Nibelungenringen

Tittelen

Den innarbeidede norske tittelen «Nibelungen-ringen» skyldes sannsynligvis en upresis oversettelse av den tyske genitivsformen «des Nibelungen». Korrekt oversatt blir tittelen «Nibelungens ring». Nibelungen det refereres til er dvergen Alberich som smir en ring av gull fra Rhinen, og tittelen henspiller derfor på Alberichs ring.

Idébakgrunn

I 1843 var Wagner hoffkapellmester i Dresden og var svært opptatt av den tyske sagalitteraturen, eddadiktningen, gresk mytologi og gral-mytene. Etter at han hadde fullført Lohengrin (1848), skrev han en sammenfatning av sine mytologistudier med tittelen Die Wibelungen, Weltgeschichte aus der Sage, «..., verdenshistorie gjennom sagaen», så vel som et første prosautkast til Nibelungen med tittelen Der Nibelungen-Mythus, Entwurf zu einem Drama («Nibelungmyten som ramme for et drama»). Sannsynligvis ble han oppmuntret av en serie artikler i det tyske tidsskriftet Neue Zeitschrift für Musik hvor det ble oppfordret til å skrive en nasjonal opera basert på det høytyske middelaldereposet Nibelungenlied som ble nedskrevet i tiårene rundt år 1200. Dette ble gjenfunnet i 1755, og tyske nasjonalromantikere betraktet det som et «nasjonalepos». 
Wagners intensjon var en kritisk samfunnsdebatt lagt opp etter mønster av greske tragedier og med germansk mytologi som modell. Han endret de fleste mytiske navnene, for eksempel ble Odin til Wotan, Loke til Loge, Tor til Donner etc. Planen var at den germanske helt og det «frie menneske» Siegfried skulle kjempe som en Prometheus mot de etablerte gudene, og at han og Brünnhilde sammen skulle dø som frelsere, og gjennom sine ofre bane veien for en ny og mer naturlig verdensorden. Ring og gull (som her symboliserte makt og kapitalisme), allianser og svik, og en helts opprør og nederlag er syklisk tilbakevendende arketyper og tidløse mytiske temaer som Wagner anvendte i musikkdramaene. Slik knyttet han sammen heltesagaer og gudemyter til et drama av gigantiske dimensjoner: en helt kommer til verden etter et incestuøst forhold, syv mord og et selvmord skjer på scenen, og verden går under i et flammehav for å gjøre plass til en ny verdensordning  – alt i en stadig tilbakevendende syklus.
I 1854 ble Wagner introdusert for Arthur Schopenhauers filosofi, en begivenhet Wagner lenge etter omtalte som en svært viktig begivenhet i livet sitt, og musikken hans ble senere preget av Schopenhauers pessimistiske menneskesyn.

Kildene til verket

I Ringen forenes elementer fra den sørgermanske og den norrøne mytologien, samt fra overleverte sagn og myter. Rhingullet inneholder mye stoff fra de norrøne Eddadiktene, mens Valkyrien er basert på Volsungesagaen. Siegfried inneholder elementer fra både Edda, Volsungesaga og Didrikssagaen. Ragnarok henter handlingen fra det tyske nasjonaleposet Nibelungenlied, og dette diktet synes å ha vært Wagners hovedinspirasjonskilde, noe som også framkommer av tittelen.
For at de ulike kildene Wagner hentet stoffet fra skal kunne forenes i en sammenhengende historie, brakte han inn nye momenter. Et av de bærende elementene er kjærligheten, som knyttes til naturen og friheten – i kampen mot makten, som knyttes til sivilisasjon og lovverk. Dette kommer fram allerede i den aller første scenen da den foraktelige dvergen Alberich setter handlingen i gang ved å fornekte kjærligheten og dermed gi seg selv muligheten til å få herredømme over verden ved å smi den magiske ringen. I Rhingullets siste akt blir ringen tatt fra ham, og han kaster sin forbannelse: «Den som besitter ringen skal være ringens slave».

