Konservatisme

Britisk konservatisme

Den konservative bevegelsen i Storbritannia oppstod ikke før etter den franske revolusjon, men kan spore sine røtter tilbake til torybevegelsen under restaurasjonen i England på 1600-tallet. Toryene støttet tanken om et hierarkisk samfunn med et eneveldig kongedømme av Guds nåde, og avviste dermed både parlamentets suverenitet og religionsfrihet. Robert Filmers verk Patriarcha, som ble skrevet før Den engelske borgerkrigen, men først utgitt posthumt i 1680, uttrykte toryenes doktrine. Deres syn på den organiske utviklingen av staten og Den anglikanske kirke var også inspirert av 1500-tallsteologen Richard Hooker. Etter den ærerike revolusjon i 1688 ble England et konstitusjonelt monarki og dominert av whigbevegelsen. Heretter forsvarte toryene et maktfordelingsprinsipp mellom kronen og parlamentets overhus og underhus.
Toryene ble marginalisert av whigene på 1700-tallet, men under en gryende industriell revolusjon på slutten av århundret oppstod et nytt toryparti med William Pitt den yngre blant sine lederskikkelser. Til den konservative bevegelsen regnes også de whigene som fulgte Charles Watson-Wentworth, 2. marki av Rockingham. Edmund Burke var Watson-Wentworths privatsekretær og de såkalte Rockingham-whigenes pamflettskriver. Burke hadde både liberale og konservative ideer. Han støttet den amerikanske revolusjon, men foraktet volden under den franske revolusjon. Han støttet Adam Smiths ideer om privat eiendomsrett og markedsøkonomi, men mente at økonomien skulle være underordnet den tradisjonelle sosialetikken, og handels- og industriborgerskapet skulle være underordnet aristokratiet. Han verdsatte aristokratiets middelalderske æreskodeks, og anså aristokratene som nasjonens naturlige ledere. Det innebar en begrenset kongemakt. Burke foretrakk statskirken, men uttrykte en viss religiøs toleranse. Burke hevdet at visdommen ikke lå i individene, men i slektene, hvilket betød at tradisjonen uttrykte samfunnets visdom og harmoni. Viktige inspirasjonskilder for de burkeanske konservative var George Savile, 1. marki av Halifax, som etterstrebet pragmatisme i statsstyret, og David Hume, som argumenterte imot politisk rasjonalisme og utopisme.
Torypartiet gjenspeilte holdningene til landeierne og fremholdt monarkiet, Den anglikanske kirke, familien og eiendomsretten som det beste forsvar av sosial orden. I den industrielle revolusjons tidlige faser fremstod det som fullstendig imot enhver prosess som kunne underminere noen av disse bolverkene. De nye industriherrene ble av mange sett på som fiender av den sosiale ordenen. Robert Peel klarte å forene industriherrene og landeierne ved å overbevise sistnevnte om å akseptere opphevelsen av importforbudet mot korn i 1846. Han greide å skape en ny politisk gruppering, som ønsket å bevare det gamle, men samtidig akseptere prinsippene om laissez-faire og frihandel. Denne grupperingen dannet det man i dag kjenner som Det konservative parti i Storbritannia.
Benjamin Disraeli staket ut en ideologisk kurs for Det konservative parti. Som ung mann var han påvirket av romantiske og middelalderske strømninger, og han ble en skarp kritiker av industrialismen. I skrift fremstilte han et England delt i to adskilte nasjoner, og han forutså, som Karl Marx, et fremmedgjort industriproletariat. Disraelis løsning innbefattet en tilbakevending til et syn på samfunnet som samarbeidende, der alle hadde plikter og ansvar overfor andre mennesker og grupper. Tanken om «én nasjon», One Nation, er fremdeles en betydningsfull tradisjon i britisk politikk. Den har vært en drivkraft i konservative regjeringers initiativ til sosiale reformer. 
Skjønt han var konservativ, ble noen av chartistbevegelsens krav møtt med sympati av Disraeli, som talte for en allianse mellom det landeiende aristokratiet og industriproletariatet mot middelklassens økende makt. Disraeli var derfor i 1842 medvirkende i etableringen av den politiske grupperingen Young England, for å fremme synet om at de rike skulle bruke sin makt til å beskytte de fattige fra middelklassens utnyttelse. Omkalfatringen av Det konservative parti til å bli en moderne massebevegelse skjøt fart da Disraelis idé ble overtatt av Randolph Churchill, far til den senere konservative statsminister Winston Churchill.
En liberal-konservativ koalisjonsregjering under den første verdenskrig, samtidig med Arbeiderpartiets inntreden, fremskyndet Det liberale partis kollaps i 1920-årene. Etter andre verdenskrig tok Det konservative parti til seg mye av venstresidens politikk. Dette kompromisset var en pragmatisk manøver for å gjenvinne regjeringsmakten, men også et resultat av en tverrpolitisk konsensus om den sentrale planleggingen og det statlige eierskapets suksess i en tidlig fase. Dette ble også kjent som «butskellisme», etter den nesten identiske keynesianske politikken til Rab Butler og Hugh Gaitskell.
Under Margaret Thatchers lederskap i 1980-årene ble det imidlertid foretatt en stor ideologisk dreining i hovedstrømmen av britiske konservative, idet man beveget seg mot ideen om et fritt marked. Som en kommentator beskriver det, «var privatiseringen av statseid industri utenkelig før, men ble alminnelig [under Thatchers styre], og har nå blitt etterlignet over hele verden.» Noen kommentatorer har satt spørsmålstegn ved hvorvidt thatcherismen var forenelig med den tradisjonelle britiske konservatismen, og så hennes meninger som mer forenelige med radikal klassisk liberalisme. Thatcher ble beskrevet som «en radikaler i et konservativt parti.» Hennes ideologi har blitt sett på som konfronterende overfor «etablerte institusjoner» og «holdninger akseptert av eliten», begge deler uforenelig med tradisjonelle konservative konsepter.
Den britiske konservatismen har også vært med på å prege de nasjonale konservative tradisjonene i tidligere kolonier, som Canada, Australia og New Zealand, hvor britisk kulturarv og britiske institusjonelle tradisjoner står sterkt. Til tross for den geografiske nærheten står den canadiske konservatismen i et historisk motsetningsforhold til den amerikanske, ettersom mange britiske lojalister under revolusjonen søkte nordover fra de tretten kolonier.

