gaffel f  vanlig), halve/hele hull og overblåsing spille nesten kromatisk fra c1 til d3. Samme som på en blokkfløyte, bare at oboen hadde, i tillegg til de vanlige fingerhullene på blokkfløyten, to eller tre ekstra klaffer nederst som ble styrt av nederste hånds lillefinger. En viktig faktor her er at ved bruk av disse teknikkene, særlig gaffel-grep, varierer tonestyrken og enkelte toner kan bli sterkere eller svakere i forhold til andre. Intonasjonen på de forskjellige tonene varierer også veldig avhengig av grep. Et særlig problem var at f# var veldig lav i forhold til resten av tonene på instrumentet. Dette er en viktig grunn til utviklingen som kommer de 350 årene. Tonen c#1 var ikke mulig å spille ved hjelp av klaffer så den måtte man bite opp eller slippe ned  for å frambringe (med hjelp av røret biter man, eller slipper ned kjeven for å forandre tonehøyden). På en barokkobo er det tre klaffer, den største midt på er c1, og de to andre på hver sin side er Eb1. Dette var fordi man kunne velge om man ville spille med høyre eller venstre hånd nederst.
Hongya

Hongya (kinesisk: 洪雅县; pinyin: Hóngyǎ Xiàn) er et fylke i provinsen Sichuan i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Meishan.
Befolkningen var på 340 546 innbyggere i 1999.
Shiho Tomari

Landslaget

Shiho Tomari spilte 2 landskamper for Japans kvinnelandslag.
Dictionary of the Middle Ages

Dictionary of the Middle Ages (Ordbok over middelalderen) er et kjent leksikon på 13 bind over middelalderen som ble utgitt av American Council of Learned Societies (Det amerikanske rådet for læresteder) mellom 1982 og 1989. Det ble først tatt initiativ til og startet i 1975 av den amerikanske middelalderhistorikeren Joseph Strayer (1904–1987) ved Princeton University og som selv fungerte som hovedredaktør. Et supplementbind, «Supplement 1» ble lagt til 2003 under redaksjon av William Chester Jordan.
Leksikonet dekker over 100 000 historiske personer, steder, gjenstander og konsepter av «rettmessig forskerinteresse» i 5 000 særskilte artikler på over 8 000 sider skrevet av mer enn 1 300 forfattere fra ulike akademiske institusjoner i USA, men også med enkelte bidrag fra Europa og Asia.
Leksikonet er den største og mest detaljerte leksikon over middelalderen på engelsk, sammenlignbar med det tilsvarende tyske leksikonet på ni bind, Lexikon des Mittelalters.
Symbolet av en «T» snudd opp-ned i en sirkel på bokryggen og omslaget er en kunstnerisk tolkning av T-og-O-kartet som første gang ble beskrevet i Etymologiæ, det første innflytelsesrike encyklopediske verk om middelalderen.
Brunt isbrem

Brunt isbrem er en isbrem langs kysten av Coats Land i Antarktis. Den strekker seg fra Dawson-Lambton-breen i sørvest til Stancomb-Wills istunge i nordøst. Den britiske Royal Society Expedition anla en base på isbremmen i forbindelse med det internasjonale geofysiske år 1957–58, som senere har blitt utvidet til Halley Research Station.
Isbremmen ble observert av Scotia-ekspedisjonen i mars 1904. Den er navnsatt av UK Antarctic Placenames Committee etter den britiske meteorologen David Brunt, sjefsfysiker i Royal Society i perioden 1948–57 og pådriver for Royal Society Expedition til denne isbremmen i 1955.
Ingen grenser

