google/wiki40b huggingface dataset:
Rolf Aamot

Bakgrunn

Aamot ble fra tidlig alder undervist etter Bauhaus prinsipper av sin far Randulf Aamot, som var byggeleder og treskjærer. I 1952 hadde Aamot sin første separatutstilling i Paus Knudsens Galleri i Bergen. I 1953, da han fremdeles studerte ved Statens Håndverks- og Kunstindustriskole i Oslo, ble han etter en konkurranse tildelt et større offentlig oppdrag ved Naturhistorisk Museum ved Universitetet i Oslo. Fra 1957 til 1960 studerte han ved Statens Kunstakademi, blant annet med malerne Aage Storstein og Alexander Schultz, begge sterkt preget av 1920-årenes kombinasjon av abstraksjon og figurasjon. Aamot studerte senere ved Dramatiska institutet i Stockholm.

Elektronisk kunst på TV

Aamots «Evolution» (1966) med musikk av Arne Nordheim ble vist på TV allerede i 1967. Det var første gang TV ble brukt som et selvstendig billedkunstnerisk uttrykksmiddel. Gjennom 1960-, 1970-, og 1980-årene skapte Aamot en rekke verk for fjernsyn. I 1970-årene arbeidet Aamot med elektroniske malerier, malerier datamalt på lerret og digitale fotomalerier.

Videokunst og digitale fotomalerier

Aamot ble på 1960- og -70-tallet en kontroversiell kunstner. Gjennom siste halvdel av 80-årene arbeidet Aamot med computer malerier på lerret, digitale fotomalerier, og grafikk. Han har fortsatt å arbeide med film og video som kunstnerisk uttrykksmiddel, ofte i samarbeid med billedkunstneren og komponisten Bjørg Lødøen og fotograf, danser og koreograf Kristin Linder.
Dajti-ekspressen

Dajti-ekspressen (albansk: (Kompleksi) Dajti ekspres) er en taubane i Albania som går fra den østlige delen av Tirana til Dajti nasjonalpark på Dajti-fjellet. Taubanen sto ferdig i 2005 og ble innviet 28. juli samme år. Den har tretti monokabel-gondoler som hver har en kapasitet på åtte personer. Gondolene trafikkerer en strekning på 4 354 meter på femten minutter.
Chapeau claque

Chapeau claque er en type klassisk flosshatt som kan slås sammen og opp ved hjelp av en fjærmekanisme. Når hattepullen presses sammen tar hatten mindre plass ved transport og oppbevaring.

Historikk

Aller sist på 1700-tallet ble de populære trekanthattene i europeisk mannsmote gradvis erstattet av høye, sylinderformede hatter trukket med svart silke (sateng). Flosshattene har litt uklar opprinnelse, men kan være en relansering og videreutvikling av de høye, stive capotain-hattene og andre gamle modeller av filt som var blitt «forvist» til Amerika sammen med puritanere og kvekere på 1600-tallet, men som kom tilbake i europeisk mote i videreutviklede varianter i tida etter den franske revolusjonen. Uansett ble sylindermodellen, med mindre formvariasjoner, standard hodeplagg for alle velkledde herrer til inn på 1900-tallet, sammen med mykere filthatter og forskjellige slags luer til hverdagsligere bruk. I siste halvdel av 1800-tallet kom også stive, runde bowlerhatter.
En sammenleggbar flosshattvariant ble patentert i England allerede i 1812. Forbedrede mekanismer ble imidlertid utviklet av Gabriel Gibus i Paris fra 1834 til 1870-tallet, og Gibus-familiens praktiske variant, som populært ble kalt chapeau claque, kom for alvor på 1840-tallet. Slike klapphatter ble laget av atlask eller liknende spent over et sammenfellbart stativ av metalltråder.
Tidligere ble betegnelsen chapeau bras («armhatt») brukt om trekantede hatter som ble båret under armen for ikke å bringe den forseggjorte 1700-tallsfrisyren i uorden, og seinere også om store snutehatter som kunne presses sammen ganske flatt. Slik bruk kan ha inspirert hattemakerne å også utvikle høye sylinderhatter som kunne trykkes sammen og rettes ut, og brukes både som staselig hodebekledning og praktisk armhatt, for eksempel i folkemengder innendørs.

