Salme 48

Salme 48 er en av salmene i Salmenes bok i Det gamle testamente, og er med det en av tekstene både i jødenes Tanákh og den kristne Bibelen. Salmen er en lovsang eller hymne som sammen med Salme 46 og 87, og delvis 76, 84, 122, 126 og 132 regnes til de såkalte Sionsalmene fordi disse vektlegger stedet Sion, og hevder at Jahve / Gud har et særegent forhold til dette stedet.
Teksten består av fire ulike deler. Den første delen (vers 1-4) er en henvendelse til Gud på Sion (dvs Jerusalem generelt og tempelberget spesielt). Den andre delen av salmen beretter om hvordan verdens konger som ønsker å angripe Sion – blir slått med skrekk av Guds makt (vers 5-8). Den tredje delen starter med påstanden om at man selv har erfart noe man før har hørt – og man trekker bestemte slutninger av denne erfaringen (vers 9-12). I den siste del av salmen skildres en vandring rundt festningsverket – der man iakttar Sions uinntagelige borgtårn (vers 13-15).

Datering av Salme 48

Forskere har observert at Salme 42-83 langt oftere bruker gudsnavnet Elohim Gud (אלהים) enn Jahve Herren (יהוה,) som Salme 1-41 foretrekker. Salme 14 / 53 og Salme 40:13-17 / 70 er samme tekst men med forskjellig gudsnavn. Dette har ført til at man har tenkt at en eldre og kortere versjon av Salme 3-41 og en tilsvarende versjon av 42-83 har eksistert uavhengig av hverandre før salmeboka ble redigert sammen. Salme 48 tilhører følgelig det elohistiske psalteret (42-83.) Det er vanlig å regne Salme 90-150 som hovedsakelig yngre enn Salme 2-89 og det begrunnes med at første delen av salmeboka generelt er mer sammenhengende i dødehavsrullene, og at det bare finnes seinhebraiske uttrykk i de siste delene av salmeboka.
Det eldste kjente manuskriptet som kanskje er fra denne salmen er fra Qumran (ca. 200 f. Kr-70 e. Kr.) og benevnes med koden 4QPsʲ. Her står uttrykket «jordens konger» (מלכי ארץ), men dette finnes også i Salme 2:2 og 72:11. Et overveiende flertall av forskere mener likevel disse tekstene opprinnelig er langt eldre. Uttrykket «Det ytterste nord» jarkte tsafon (ירכתי צפון) i Salme 48:3 tyder på at Jerusalem fremdeles sammenlignet seg med det kanaanittiske gudefjellet Safon (Mount Cassius)  som er nevnt i de ugaritiske skriftene fra ca. 1450-1200 f. Kr. Den tyske forskeren Konrad Schmid har vist hvordan Jeremia 6:22-26 bevisst henspiller på Salme 48:3, 7, 9a, 11-15. Hvis man går ut fra at Jeremiaboken er blitt til i etterkant av denne profetens virke, er en opprinnelig versjon av Salme 48 rimeligvis blitt til før det israelittiske eksilet til Babylon i 587 f. Kr.

Sangerne

I introduksjonen kalles teksten en sang og en salme. Ut fra tekster som 2 Mosebok 15:12 og 21-22 der Moses og Mirjam skildres som sangledere, kan man slutte at en sang (shir) er en poetisk tekst som blir fremsagt eller sunget til en tone. Melodien trenger ikke å ligne på melodier som er populære i vår tid, men de kan ligne på andre musikalske former som f.eks. stev. Forøvrig er det ofte tale om musikkinstrumenter i Salmene, og fra flere av de samtidige assyriske veggrelieffene har man bilder av musikere som spiller harper, trommer, horn og sitarer.
Det står i Salme 48:1 at teksten skal være «av» Korahs barn, men preposisjonen le (ל) kan både angi forfatter, bruker og hvem sangen er tilegnet. Salmene 42-49 (utenom Salme 43) og 84-88 (utenom Salme 86) er alle le Korahs barn. Man kan følgelig tale om to korahittsamlinger på i alt 11 salmer.
Navnet Korah nevnes et stort antall ganger i Det gamle testamente. Ett sted er Korah en etterkommer etter Esau – en edomittisk fyrste (1 Mosebok 36:5 og 14-16.) Det nevnes en sønn av Levi som het Korah (2 Mosebok 6:21 og 24) og i 4 Mosebok 16 skildres en levitt ved navn Korah som leder et opprør mot Moses og Aron – der han nekter for at Arons sønner skal få forrang fremfor de andre levittene.
Gud straffer Korah og hele hans familie ved å la jorden åpne seg og svelge dem levende ned i dødsriket. 250 av Korahs tjenere blir fortært av ild og 14 700 av israelsfolket hjemsøkes av pest på grunn av dette opprøret, og teksten konstaterer at Arons etterkommere skal være dem som tjenestegjør ved det aller helligste i tempelet, men Korahs barn skal tjenestegjøre ved porten. I 1 Krønikebok 6 skildres også Samuel som Korahitt, og hans barnebarn Heman er en av Davids tempelsangere. Ut fra dette kan man slutte at Korahslekten var en betydelig levittslekt som enkelte ganger kunne stå i opposisjon til Aronslekten – offerprestene ved tempelgudstjenesten i Jerusalem.
Man antar ut fra dette i hovedsak at korahittene var profesjonelle tempelsangere som virket i Jerusalem det meste av kongetiden (1020-587 f. Kr) – og som også var vel kjent i ettereksilsk tid (kronistens samtid ca. 300 f. Kr.)