Musikken blir til

Februar 1853 presenterte Wagner for første gang teksten for sine venner og offentligheten i løpet av fire lesekvelder. Litt senere startet han å komponere, dette gjorde han i riktig rekkefølge, med Das Rheingold først. Wagner komponerte på Ringen fram til mars 1857, og var da kommet til 2. akt i Siegfried.
Av forskjellige grunner avbrøt han arbeidet med «Ringen» og begynte å arbeide med Tristan og Isolde som omhandler ridderen Tristan og hans forhold til den allerede gifte Isolde. En viktig inspirasjonskilde til denne tematikken var at han selv var havnet i et trekantdrama gjennom sitt vennskap og mulige forhold til den gifte dikteren og forfatteren Mathilde Wesendonck.
I 1869 bodde Wagner i Tribschen ved Luzern i Sveits for kong Ludwig II av Bayerns regning. Han tok nå opp igjen arbeidet med Siegfried og klarte å fortsette der han hadde sluttet 12 år tidligere. Wagner hadde nå opparbeidet seg atskillig mer erfaring, så mens han i den tidlige delen anvendte en ganske streng ledemotivteknikk, la han inn nye harmoniske og melodiske trekk i den andre delen. De siste orkesterskissene til Ragnarok (Götterdämmerung) ble fullført august 1872, i Bayreuth, og han hadde da etter flere utkast endelig bestemt seg for den avslutningsteksten som er kjent i dag, dvs at gudeverdenen ved verkets avslutning går under i et ragnarok. Partituret ble fullført først kort tid før uroppføringen ved festspillene i 1876. I det ferdige verket blir nesten hele handlingen vist scenisk i de to første operaene, mens  Wagner opprinnelig tenkte seg at store deler skulle gjenfortelles av nornene i det som nå er de to siste operaene.
Wagner oppfattet tekst og musikk som en enhet som framfor alt skulle tale til tilhørernes emosjoner. Han brukte stavrim, som på den ene siden uttrykte mye med få og fengende ord (men som også var lett å karikere), og på den andre var sangbar og lett å sette musikk til. Ved hjelp av over 100 musikalske ledemotiver og en dyktig utført orkestrering, lyktes det komponisten å oppnå et til da helt nytt nivå av musikalsk emosjonalitet.

Forhistorie

I en mytologisk naturtilstand står Verdenstreet – livets tre –  som innbegrepet på den hellige verdensorden. I skyggen under treet springer visdommens kilde ut – «visdom hviskende» i all evighet – symbolsk nok fra den hellige verdensordnings røtter. Urmoderen Erda, «verdens viseste kvinne» sover  en «allvitende søvn» i jordens skjød –  i den «tåkefylte krypt». Fra henne går det en forbindelse til de tre døtrene hennes, nornene som spinner en verdens skjebnevev, rundt Verdenstreet mens de synger om verdens opprinnelige mening.
For Wotan, «en djerv gud», har behovet for kjærlighet falmet og maktlysten tilsvarende øket, og han begår den udåd å nærme seg asken for å ta en slurk av vishetens kilde og slik oppnå makt. Dermed vinner han Fricka, ekteskapets og sedenes gudinne og vokter. For alt dette ofrer han et øye. Wotan brekker av en kraftig grein som han lager et spyd av, og skjærer runer på skaftet som symbol på egen sed; hensikten er å skape en ny verdensorden, ikke med makt, men i fordragelighet. Det lykkes ham også å temme den flyktige omskapingsmester og halvgud, Loge, symbolet på ild og list. Andre guder er søsknene Freia, Donner og Froh. Skaden Wotan pådro Verdenstreet er så alvorlig at det begynner å hangle.
For å demonstrere og befeste sin makt vil Wotan bygge en borg han senere skal gi navnet «Walhall», og han engasjerer de hederlige kjempene Fafner og Fasolt til å bygge den. Som lønn for strev lover Wotan å gi dem Freia, hun er gudinnen for evig ungdom og vokter en hage med gylne epler som gudene daglig spiser av for å holde seg unge.