Sendinger

Den første Ingen grenser-ekspedisjonen ble gjennomført 20. august – 20. september 2009. I løpet av 30 dager krysset deltakerne Nordkalotten og tilbakela nærmere 500 kilometer for egen maskin gjennom Sverige og Norge. Serien hadde sendestart på NRK1  7. mars 2010 og vant samme året Gullruten i kategorien beste reality. Under samme kåring vant programleder Lars Monsen folkets pris etter en avstemning hvor publikum har mulighet til å stemme fram en TV-personlighet. Serien fikk også Medierosen for våren 2010 og deltakerne Siv Toverød og Tare Teksum ble kåret til Årets trønder.
Den andre ekspedisjonen ble gjennomført 20. juni – 20. juli 2011. Denne gangen startet Lars Monsen og de elleve ekspedisjonsdeltakerne ved svenskegrensa i Femundsmarka. Målet var å ta seg fram til toppen av Snøhetta i løpet av 30 dager. Serien hadde sendestart på NRK1 1. januar 2012 og fikk rekordhøye seertall. Under Gullruten 2012 ble også sesong to kåret til beste reality mens Kari Sangro Olestad ble kåret til årets deltaker.
I 2013 startet den tredje ekspedisjonen. Den gikk på TV 2 og tidligere langrennsløper Odd-Bjørn Hjelmeset var ekspedisjonsleder. Serien hadde sendestart den 2.oktober 2013.
Ute (folk)

Ute, eller yute, er en indiansk folkegruppe i USA som i dag hovedsakelig lever i delstatene Utah og Colorado. Det er tre ute-reservater og også et paiute-reservat der det bor uter, med til sammen 7 000 stammemedlemmer. 3.000 ute bor utenfor reservatene.
Navnet på delstaten Utah stammer fra stammenavnet Ute.
Deres tradisjonelle stammeområde, som de kalte Nootuvweep («folkets land», det vil si «vårt land»), strakk seg fra det østlige Utah til det vestlige Colorado og sør til det nordlige New Mexico. Navnet Ute betyr «solens land». Stammemedlemmene bruker strengt tatt andre ord om seg selv, nuciu eller noochew («folket»), flertallsform av nuci eller nooch («menneske», «person»).
Utene talte opprinnelig det uto-aztekiske språket ute, men i dag kan de fleste av dem kun engelsk.
Uteindianerne har forskjellige typer av tradisjonelle bosteder. I øst var det vanligere med tipi, i vest wickiup.

Historie

Før europeernes ankomst til Nord-Amerika levde utene som nomader. Det finnes ingen holdepunkter for når utene tilvandret fra noen annen region, noe som turde innebære at de må ha vært i sitt beskrevne område siden før år 1000 e.Kr. 
De levde på de store viddene og fjellområdene i Great Basin, og livnærte seg nesten utelukkende ved storviltjakt. De kunne også dra på jakttokt ut på Great Plains, der de fant amerikansk bison. De drev ikke med noen form for jordbruk. Utene ble en av de første indianerstammene som tok i bruk hester, som de ervervet fra spanske oppdagere fra ca 1630 og senere ved byttehandel eller tyveri. Hestene endret folkets mobilitet vesentlig slik at man kan tale om at stammen gikk inn i en helt ny era. 
Det var konflikter mellom dem og fler nabostammer, ikke minst med arapahoene (sadteetuhkuh) og cheyennene (seeyehnah) i nord og nordøst, med dinéfolket (pahgahweech) i sør. Men de inngikk også i forbund med andre grupper, for eksempel med jicarilla-apachene. Forholdet til bannockene og shoshonene (surgurch) i nordvest og i nord var vekslende. Et mer vedvarende fiendskap gjaldt mot vest og sør; utene angrep de derlevende gosiutene (gweesyootach) og sør-paiutene (payurch) om vinteren når de var på det svakest, og solgte dem som slaver på spanske slavemarkeder. 
De var i regelen fiendtlig innstilt overfor spanjolene og puebloindianerne (dtewach).
Etter at comanchene var trengt inn på de sørvestlige prærier, allierte utene seg med dem, og sammen fortrengte de apachene mot sørvest. Men senere skulle deres tidligere forbundsfeller comanchene fordrive utene bort fra slettelandet og inn i fjellandet i Utah og Colorado. 
Selv om de var et heller aggressivt folk var de i det store og hele vennlig innstilt overfor de amerikanske styresmakter, og hjalp amerikanerne under deres felttog mot comancher, apacher og kiowaer. 
Den endelige fortrengelse av utene fra deres mer utstrakte tradisjonelle område begynte med en traktat mellom utene og den amerikanske regjering, inngått 30. desember 1849. Den amerikanske indianerpolitikk innebar at stadig mer og mer land ble «kjøpt», eller byttet bort med andre områder som skulle tjene som reservater.
Sigmund Oksefjell

Stortingsvalget 2009

Ved stortingsvalget 2009 var han Senterpartiets kandidat for Vest-Agder.
The 2nd Manifesto