Amerikansk konservatisme

Konservatismen har spilt en viktig rolle i amerikansk politikk siden 1950-årene. Barry Goldwater ansees gjerne som en av nøkkelpersonene i grunnleggelsen av den nevnte, moderne konservative bevegelsen. Historiker Gregory Schneider beskriver flere kjennetegn for amerikansk konservatisme: Respekt for tradisjon, republikanisme, bevarelse av rettsstaten og kristendommen, og et forsvar av «vestlig sivilisasjon fra utfordringene fra moderne kultur og totalitære regimer.» Den amerikanske konservatismens historie har vært preget av konflikter og konkurrerende ideologier. Økonomisk konservative og libertarianere ønsker en liten stat, lavt skattetrykk, få reguleringer og fri konkurranse. Sosialkonservative ønsker en sterk stat som kan håndheve kristen moral. Nykonservative ønsker å spre amerikanske idealer til resten av verden. Den konservative bevegelsen i 1950-årene forsøkte å bringe disse retningene sammen, slik at de kunne unngå spredningen av «gudløs kommunisme». Paleokonservatismen oppstod som en reaksjon på nykonservatismen i 1970- og 1980-årene.
I 1980-årene forente president Ronald Reagan de konservative i Det republikanske parti med skattelettelser, økte forsvarsbudsjetter, deregulering, antikommunisme, et styrket forsvar og appellering til familieverdier og kristen moral. Reagans politikk ble modell for konservativ politikk på det sosiale, økonomiske og utenrikspolitiske plan i Amerika i samtiden, og perioden ble simpelthen kalt «Reagan-æraen». Den etterfølgende presidenten George H.W. Bush representerte politisk en videreføring av Reagans politikk. Etter Sovjetunionens fall i 1991 ble viktige konservative innenriksspørsmål det den konservative spaltisten William Safire kalte «Gud, våpen og homser» (engelsk: God, guns and gays). I årene 2001–2008 vektla den republikanske presidenten George W. Bush skattelettelser, økte budsjetter, deregulering av industri og bankvesen samt bruk av amerikansk militærmakt til å bekjempe terrorister, fremme demokrati og sikre amerikanske oljeinteresser i Midtøsten.
Andre moderne konservative meninger inkluderer motstand mot en verdensregjering (et syn delt med mange antiglobalister på venstresiden), skepsis overfor viktigheten eller gyldigheten av diverse miljøvernspørsmål, viktigheten av selvstendighet fremfor avhengighet av staten, støtte til Israel, støtte til bønn i offentlige skoler, motstand mot våpenlovgivning, motstand mot forskning på befruktede eggceller, støtte til en streng lov- og ordenpolitikk, streng håndhevelse av loven og lange fengselsstraffer for gjentatte lovbrudd.
Betydningen av «konservatisme» i Amerika har lite til felles med hvordan ordet er brukt annensteds. Ifølge Leo P. Ribuffo er «det som amerikanere nå kaller konservatisme, mye av det som verden kaller liberalisme eller nyliberalisme.» Siden 1950-årene har amerikansk konservatisme i all hovedsak vært assosiert med Det republikanske parti. Mange demokrater i Sørstatene var imidlertid konservative under rasesegregeringen, og de spilte en nøkkelrolle i den koalisjonen av republikanere og sørstatsdemokrater som dominerte i Kongressen i perioden fra 1937 til 1963.