Mellomhistorie

Wotan, som stadig tenker på Erdas advarsel, svinger seg ned «i verdens skjød» for å få vite mer om sin skjebne. Erda kan fortelle at han vil få et ydmykende endelikt. Wotan vil unngå dette, og utarbeider en snedig plan. Han forfører Erda ved hjelp av kjærlighetsmagi og hun føder ham datteren Brünnhilde. Han blir også far til de åtte valkyrjene med ikke nærmere angitte mødre. Valkyrjene utgjør Wotans hird og får i oppdrag å samle inn falne krigere til Walhall slik at han står rustet mot det forventede angrepet fra Alberich.
Fafner har skapt seg om til en drage og våker over ringen uten å bruke dens makt. Wotan er redd for at Alberich skal vinne ringen tilbake, for da ville Walhall være tapt siden ringens makt vil kunne snu Wotans egne krigere mot ham. Derfor overveier Wotan muligheten av å fravriste Fafner ringen, men slår fra seg tanken, da han ikke vil handle mot sine egne lover. Den eneste utveien han ser er at et menneske står opp mot ham, guden, og med det oppløser den orden han har innstiftet. Som gud kan og skal han ikke lede, for det frie menneske skal styre seg selv. Men dersom han opptrådte som et vanlig menneske og fikk en menneskelig etterfølger, ville ikke denne kunne opptre etter eget forgodtbefinnende? 
Etter dette resonnementet opptrer han som «Wälse» (Volsung) og får tvillingene Siegmund og Sieglinde med en menneskekvinne. Han bor sammen med dem i skogen og oppdrar sønnen til å bli en modig mann. Wotan forteller sønnen at en dag han befinner seg i den ytterste nød vil han finne det magiske sverdet Notung, og med det skal han vinne avgjørende kamper. En dag vender Wotan og Siegmund tilbake fra jakt og finner at fiender har stukket hytta i brann; moren er død og Sieglinde bortført. I mange lange år bor de to i ville skogen; fryktet over store områder på grunn av deres styrke og deres handlinger.
I mellomtiden har de som bortførte Sieglinde solgt henne til Hunding, som har slekt i området. På bryllupsdagen, mens Sieglinde sitter hensunket i triste tanker, trår Wotan inn i hytta forkledd som vandringsmann. Ingen våger å gå mot ham, og han støter sverdet sitt inn i stammen på asketreet som står midt i rommet, helt inn til hjaltefestet. Vandringsmannen erklærer at sverdet tilhører den som klarer å trekke det ut av stammen. Sieglinde aner hvem vandringsmannen er. Etter at Wotan er forsvunnet forsøker bryllupsgjestene etter tur å trekke ut sverdet, men ingen lykkes.
Etter et nytt angrep blir Siegmund og faren atskilt; Wotan har åpenbart arrangert det slik, for kravet er at Siegmund vinner fram uten guders hjelp. Nå som han er alene søker Siegmund menneskelig selskap, han «trenger seg på kvinner og menn», men blir bare utstøtt. En dag han hjelper ei jente som skal tvangsgiftes dreper han jentas familie, og blir forfulgt av medlemmer fra familiens ætt.

Uroppføringen i Bayreuth

Wagner ønsket ikke å oppføre noen av operaene før hele tetralogien var klar til en sammenhengende oppsetning. Kong Ludwig II insisterte imidlertid på en førpremiere, og Rhingullet ble første gang oppført i Münchens Nasjonalteater med Bayerische Staatsoper den 22. september 1869. Valkyrien ble uroppført samme sted 26. juni 1870. Også dette skjedde mot Wagners vilje, og han ville derfor ikke offentliggjøre når Siegfried var ferdig.
Wagner hadde lenge ønsket seg et eget festival- og operahus som var spesialbygd for å framføre Ringen. I 1871 bestemte han seg for å få bygd dette i den tyske byen Bayreuth. Han flyttet dit året etter, og forsøkte i to år å reise nok kapital til å få bygd festspillhuset. Dette lyktes ikke før kong Ludwig i 1874 donerte midler og dermed reddet prosjektet. Festspillhuset i Bayreuth åpnet med premiere på framføring av hele Nibelungenringen fra 13. til 17. august 1876.
Edvard Grieg overvarte både generalprøvene og premieren og skrev fire reportasjer om operaene i Bergens Tidende.