The 2nd Manifesto er en musikk-EP med Apoptygma Berzerk, utgitt i 1992. Dette er bandets første CD-utgivelse.
Vanlig sandskjell

Utbredelse

Arten fantes i utgangspunktet bare ved Nord-Amerikas atlanterhavskyst, og nordvest i Stillehavet (Japan, Korea og Kurilene).
Den har blitt introdusert utenfor Norge, Island, Biscayabukta, Østersjøen, Svartehavet, og Nord-Amerikas stillehavskyst. Det har også blitt gjort sporadiske observasjoner av arten i Middelhavet.
1680-årene

-- 1680 -- 1681 -- 1682 -- 1683 -- 1684 -- 1685 -- 1686 -- 1687 -- 1688 -- 1689
Tiårsoversikt
Josef Andreas Jungmann

Liv og virke

Etter studier i Brixen, Innsbruck, München og Wien ble han presteviet i 1913, og trådte i 1917 inn i jesuittordenen. Fra 1925 foreleste han i pedagogikk, kateketikk og liturgikk ved Leopold-Franzens-Universität Innsbruck. Der ble han i 1930 außerordentlicher professor, i 1934 ordentlicher professor og fra 1956 honorarprofessor i pastoralteologi.
Han støttet den liturgiske bevegelse, tok til orde for lekfolkets mer aktive deltakelse i katolsk liturgi og opplyste liturgihistorien ved sin omfattende historiske forskning. Sælig hans hovedverk Missarum Sollemnia gav viktig innsikt som bidro til å legitimere noen av de nye grep som ble fattet på liturgiens oppråde fra 1950-årene av innen den katolske kirke. 
Fra 1960 var han medlem av den forberedende kommisjon til Annet Vatikankonsil, og fra 1962 medlem for kommisjonen for liturgireformen.
Denny Laine

Biografi

Laine har bakgrunn fra romanifolket. Han ble født i Tyseley i Birmingham og fikk utdannelse ved Yardley Grammar School i Birmingham. Da han opptrådte første gang var han 12 år gammel etter å ha begynt å spille gitar i ung alder etter å ha blitt inspirert av Django Reinhardt. Han begynte en karriere som profesjonell musiker i en gruppe kalt Denny And The Diplomats hvor ett av medlemmene var den framtidige trommeslageren i gruppene Move og Electric Light Orchestra, Bev Bevan.
I 1964 forlot Laine Denny And The Diplomats for å bli med i The Moody Blues, og han sang på deres største hit «Go Now». Hans tid med bandet ble derimot kortvarig, og etter en tid med flere mislykkede utgivelser sluttet han. I 2018 var han imidlertid blant gruppemedlemmene som ble nevnt da Moody Blues ble invotert i Rock and Roll Hall of Fame.
Han dannet deretter gruppa Denny Laine's Electric String Band med seg selv på gitar og sang, Trevor Burton (også gitar og framtidig medlem av Move), og Viv Prince (trommer). Gruppa benyttet elektriske strykere i et opplegg som ikke var ulikt til hva Electric Light Orchestra senere skulle gjøre til sitt varemerke. Gruppa laget to singler, «Say You Don't Mind / Ask The People» (april 1967) og «Too Much In Love / Catherine's Wheel» (januar 1968); og i juni 1967 delte de en opptreden med The Jimi Hendrix Experience og Procol Harum i London, men den nasjonale anerkjennelsen uteble og selv om bandet var en pioner i sin genre ble det oppløst.
Med Wings fikk Danny Laine sine største suksesser og som overgikk også The Moody Blues’ utgivelse av «Go Now»". Han hjalp Paul McCartney å skrive sanger som blant annet «Mull of Kintyre». Sammen med McCartneys kone Linda McCartney dannet Laine grunnstammen i bandet, og både sang og spilte rytmegitar, bass, tangentinstrumenter foruten å kore og stundom også synge førstevokalen.
Laines sang fra 1967, «Say You Don't Mind», ble en hit da den ble innspilt i 1972 av tidligere medlem av Zombie, Colin Blunstone.
I januar 1980 hadde Wings planlagt en turné i Japan, men da de ankom på flyplassen ble McCartney arrestert for å ha med seg marijuana. Turneen ble kansellert og Laines forhold til McCartney kjølnet og ble bittert. I 1982 utga han sangen «Japanese Tears» som var et betydelig angrep på McCartney, tilsvarende John Lennons «How Do You Sleep?» i 1971. Laine fløy deretter lavt. På midten av 1980-tallet erklærte han seg personlig konkurs. Han hadde tidligere solgt sine lukrative rettigheter til sangen «Mull of Kintyre» til McCartney. Han fortsatte å utgi musikk og har opptrådt på Beatles-festivaler og på hyllester til The Beatles og Wings. For tiden bor han i USA og skriver på en selvbiografi.
Han var kortvarig gift med Jo Jo Laine (13. juli 1953-29. oktober 2006) og fikk en datter, Heidi, med henne.
Morimus