Konservatismen i Norge

I Norge var Ludvig Holberg en tidlig konservativ tenker, og etter 1814 var fremtredende konservative Anton Martin Schweigaard, Frederik Stang, Johan Sebastian Welhaven, Marcus Jacob Monrad og Aasmund Olavsson Vinje. Schweigaard, Stang og Welhaven representerte en embetsmannstradisjon, Monrad var metafysisk orientert, og Vinje var nasjonalkonservativ.
Nils Kjær kritiserte målsak, avholdssak og bedehuskristendom fra et urbankonservativt ståsted.
I Norge har kulturkonservatismen som begrep vært sterkt forbundet med kulturkampen i 1930-årene, der de kulturkonservative var meget skeptiske og kritiske til Sigmund Freuds teori om psykoanalysen. Blant de mest synlige forfatterne og litteratene på den kulturkonservative siden var Sigrid Undset og A.H. Winsnes. Den norske hjemstavnsdiktningen med forløpere som Knut Hamsun og Tryggve Andersen og senere forfattere som Undset, Olav Duun, Johan Falkberget, Peter Egge, Gabriel Scott og Johan Bojer var også i en viss mening konservativ, men i den grad forfatterne artikulerte politiske ideer, hadde de ulike ståsteder. Riksmålsbevegelsen har også hatt et kulturkonservativt temperament.
Høyre har vært det fremste konservative partiet i Norge siden dannelsen sensommeren 1884, og i dag regnes Høyre, Kristelig Folkeparti og til dels Fremskrittspartiet som konservative partier, men på ulike måter. Høyre har fraksjoner som spenner fra det verdikonservative via liberalkonservatismen og til det rent liberalistiske. Jan Arild Snoen er blant de som har påpekt at Høyre ikke er et rendyrket konservativt parti. Kristelig Folkeparti er et kristendemokratisk parti, men har en noe annerledes tilnærming til ideologien enn sine europeiske søsterpartier, og ifølge Marcus Buck er partiet «mer preget av en radikal protestantisme». Fremskrittspartiet oppfattes ofte å være på høyre fløy, med noen konservative elementer, og definerer seg selv som liberalistisk. Noen mener imidlertid at ideologien er i en viss grad populistisk med innslag fra ytterpunkter som libertarianisme og sosialliberalisme. Partiet regnes derfor ikke enhetlig som konservativt.
Torbjørn Røe Isaksen definerer de fremste ideene i konservatismen i Norge som frihet under ansvar, rettsstat, privat eiendomsrett, balanse, grenser for politikk, styrken i fellesskapene og vegring mot politisk perfeksjon. Bernt Hagtvet mener at den norske konservatismen har en liberalkonservativ tradisjon med vekt på mindre statlig styring, som skiller denne ifra den svenske og tyske tradisjonen med stabilitet og orden som fremste mål. Francis Sejersted har også pekt på ønsket om balanse mellom statens makt og individets frihet som en rød tråd gjennom partiet Høyres historie, og at dette særlig har dreid seg om individets rettsvern, spesielt overfor staten, og defineringen av statens makt.
Etter andre verdenskrig har norske konservative hatt som hovedmål å bekjempe statlig maktkonsentrasjon, byråkratisering og reduksjon av individets frihet. For Høyre har maktspredning gjennom det såkalte selveierdemokratiet vært viktig. Norske konservative har også opponert mot hva de har oppfattet som moralsk normoppløsning, sentralisering og uansvarlig ressursutnyttelse, sistnevnte på bekostning av vernehensyn. Striden om selvbestemt abort skapte klare skiller mellom ulike typer konservative i Norge i 1970- og 1980-årene, og mens Kristelig Folkeparti gikk klart imot, landet Høyre til slutt på en restriktiv linje som allikevel åpnet for dette. Den ledende borgerlige og konservative politikeren i Norge på denne tiden var Høyres Kåre Willoch.
Fra 1970-årene har partipressen i Norge gått over til å bli mer og mer partipolitisk uavhengig, men spesielt Morgenbladet og Aftenposten har historisk sett bidratt til å spre konservative ideer. Det har også vært mange lokal- og regionalaviser som har vært redigert ut ifra et konservativt ståsted. Den liberale tankesmien Civita har i de senere årene tiltrukket seg flere konservative, slik som Kristin Clemet, Torbjørn Røe Isaksen, Henrik Syse og David Hansen. Det liberalkonservative tidsskriftet Minerva har vært påvirket av flere personer med tilknytning til Civita, og blant andre Francis Sejersted, Paul Thyness og Lars Roar Langslet har vært tilknyttet tidsskriftet. Om Minerva-kretsen i 1950- og 1960-årene er det sagt at de «så seg selv i kamp på flere arenaer: De følte seg skviset mellom arbeiderpartistaten og næringslivsliberalismen og søkte her å skape en plattform for et tredje, konservativt standpunkt i norsk politikk.»