Faktisk historie, bearbeidet til kultisk rituale

Sangteksten er en lovsang eller hymne som retter seg mot stedet Sion. Teksten angir stedet Sion som Herrens sted (Salme 48:2;3;4;9,10;12;13 og 14). Teksten har følgelig vært brukt enten ved dette stedet, i forbindelse med pilegrimsferder til dette stedet eller når man senere har omtalt dette stedet. I sangernes bevissthet har dette stedet hatt en spesiell kraft – og på en særegen måte vært et sted der Gud bor; – et sted han beskytter, og et sted der han lar sin kraft komme til syne fra.
Når man i vers 9 legger vekt på at man på Sion har fått bekreftet det man før har hørt, så taler dette for at de tilreisende til Jerusalem her har fått erfare Guds kraft og Guds nærhet i denne byen. Teksten henviser til de opplevelsene israelittene har hatt i Jerusalem i forbindelse med festreisene. Sigmund Mowinckel mente at vers 9 var et bevis på at de kampscenene som skildres i vers 2-8 ble dramatisert i Jerusalem i forbindelse med festreisene i form av fektespill. Senere har enkelte forskere som har omtalt disse tekstene ment at slike fektespill ikke nødvendigvis har vært en del av festen. Det teksten beskriver er iallfall Jahves seier over både kosmiske og menneskelige fiender, men hvordan dette har vært dramatisert har vi ikke entydige kilder til.
Skildringen i vers 5-8 av hvordan jordens konger forsøker å angripe Sion, kan sees i lys av historiske hendelser, som beretningen i 2 Kongebok 19 om en hendelse i 701 f. Kr. da assyrerkongen Sankeribs hær beleiret Jerusalem. Denne beleiringen ble avbrutt uten at Jerusalem ble inntatt, og ifølge den legendepregede gammeltestamentlige overleveringen slo Gud selv ihjel 185 000 av de assyriske soldatene. 2 Kongebok 18:13-16 gir sammen med Sankeribs prisme trolig et mer historisk riktig bilde. Her ble beleiringen avbrutt fordi assyrerkongen fikk beskjed om et opprør i Mesopotamia. Men overleveringen utviklet seg i stadig mer fantastisk retning, påvirket av tekster som Salme 48.
Man kan gjerne si at den opprinnelige skapelse av verden gjenoppleves hvert år i kultfesten – så nyskapelse og skapelse feires sammen. Gud seirer over kaosmaktene ved «å gjøre verden fast» på havstrømmene (Salme 24:2; Salme 33:7.) Man ser dette uttrykket også her i Salme 48 vers 9 – at Gud gjør Jerusalem fast. Gud spenner en målesnor over urkaoset, og lager en vei gjennom verden når han skaper. I salmenes språk er det dette Gud gjør når han skaper – når han bringer orden og rettferdighet inn i verden.