Utseende

Ganske store, svært kraftige, tunge, gråaktige trebukker. Artene er ikke flygedyktige. Antennene er meget kraftige.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Sør- og Mellom-Europa og Asia østover til Vest-Malaysia.
Ganghwa

Historie

Øyas har vært åsted for flere historiske hendelser i Koreas historie. Både Frankrike og USA hadde gjort flere mislykkede forsøk på å etablere handelsforbindelser med Joseon-Korea, i 1866 angrep franske styrker og i 1871 angrep amerikanske styrker, men begge angrepene ble slått tilbake. I 1873 ble det totalitære styret til Heungseon Daewongun kastet av Keiserinne Myeongseong, som etablerte en politikk som lukket alle dører mot vestverdenen. Men så raskt Daewongun ble fjernet fra maktposisjonene, ble det klart at også mange høytstående koreanere støttet tanken om å åpne handelsforbindelser med omverdenen.
Japan laget en plan for å skaffe seg innflytelse i Korea før andre fremmede makter. I 1875 ble planen satt i verk. Krigsskipet Unyo under ledelse av Inoue Yoshika ble sendt av gårde for å foreta oppmåling av Koreas kyst uten koreanske myndigheters tillatelse. 20. september nådde skipet øya Ganghwa, der Korea hadde møtt og kjempet mot fremmede makter flere ganger tidligere. Minnene fra disse hendelsene var ferske og det var ingen tvil om at den koreanske garnisonen på øya ville skyte mot et hvert skip fra en fremmed makt. Til tross for det beordret kommandør Inoue båten Unyo inn mot land, angivelig for å lete etter ferskvann. Det koreanske fortet åpnet ild, men Unyos overlegne kanoner ødela den koreanske garnisonen. Så angrep kommandøren en annen koreansk havn før skipet vendte tilbake til Japan.
Året etter sendte Japan en flåtestyrke ledet av spesialutsending Kuroda Kiyotaka til Korea, og forlangte en unnskyldning fra Joseon-regjeringen og en handelsavtale mellom de to nasjonene. Den koreanske regjeringen akseptere kravet ved å signere den påtvungne Ganghwatraktaten 27. februar 1876. Avtalen gav ekstraterritoriell status til japanske borgere i Korea og Korea åpnet tre havner for handel med Japan og andre nasjoner; Busan, Incheon og Wonsan og Korea ble samtidig pålagt å avvikle det nære forholdet til Kina.

Verdensarvsted

På øya finnes flere steindysser i 2000 sammen med tilsvarende i Gochang og Hwasun ble ført opp på UNESCOs verdensarvliste.
Storband

Et storband er et stort musikkensamble som hovedsakelig spiller jazzmusikk. Ordet storband forbindes ofte med swingæraen som var populær på 30- og 40-tallet, men kan generelt brukes om de fleste store jazzensembler.
Et storband er ofte delt opp i fire seksjoner med om lag fire personer i hver seksjon. Tradisjonelt er dette en kompseksjon bestående av trommer, bass, piano og ofte gitar, en trompetseksjon med fire trompeter, en tromboneseksjon med tre tromboner og en basstrombone og en saksofonseksjon med to altsaksofoner, to tenorsaksofoner og en barytonsaksofon. I tillegg er det vanlig med vokalist.
Andre varianter kan også inneholder tverrfløyter, klarinetter, en tuba og valthorn.
Fuglekasse

Ei fuglekasse er en menneskeskapt kasse lagd slik at fugler kan bygge rede i. I naturen finnes en rekke fuglearter som naturlig hekker i hullrom. Hakkespetter og noen få meiser hakker ut sine egne hull, men de fleste er avhengige av å finne egnede reirplasser i gamle hule trær. Etterspørselen etter ledige reirhull er stort sett større enn hva som er tilgjengelig, så dersom en fuglekikker henger opp en fuglekasse er det store muligheter for å få fugl i den.