Navn

Kallenavnet chapeau claque er satt sammen av det franske chapeau, som betyr «hatt», og claque, «klapp» eller «klikk»; chapeau claque er altså en klapphatt som smeller med et «klikk» når en slår den opp (med et lite dytt). Ordet uttales omtrent sjapåklakk på norsk. Hatten kan på fransk også kalles chapeau Gibus, chapeau mécanique, chapeu à claque og bare claque. I Norden skal sammenleggbar flosshatt også ha blitt kalt chapeau bras, «armhatt», et navn som tidligere først og fremst ble brukt om en type trekanthatter. Forøvrig ble «Gibus» og «mekanisk hatt» også brukt i dansk.
På engelsk kalles modellen gjerne collapsible top-hat, gibus eller ofte opera hat fordi sammenleggbare flosshatter passet særlig til folksomme operahus og overfylte garderober.
Pendjari nasjonalpark

Naturtyper

Parken, som omfatter 2755 kvadratkilometer, har sitt navn etter Pendjarielva, og er kjent for sitt dyreliv. Her finnes elefanter, berberløve, flodhester, bøffel og forskjellige antiloper. Parken er også kjent for rikt fugleliv.
Bergene i området er tynt skogkledd med Burkea africana, Detarium microcarpum, Lannea acida, Sterculia setigera og Combretum ghasalense. På toppene finnes rikere jordsmonn, og her finner man et større utvalg av plantearter som Isoberlinia doka og Afzelia africana. Langs Pendjarielva finnes galleriskog, og parken har flere ulike typer savanne.
En av de sjeldneste pattedyrene som fremdeles finnes i Pendjari, er nordvestafrikansk gepard (Acinonyx jubatus hecki). Men katten er veldig sjelden nå selv i nasjonalparken. Det var kanskje bare 5-13 individer igjen i nasjonalparken, inkludert nærliggende W nasjonalpark, i 2007. Løvebestanden i Pendjari og tilstøtende W nasjonalpark er på om lag 100 dyr, og er muligens den største i hele vest-eller Sentral-Afrika. Påfallende er det at hannløvene i Pendjari har liten eller ingen manke.
Video Killed the Radio Star

«Video Killed The Radio Star» er en sang skrevet av Trevor Horn, Geoff Downes og Bruce Woolley. Den ble først utgitt på Woolleys album English Garden i 1978, og så senere av gruppen The Buggles på albumet The Age of Plastic.
Kulturkontakt Nord

Kulturkontakt Nord er en av Nordisk ministerråds institusjoner og ble opprettet i 2012. Kulturkontakt Nord har som hovedoppgaver å øke interessen for Norden og nordisk samarbeid i Finland, og å administrere to nordiske støtteordninger: Kultur- og kunstprogrammet og Nordisk-baltisk mobilitetsprogram for kultur. Organisasjonen er også et kontaktpunkt for nordisk kulturelt samarbeid og for informasjon om dette samarbeidet i Norden.
Organisasjonen ble til den 1. januar 2012 gjennom en sammenslåing av Nordens Institut i Finland (Nifin) og det tidligere Kulturkontakt Nord. Sammenslåingen ble gjennomført slik at det tidligere Kulturkontakt Nord ble overført til Nifin, som skiftet navn til Kulturkontakt Nord. Virksomheten til begge institusjonene fortsettes uavbrutt under en felles paraply.
Organisasjonen har som mål å spre kunnskap om, og interesse for Norden i Finland innen flere forskjellige områder, og å være et samlingspunkt for nordisk kultursamarbeid og informasjon om dette samarbeidet i Norden. Organisasjonen har Finland med det øvrige Norden med nærområder som arbeidsfelt.
Nico

