Aksjon Reinhardt

Aksjon Reinhardt (Aktion Reinhard, Einsatz Reinhard, Aktion Reinhardt eller Einsatz Reinhart på tysk) var kodenavnet som ble gitt til den nazistiske planen om å myrde polske jøder i Generalguvernementet i Polen i perioden oktober 1941 til november 1943, og markerte begynnelsen av den mest dødelige fasen av holocaust; bruken av tilintetgjørelsesleirer. Korrekt stavemåte er Reinhardt, men på skriv fra Hermann Höfles kontor i Lublin er det konsekvent feilstavet Reinhart, muligvis fordi Höfle hadde vansker med rettskrivning. Leder for operasjonen, Odilo Globocnik, skrev av og til Reinhard. Globocnik ble assistert av Höfle og Ernst Lerch. Perioden august-oktober 1942 var den mest dødelige under holocaust da nær 15 000 ble drept daglig i gjennomsnitt. Lewi Stone anslår at 25 % av alle drapene under holocaust skjedde i løpet av disse 100 dagene og en stor del av disse drapene var i regi av Aksjon Reinhardt. I drapseffektivitet overgår dette Folkemordet i Rwanda som pågikk i 100 dager.
Den opprinnelige betegnelsen var Einsatz (innsats) og brukt fra juni 1942 og ut 1942. Belzec, Sobibor og Treblinka ble omtalt som leirer tilhørende Einsatz Reinhardt. Betegnelsen Aktion dukket første gang opp i september 1942. Globocnik og Himmler tok i bruk benevnelsen Aktion i 1943. Witte og Tyas understreker at operasjonen hadde navn etter Reinhard Heydrich som døde 4. juni etter et attentat og kodenavnet ble tatt i bruk etter dette. Heydrich hadde tidligere stavet fornavnet som «Reinhardt».
Muligvis var det Fritz Reinhardt (1895 - 1969) som gav navn til aksjonen. Han ble medlem i NSDAP på midten av 20-tallet, og var fra 1930 medlem av Riksdagen. I 1933 ble han SA-Gruppenführer og medlem av staben til Rudolf Hess. Fra 6. april 1933 var han statssekretær i Riksministeriet for finans under Lutz Schwerin von Krosigk. Reinhardts forgjenger i stillingen, Arthur Zarden, hadde vært jøde. Han iverksatte «Reinhardt-programmet» for å nedsette arbeidsledigheten, blant annet ved opprettelsen av Zollgrenzschutz (= Tollgrensevakter). Han stod som utgiver av Deutsche Steuerzeitung (= Tysk Skattetidende). Verdt å merke seg her er at Fritz Reinhardt signerte alle reguleringer av og vedtak om tiltak mot jøder - i 1942 gjaldt det vedtak om gull stjålet fra drepte jøder. «Reinhardts fond» var tyske bankkontoer for midler stjålet fra konsentrasjonsleirfanger og benyttet til ulike byggeformål, deriblant bygging av flere konsentrasjonsleirer. Siden «Reinhardt-programmet» var et innarbeidet begrep, kan veien ha vært kort til å snakke om «Aksjon Reinhardt». Det er senere blitt hevdet at aksjonen var oppkalt etter Reinhard Heydrich fordi han ble drept av partisaner, men for det første het han Reinhard uten t, og for det annet fant drapet på ham sted flere måneder etter at aksjonen var en realitet.

Aksjonen

I løpet av aksjonen ble så mange som 2 millioner mennesker myrdet i Belzec, Sobibór, Treblinka og Majdanek. Nesten alle de drepte var jøder. I mars 1942 var 20% av jødene myrdet og 80% i live i ghettoer og leire.  Ett år senere var 80% myrdet og 20% i live.
Hovedkvarteret for aksjonen lå i Niecala-gaten 14 i Lublin; på tysk het den Finkstrasse 14.
De 96 SS-mennene som iverksatte Aksjon Reinhardt i Polen, ble valgt ut blant de fire hundre ansatte i Aksjon T4 (som iverksatte drap på utviklingshemmede). Man har lurt på hvilke egenskaper hos disse 96 som lå til grunn for utvelgelsen. Påfallende mange kom ikke fra Altreich (= Gamleriket, det opprinnelige Tyskland). Man kan lure på om valget falt på folk fra utkantområder som Østerrike og Sudetenland nettopp fordi disse var utrygge på sin stilling under nyordningen, og var lettere å presse og true til oppgaver de egentlig ikke ønsket. Det er tankevekkende at mens arkivene på Wehrmacht-staben er bevart, i likhet med storparten av arkivene over SS-personalet, ble papirene på de 96 Aksjon Reinhardt-ansatte, liksom arkivene til fører-kanselliet og Aksjon T4, aldri funnet.

Inntekter til Det tyske rike

Et foreløpig regnskapsoverslag over Aksjon Reinhardt for perioden 1. april 1942 - 15. desember 1943 viste at Tysklands statsbudsjett hadde fått en ekstra inntekt på 178.745.960 Reichsmark fra beslaglagte penger og andre verdier. 4. november 1943 oversendte Odilo Globocnik, som da var overført til Trieste, en endelig rapport om aksjonen til Heinrich Himmler. Han skrev at Generalguvernementet hadde vært en spesiell smittekilde som han hadde forsøkt å stanse; han rettferdiggjorde seg ved å tilråde Himmler å vie oppmerksomhet til «eliminering av denne faren». Videre bad han om belønning i form av jernkors til noen av stabsmedlemmene sine, for deres «særlige bedrifter i denne vanskelige oppgaven». Til dette svarte Himmler 30. november 1943: «Jeg uttrykker min takk og min anerkjennelse for de store og enestående bedrifter dere utførte for hele det tyske folk under realiseringen av Aksjon Reinhardt.»

Reichsbahn

Aksjon Reinhardt samarbeidet tett med Reichsbahn - de tyske jernbaner, som lot tog bestilt til jødetransporter få forrang foran Wehrmachts troppetransporter. Jødedeportasjonene var god forretning, og Reichsbahn tilbød derfor SS spesialpris ved transporter på mer enn 400 jøder: Da gikk alle fra 4 år og oppover til halv pris, mens barn under 4 år ble transportert gratis til sin død. Adolf Eichmanns kontor i Berlin forskotterte betalingen, som deretter ble dekket av midler som var frastjålet jøder. Den eneste deportasjonen Reichsbahn ikke fikk betalt for, var den som fraktet jøder fra Saloniki.  Reichsbahn godtok nemlig bare betaling i Reichsmark, mens de tyske okkupantene i Hellas bare kunne tilby drakmer de hadde tatt fra de deporterte - og dengang kunne ikke greske penger veksles inn i annen valuta.
Da Himmler merket at jødedeportasjonene stod i fare for å stoppe opp på grunn av katastrofen ved Stalingrad, tilskrev han 20. januar 1943 Theodor Ganzenmüller i ledelsen for Rikets transporttjenester, om flere tog. På tross av den desperate militære situasjonen Østfronten befant seg i, ble tog stilt til rådighet som bestilt. Dieter Wisliceny, som sammen med Adolf Eichmann arbeidet med deportasjonene, erklærte at forsendelsen av jøder fra Hellas til Auschwitz «ble prioritert høyt nok til å ha forrang fremfor annen godstrafikk». Selv da tyskerne måtte evakuere fra Hellas i juli 1944, og troppene var i en fortvilt situasjon, gikk jødetransportene derfra etter oppsatt rute.