Konstruksjon

Fuglekassene bygges vanligvis i tre, eller en blanding av tre og betong. Kasser i metall fins også, men disse er vanligvis ikke egnet i solskinn da de lett kan overopphetes. De fleste kasser har lett skrånende tak, og en hengslet topp, side eller front for rengjøring eller ringmerking.  Kassene kan enten ha et inngangshull eller være åpen i fronten. Noen bokser kan inneholde kamera, slik at aktiviteten inni boksen kan overvåkes.
Størrelsen på kassen må passe til størrelsen på fuglene. For eksempel bør en kasse for stær være 14x14x30 cm med et inngangshull med 5 cm diameter. En kjøttmeis vil gjerne ha en kasse på 12x12x25 cm med hulldiameter 3,2 cm. En laksandkasse bør være 32x32x90 cm med 16 cm diameter på inngangshullet.

Montering

Fuglene trives best om kassen henger i ly for vinden og om solen ikke skinner for sterkt på kassen. Kassene bør henge to-tre meter over bakken, gjerne litt høyere i hager og parker der det går mye folk, men dette er meget artsavhengig. Når man fester kassen til treet, bør man se til at metall ikke vokser inn i treet. Dette kan føre til skader på treet, sagbruksutstyr og i verste fall på sagbruksarbeidere.

Fugler

I vanlige fuglekasser får en oftest stær, kjøttmeis, blåmeis, rødstjert og svarthvit fluesnapper. I skogområder kan man også få kattugle i kassen. Nær vann kan man i riktige kasser få en av våre hullrugende ender, kvinand, laksand eller lappfiskand til å hekke.

Forstyrrelser

Selv om du nettopp har hengt opp en kasse, er det jo alltid spennende å se når første fugl ankommer. En kasse som henges opp, bør henges opp rundt 1 måned før fuglene begynner å hekke, pluss 2 uker før de begynner å lete etter kasser. Dersom kassene er beiset (som anbefales), så kan enkelte kasser ha behov for å henge ut 1 år før. Ugler foretrekker at kassene henger oppe 1 år før de taes ibruk, det blir da to år dersom kassen er impregnert. Dette er fordi at kassene skal få en naturlig lukt.
Når kassen er hengt opp, bør det gå en stund før de sjekker om det er liv i kassen. De første 2 ukene etter en fugl har begynt å bruke kassene, må du i hvert fall ikke forstyrre. 
Mange fugler skyr fort et område, eller en kasse dersom du besøker for hyppig. Andre arter som Svart-hvit fluesnapper kan bli liggende å trykke på eggene i kassen når du kikker i kassen.
Roberto Rosato

Landslaget

Han deltok i flere internasjonale turneringer for Italia. Han ble europamester i fotball i 1968.
Driva

Geografi

Elva har sitt utspring på Dovrefjell som Svone (Svona) (fra Svånåvatnet 1 500 moh.) men skifter navn til Driva nedenfor Grønbakken der Kaldvella løper sammen med Svone på 887 moh. Elva har sitt løp nordover gjennom Drivdalen og Oppdal og derfra vestover ned Sunndalen til Sunndalsøra.
Ned Drivdalen til Oppdal er elva stri og renner gjennom en trang dal. Ved Mågålaupet er løpet så smalt at det er mulig å hoppe over.
Et stort antall innsjøer i Trollheimen og Dovrefjell har, via bekker og elver sine utløp i Driva. Den største er Gjevillvatnet med 20 km lengde og ca. 1 km bredde.

Kraftutbygging og vern

Flere av sideelvene vest for Oppdal er uten vannføring størsteparten av året etter regulering av kildene som er opphavet til elvene. Vannet magasineres i Gjevillvatnet i Trollheimen før det blir ført i tunell gjennom fjellet til Driva kraftverk ved Fale i Sunndal. 
Ved Grøa ca. 9 km øst for Sunndalsøra ligger elvekraftverket Grøa Kraftverk.
De øvre delene av vassdraget ble i 1986 vernet mot kraftutbygging i Verneplan III for vassdrag.