Noen førstegangsoppsetninger

I Storbritannia ble Ringen første gang oppført  i 1882, dirigert av Anton Seidl og med regi av Angelo Neumann.
Den første oppføringen i Italia skjedde ved operahuset La Fenice i Venezia i april 1883, to måneder etter at Wagner døde, nettopp i Venezia.
Den Norske Opera sto i årene 1993–96 bak den første samlede presentasjonen av hele syklusen i Norge.
I Australia var første oppføring Adelaide i 2004. Dirigent Elke Neidhardt. CD-innspillingen herfra var den første hvor Ringen ble utgitt på SACD-format (Super Audio Compact Disc).

Nyere oppsetninger

Hele Ringen oppføres de fleste år ved Festspillene i Bayreuth. Nye iscenesettinger her er kulturhistoriske begivenheter med høy status, og billettene er så ettertraktet at forestillingene ofte blir solgt ut flere år i forveien.
Med sine fire store operaer er Ringen et kjempeløft for ethvert operahus. I de fleste tilfeller vil en ny oppsetning foregå over flere år hvor en eller to operaer legges til for hvert år. Bayreuth er spesiell på den måten at en ny oppsetning normalt skjer for alle operaene samtidig. Ringen har blitt oppført på forskjellige måter oppgjennom tiden. De tidlige oppsetningene lå gjerne tett opp til den originale Beyreuth-oppsetningen, og trender i Beyreuths senere oppsetninger har hele tiden hatt stor innflytelse. Under den andre verdenskrig var Bayreuth-festspillene stengt, og i 1950-åra var oppsetningene preget av Wagners barnebarn Wieland og Wolfgang Wagners fokus på det menneskelige i dramaet og på en mer abstrakt setting (kjent som «den nye Bayreuth-stilen»). Den kanskje mest omtalte moderne versjonen ble regissert av Patrize Chéreau og dirigert av Pierre Boulez i 1976. Den plasserte handlingen til den industrielle revolusjon, den erstattet Rhinens dyp med et vannkraftverk og guder og mennesker med dresskledde forretningsfolk. Denne tolkningen baserte seg på å lese Ringen som et revolusjonært drama og en skarp kritikk av det moderne samfunnet – som beskrevet av George Bernard Shaw i The Perfect Wagnerite. De første oppføringene av Chéreaus tolkning ble pepet ut, men i 1980 fikk den siste framføringen en og en halv times ovasjoner, og den betraktes i dag som en revolusjonerende nyskapning.
Oppsetningene av Ringen kan normalt deles i to grupper – de som er trofaste mot Wagners egne beskrivelser, og de som ønsker å bringe fornyelse ved å legge inn elementer som Wagner selv ikke ville gjenkjent. Bayreuth-oppsetningen fra 1983 regissert av Peter Hall og dirigert av Georg Solti er eksempel på det første, mens oppsetningen i Royal Opera House i Covent Garden, London, regissert av Richard Jones og dirigert av Bernard Haitink er eksempel på det siste.
En annen nyskapende oppsetning ble introdusert i 2004 av The English National Opera på Coliseum Theatre i London. Produksjonen var svært minimalistisk og utstyr og møblering ble holdt i en nærmest Ikea-aktig stil.
Enkelte operahus, som Seattle Opera, presenterer nye oppsetninger av Ringen hvert 4. til 6. år.
I 2006 ble Ringen-syklusen oppført både ved The Canadian Opera Company i Toronto og Det Kongelige Teater i København. The Los Angeles Opera er midt i presentasjonen og vil sette opp hele syklusen i 2010.