Jahve som seirer over fiender

I jødedommens kultiske drama skaper Gud kosmos i kaos. Gud skaper orden i ville vannmasser og i en verden hvor man lett kan komme i fiendtlige kongers og makters vold. Israelittene blir gjennom teksten oppfordret til å heller stole på Gud, enn på menneskelig kraft. Når det berettes om de mektige Tarsisskip, så hevder de fleste av kommentarene at dette var fønikiske skip som seilte helt til Tartessos i Spania, og at disse fremstod for samtiden som det ypperste av menneskelig overmot. Disse store skipene kan for den israelittiske sanger på mange måter sammenlignes med tårnet i Babel (1 Mosebok 11) - et forsøk av mennesker på å kontrollere elementene, og som et forsøk på å styre Gud.
Vinden fra øst – den sterke ørkenvinden er Guds redskap når han knuser det menneskelige overmot – som får fønikerne til å bygge slike enorme farkoster, på samme måte som når Gud stiger ned på Babels tårn og skiller de menneskelige språk fra hverandre (1 Mos 11) eller når han slår de jordiske kongene med skrekk (v6-7). Det er Guds dommer (v10), Guds rettferdighet (v11) og Guds miskunn (v12) som er de tre trekk ved Gud som fremlegges i salmen.
Korahittene og pilegrimene og andre samtidige mennesker frykter nettopp disse typer av kaoskrefter. – De frykter at naturkreftene skal ødelegge avlingen så de må sulte, at mennesker med makt tar fra dem liv og eiendom – eller at fiendtlige riker går til angrep på Israel. Nettopp mot slike ting er det Gud kjemper, og nettopp slike krefter er det han seirer over i det kultiske drama som pilegrimene har opplevd på Sion. De har opplevd at Gud har rammet kaoshavet med sine dommer, at han ved sin rettferdighet har dannet nye levevilkår for folket, og at han på den måten har vist sin miskunn. Judas døtre jubler over Guds rettferdighet fordi Gud ved den har gitt dem håp om en fremtid.
Salmens mystiske avslutning – om at Gud leder «ut over døden» (`al mot) kan i dette perspektivet tolkes som at når Gud seirer over kaoskreftene, så fører han mennesket over døden, eller redder pilegrimen fra døden. Det kan også bety at Gud fører israelitten mot døden eller til døden. Helmer Ringren hevder at dette `al mot ikke passer inn i resten av salmen, og at det derfor må ses på som en melodiangivelse som skal komme før starten av salme 49. Dette styrkes særlig av hvordan `almot finnes som melodiangivelser i andre salmer (Salme 9:1; 46:1 og 1 Krønikebok 15:20.)

Salmens virkningshistorie og aktuelle betydning

Også i tiden etter eksilet i Babylon anså jødene Jerusalem som verdens sentrum. Da Deutero-Jesaja kalte folket tilbake fra Babylon, var det fordi Sion er deres rette hjemsted – fordi dette er byen til deres Gud (Jesaja 40:1-11 og dette fremstilles akkurat som et festtog (Jesaja 35:8; 40:3-4.) I kongetiden ble Jerusalem sett på som verdens sentrum, og om man leser Josefus’ beretninger om Jerusalems fall i år 70 e. Kr, så ser man at forestillingen om Guds vern av byen fremdeles er sterk.
I gammeltestamentlig tid var det en vanlig forestilling i Israel og dets omverden at når et land ble overvunnet og dets kultsted revet, så var den aktuelle guden var overvunnet. Israelittene derimot så Jerusalems fall i 587 f. Kr. i lys av profetenes budskap. Derfor tolket de fallet som Guds straffedom (Jesaja 40:2,) og de ventet at Gud også skulle være med dem i en oppreisingstid. På en slik måte har grupperinger innen jødedommen – sionistbevegelsen - ventet på en gjenreisningstid for Israel helt opp til vår tid. Opprettelsen av staten Israel i 1948 er blitt sett på som et ledd i denne gjenreisingstiden.
For den kristne kirke har Jesus uttrykkelig avvist forestillingen om at et bestemt sted på jorden skal være Guds bolig; tilbedelse skal ikke skje i Jerusalem eller på Garisim, men «i Ånd og sannhet» (Johannes 4:23.) Samtidig synes sionstanken å ha betydning for den lukanske misjonsteologi, der evangeliet starter sin vandring fra tempelet i Jerusalem og brer seg utover verden (Apostelgjerningene 1:8.) Man kan også si at den romersk-katolske kirken har overført elementer fra denne stedsteologien til byen Roma – på samme måte som israelittene her i Salme 48 overførte sentrumsbetydningen fra Safonfjellet til Jerusalem.