Didius Julianus

Tidlig liv

Julianus ble født i Mediolanum (Milano); enten 30. januar 133 i henhold til Dio Cassius  eller 2. februar 137 i henhold til det generelt upålitelige verket Historia Augusta. Hans foreldre var Quintus Petronius Didius Severus og Aemilia Clara. Hans far kom fra en framtredende familie i Mediolanum og hans mor var fra Nord-Afrika av romersk konsulfamilie. Hans brødre var Didius Proculus og Didius Nummius Albinus.
Didius Julianus ble oppfostret av Domitia Lucilla, mor til den romerske keiseren Marcus Aurelius. Med hennes hjelp ble han fra tidlig alder utnevnt til vigintivirate, et kollegium av underordnede magistrater, noe som var første skritt på veien mot offentlig distinksjon. Han giftet seg med en romersk kvinne ved navn Manlia Scantilla, og en gang rundt 153 fødte hun deres eneste barn, datteren Didia Clara.
I rekkefølge holdt Julianus posisjonene som kvestor  og edil, og deretter, en gang rundt 162, ble navngitt som pretor. Han var nominert til kommandoen av Legio XXII Primigenia i Mogontiacum (i dag Mainz). I 170 ble han praefectus (guvernør) av provinsen Gallia Belgica og tjenestegjorde i fem år. Som belønning for hans dyktighet og tapperhet ved å slå ned et opprør blant kaukere, en germanske stamme ved elven Elben, ble han forfremmet til konsul, sammen med Pertinax, i 175.
Han utmerket seg ytterligere i krigskampanje mot chattere, en annen germansk stamme, styrte Dalmatia og Germania Inferior. Han ble deretter gjort til prefekt med ansvaret for å fordele penger til de fattige i Italia. Han var guvernør av Bithynia og etterfulgte deretter Pertinax som prokonsul av provinsen Africa (dagens Tunisia og deler av Libya).

Valget av keiser

Etter at Pertinax ble myrdet den 28. mars 193 av pretorianergarden, annonserte morderne at keisertronen var til salgs for den som betalte mest for den. Titus Flavius Claudius Sulpicianus, praefectus urbi (urban prefekt) og svigerfar av den drepte keiseren, hadde blitt sendt til militærleiren for å roe ned gemyttene, kom selv med tilbud, I samme tid kom Julianus i all hast, etter å ha blitt forstyrret i et middagsselskap av sin hustru og datter, men fikk ikke tilgang. Han ble stående utenfor porten og med høy stemme konkurrerte han om prisen.
Etter hvert som budrunden fortsatte, rapporterte soldatene til hver av de tevlende om den summen som rivalen hadde kommet med. Den ene av innenfor festningsverket og den andre utenfor ved festningsvollen. Til sist lovte Sulpicianus 20 000 sestercere til hver av soldatene. Julianus fryktet at soldatene ville velge dette, og overbød med 25 000. Soldatene valgte da dette tilbudet, åpnet portene og hyllet ham som cæsar, og utropte ham som keiser. Da det romerske senatet følte seg truet av hæren, aksepterte det dette og erklærte at Julianus var keiser. Både hans hustru og datter mottok begge tittelen augusta (keiserinne).

Som keiser

Etter at han hadde blitt opphøyd til keiser lot Julianus romersk valuta devalueres ved å minske sølvrenheten i denarius fra 87 % til 81,5 % — den faktiske sølvvekten sank fra 2,75 gram til 2,40 gram. Etter at den innledende forvirringen ved den nye keiseren, begynte folket i Roma å murre over den vanære som var blitt påført dem med denne keiseren. Hvor enn Julianus opptrådte i offentligheten ble han møtt med misnøyeytringer, forbannelser og høye rop om «tyveri og fadermord». Folk forsøkte å hindre ham å komme fram til Kapitolhøyden og en del kastet steiner etter ham.
Da ryktene om folkets raseri i Roma spredte seg til andre deler av Romerriket, nektet de tre generalene Pescennius Niger i Syria, Septimius Severus i Pannonia, og Clodius Albinus i Britannia (hver av dem kommanderte tre legioner), hver for seg å anerkjenne den nye keiserens autoritet. Julianus forsøkte å slå tilbake ved å erklære Severus som offentlig fiende ettersom han var den nærmeste av de tre, og således den største trusselen. Sendebud fra senatet ble sendt for å overtale soldatene til å forlate ham. En ny general ble utnevnt for overta hans posisjon, og en centurion ble sendt av sted for å ta livet av Septimius Severus.
Pretorianergarden, som i lang tid ikke hadde vært i direkte krigstjeneste, ble marsjert inn Campus Martius («Marsmarken») i Roma for å bli jevnlig drillet og trent i bygging av festningsverk og feltarbeid. Severus hadde imidlertid, etter å ha sikret seg støtte hos Albinus ved å erklære ham cæsar, begynt å marsjere sine soldater mot Roma og på veien tok han kommandoen over den romerske flåten ved Ravenna. Han beseiret Tullius Crispinus, prefekt over pretorianergarden, som hadde oppdraget å stoppe ham og de sendebud som var blitt sendt omvende hans soldater, gikk over til hans side.
Pretorianergarden, som manglet disiplin og preget av skjørlevnet og latskap, var ikke i stand til å bidra med noen effektiv motstand. For Julianus ble situasjonen desperat og han forsøkte med forhandlinger og tilbød å dele riket med Severus. Severus overså disse forsøkene og fortsatte marsjen mot Roma. Alle steder i Italia underkastet seg ham etter hvert som han avanserte mot hovedstaden.

Død

Til sist feiget pretorianergarden ut. Etter å ha fått forsikringer om at de ikke ville bli straffet, forutsatt at de overga sine kamerater som hadde myrdet Pertinax, grep de lederne av konspirasjonen og rapporterte hva de hadde gjort til Silius Messala, konsulen som var sendt av senatet. Senatet sendt ut en erklæring hvor Severus ble proklamert keiser, belønnet den avdøde Pertinax med guddommelige æresebevisninger, og dømte Julianus til døden. Julianus ble forlatt av alle, unntatt en av prefektene og sin svigersønn Sextus Cornelius Repentinus.
Julianus ble myrdet i keiserpalasset av en soldat den 1. juni 193, den tredje måneden av sitt styre, Severus avskjediget pretorianergarden og fikk henrettet de soldatene som hadde myrdet Pertinax. I henhold til Dio Cassius, som bodde i Roma på denne tiden, var Julianus' siste ord "Men hva galt har jeg gjort? Hvem har jeg drept?"  Hans lik ble utlevert til hans hustru og datter og gravlagt i hans oldefars grav ved den femte milepælen ved Via Labicana.