Parodier og populærkultur

På grunn av lengden og seriøsiteten er det lett å parodiere Ringen. Et velkjent eksempel er Chuck Jones' tegnefilm What's Opera, Doc? fra 1957 hvor Snurre Sprett spiller Brünnhilde og Elmer Midd framstiller Siegfried.  
Gilbert og Sullivans opera Iolanthe fra 1882 inneholder parodiske elementer fra både Ringen og andre av Wagners operaer.
I 1904 komponerte Oscar Straus operetten «De lystige Nibelunger» som tok den typiske wagnerske  opera på kornet.
BosArt Trio gav i programmet «Uhørte mesterverk» en oppdiktet oppsummering av Ringen på Beatlesmelodien «When I'm 64».
1987 kom Fantasy-satiren Expecting Someone Taller av den engelske forfatteren Tom Holt.
1992 skapte Vicco von Bülow, bedre kjent som Loriot, med «Ringen på en kveld» en helt egen versjon av Wagners Ringen. Underholdende og skarpsindig kaster denne sammenfatningen lys over den kompliserte handlingen og blåser med vidd og dypsindighet liv i gudenes forviklinger.

Likhetspunkter med Ringenes Herre

Tilsynelatende lånte J.R.R. Tolkien elementer fra Ringen i Ringenes herre. Tolkien selv benektet dette: «Begge ringene er runde, og der opphører likheten.» Mye av likheten kan skyldes at både Tolkien og Wagner bygde på det samme kildematerialet, som Volsungesagaen og Den eldre Edda.
En del forskere hevder at selv om begge forfatterne brukte mange av de samme kildene, sto Tolkien likevel i gjeld til noen av Wagners originale ideer. Påfallende fellestrekk er at et grådig lite vesen finner en skatt i dypet av en elv og tar den med seg ned i underverdenen. Der blir skatten (ringen) stjålet og vesenet sverger evig hat over tyven. Ringen har store krefter, blant annet gir den eieren verdensherredømme og evne til å forsvinne, men den har samtidig en korrumperende virkning på innehaveren. Så kommer det inn en helt med et reparert sverd, og ulike menneskelignende vesener forsøker med magi og heroisme å få kontroll over ringen. Tilslutt bringes den tilbake til opprinnelsesstedet hvor den renses med ild, og tilintetgjøres sammen med de siste forfølgerne.

Klaver- og orkesterarrangementer

Franz Liszt foretok de første transkripsjonene for klaver, og den første fullstendig klaverutgaven ga Karl Klindworth ut.
Richard Wagner gav selv utdrag av Ringen i orkesterbearbeidelser (Walkürenritt, Wotans Abschied und Feuerzauber, Trauermarsch og andre). I 1988 laget dirigenten Lorin Maazel en sammenhengende  70 minutters orkesterversjon av de viktigste scenene i Ringen og kalte innspillingen Ring ohne Worte (Ring uten ord). Senere laget han ulike innspillinger, eksempelvis Friedmann Dreßler (100 minutter) som ble oppført med Duisburger Philharmonikerne i mai 2009 under Jonathan Darlington. Ved alle bearbeidelsene er det blitt lagt vekt på at overgangene mellom de ulike scenene utelukkende gjøres med noter fra partituret.

Lyd- og filmopptak

Man er ikke sikker på hva som er den første fullstendige utgivelsen av Ringen, men i antikvitetshandlene kan man treffe på en utgivelse på skjellakk (78-plater) fra 1930-årene. Ellers utgis i tiltakende grad opptak fra 1920/30-tallet som den gang ikke ble gitt ut som samlet verk, for eksempel en versjon fra 1935/37 med L. Melchior og Kirsten Flagstad.
De tidligste fullstendige utgivelsene som er å få i handelen ble spilt inn av dirigentene Georg Solti med Wien-filharmonikerne og Herbert von Karajan. Georg Soltis utgivelse med Wien-filharmonikerne var den første stereoutgivelsen, og den er stadig populær. I en lytteravstemning i BBC ble den kåret til den største utgivelsen i det 20. århundre.