Fiske

Driva ble tidlig kjent for sitt gode laksefiske og har siden 1820-åra fristet sportsfiskere fra hele verden til å prøve lykken. Elva er landets og kanskje Europas beste for sjø-ørettfiske. Fangsstatistikken fra sesongen 2000 viser at det ble tatt 498 laks med totalvekt 2 080 kg. Videre ble det tatt 5 108 sjøørret med totalvekt 9 617 kg. En må tilbake til 1974 for å finne en bedre sesong. Laksefisket er likevel av relativt beskjedent omfang grunnet angrep av lakseparasitten Gyrodactylus salaris. Det arbeides med planer for å behandle og kultivere Driva for å få laksen tilbake. 

Elven er definert som nasjonalt laksevassdrag.
Driva har vært en fremragende sjøørret- og lakseelv, men er i senere år hardt angrepet av lakseparasitten Gyrodactylus salaris.
Verdens største laks tatt på flue skal være tatt av briten John James Dalrymple, 12. jarl av Steir den 12. juli 1938 i Knutslihølen. Den veide 61 pund eller 27,73 kilo. Den ble fisket på fluen Peters Fancy som både før og spesielt etter denne fangsten var favorittfluen til fiskerne på Elverhøi den sommeren.
Kilroy was here

Kilroy was here var en graffiti som allierte soldater tegnet på de mest underlige steder under andre verdenskrig. Disse tegningene laget fotsoldatene for å fortelle soldater som ville komme etter dem at de hadde vært der.
Det finnes utallige fortellinger om hvem Kilroy egentlig var, de fleste er umulige å bevise. Men mange av fortellingene går ut på at Kilroy skal ha vært en us-amerikansk stålinspektør som under 2. verdenskrig godkjente materialer med denne setningen. Etterhvert ble graffitien og uttrykket spredt over hele verden av verftsarbeidere som ble innkalt til militærtjeneste.
Vanlig markblomsterflue

Utseende

En middelsstor (6-10 mm), tettbygd, gul og svart blomsterflue. Kroppsbygningen er ganske bred, særlig hos hannene. Fasettøynene er nakne, antennene korte og mørke. Ansiktet er gult. Hos hunnen er bare ne liten del av pannen (området foran punktøynene) dekket av bestøving og matt. Thorax er blankt svart, med gule hår på sidene. Scutellum er grågult med gule hår. Bakkroppen ganske kort og bred, med tre par store, gule flekker, disse går utover sidekanten og er gjerne sammenvokst i midten hos hannen. Hannens ytre kjønnsorganer er påfallende store (sammenlignet med andre Eupeodes-arter). Beina er gule og forholdsvis korte, vingene glassklare.

Levevis

Larvene lever av bladlus. De voksne fluene kan finnes fra mai til november og besøker mange slags blomster. Dette er en vandrende art som kan foreta lange trekk. Det er usikkert om den kan overleve vinteren i Norge, eller om det hvert år er nye individer som kommer trekkende opp sørfra.

Utbredelse

Denne vidt utbredte arten finnes over mesteparten av Palearktis. Den finnes også i Sørøst-Asia og i Afrika. I Norge er den svært vanlig i Sør-Norge om sommeren, den finnes også i resten av landet men er kanskje ikke like vanlig i nord.
Arasvikfjorden

Arasvikfjorden er en delfjord av Vinjefjorden mellom kommunene Halsa og Aure på Nordmøre nordøst i Møre og Romsdal fylke. Arasvikfjorden er en fortsettelse av Korsnesfjorden, som ligger i vest, og strekker seg 12 kilometer østover på sørsida av Ertvågsøya. Valsøya ligger på sørsida av fjorden og på sørsida av øya ligger innløpet til Valsøyfjorden som går sørover. Fjorden ender i øst mellom Rumpa i nord, Arøya og Renndalshamna i sør.
Det var i Arasvikfjorden den berømte spekkhoggeren Keiko, som spilte Willy i filmen "Free Willy" endte sine dager.
Over fjorden går ferjesambandet Arasvika-Hennset som ble åpnet i 1965, da som del av et større samband.  Fergesambandet trafikkeres av mindre ferger som tar mellom 30 og 50 biler.  
Europavei 39 går langs fjorden i sør.