Karriere i musikk

I 1965 spilte Nico inn sin første singel, «I'm Not Sayin» på Andrew Loof Oldhams plateselskap Immediate. I New York ble hun kjent med Andy Warhol, og hun fikk en rolle i hans film The Chelsea Girls. Gjennom Warhol fikk hun også kontakt med bandet The Velvet Underground, og dets debutalbum The Velvet Underground and Nico fra 1967 bærer preg av Nicos karakteristiske dype alt-stemme og tyske aksent. Under samarbeidet med Velvet Underground, hvor hun aldri var offisielt medlem, fikk hun også kontakt med John Cale, som sammen med Lou Reed utgjorde stambesetningen. Cale fikk betydelig innflytelse på hennes karriere. Begge forlot bandet i 1968, og Cale produserte hennes debutalbum Chelsea Girl, som ble innspilt i 1967 og inneholdt låter av blant annet Bob Dylan, Tim Hardin, Lou Reed, Jackson Browne og John Cale selv. Cale fortsatte som produsent på LP-en The Marble Index året etter, hvor Nico fjernet seg fra den mer romantiske pop-stemningen i det første albumet. Også Desertshore og The End ble produsert av Cale.
Under innflytelse av frontfiguren Jim Morrison i Doors, som bidro til sangmaterialet hennes ble Nicos musikk stadig mindre konvensjonell, men samtidig ble den kommersielle suksessen også mindre. Hun spilte blant annet et indisk tråorgel. «Det er et kunstprodukt. Man kan ikke pakke inn selvmord,» var Cales kommentar til The Marble Index' mangel på kommersiell suksess.
I 1974 utkom albumet The End... som har tittel etter den dystre versjonen av Morrisons låt som innleder det. Heller ikke denne LP-en fikk større kommersiell suksess. Ikke desto mindre har Nico fått en betydelig innflytelse på ettertiden, også fordi en rekke kjente gjestemusikere, som Brian Eno og Phil Manzanera fra Roxy Music opptrådte på albumene hennes. Denne innflytelsen er merkbar blant annet i goth-kulturen og -musikken.

Karriere som modell

Nico ble først kjent som modell for ulike internasjonale publikasjoner. Som ung jente flyttet hun til Paris hvor hun traff den kjente fotografen Tobias som gav henne kallenavnet Nico etter sin tidligere venn, filmskaperen Nico Papatakis. Nico arbeidet for magasinene Vogue, Tempo, Vie Nuove, Mascotte Spettacolo, Camera, ELLE og andre motemagasiner som eksisterte på slutten av 1950-tallet.

Dødsfall

19. juli 1988 ble hun skadet på en sykkeltur mens hun var på ferie på Ibiza. Hun fikk et slag mot hodet og ble tatt til sykehus hvor de konstaterte kraftig hjerneblødning, og hun døde samme dag.
Arbeidsgiveravgift

Arbeidsgiveravgift er en skatt som arbeidsgivere i både privat og offentlig sektor er pålagt til å betale som et prosentuelt påslag på lønnskostnader. For de fleste norske virksomheter er avgiftssatsen 14,1 %. Arbeidsgiveravgiften i Norge skal bidra til å finansiere folketrygdens utgifter til for eksempel pensjon, sykepenger, arbeidsledighetstrygd mv. Den norske arbeidsgiveravgiften er regionalt differensiert, slik at avgiftssatsen avhenger av hvor bedriften er lokalisert. 
Arbeidsgiveren skal betale arbeidsgiveravgift av lønn og annen godtgjørelse for arbeid og oppdrag i og utenfor tjenesteforhold som han plikter å innberette. Arbeidsgiveravgiften fastsettes i prosent av det beløp som skal innberettes for vedkommende år. Det skal ikke betales arbeidsgiveravgift når arbeidet eller oppdraget er utført som ledd i selvstendig næringsvirksomhet.
Hjemmel for å kreve inn arbeidsgiveravgift er gitt i folketrygdloven § 23-2.
All Hallows-by-the-Tower

All Hallows-by-the-Tower er en kirke i London. Den ligger i Byward Street og er en av de eldste kirker i byen, grunnlagt i 675 av abbediet Barkning. Av den grunn kalles den ofte All Hallows Barking.
Joseph Sonnleithner

Liv

Sonnleithner var sønn av Christoph Sonnleithner, bror av Ignaz von Sonnleithner og onkel til Franz Grillparzer og Leopold von Sonnleithner. Han var gift med Wilhelmine Mariboe, som tilhørte en jødisk familie fra København. Datteren Hedwig Sonnleithner var gift med sin fetter, den norske juristen Wilhelm Adelsten Maribo.
Fra 1804 til 1814 var Sonnleithner sekretær ved hoffteateret i Wien. Han skrev en rekke libretti, blant annet til Beethovens Fidelio, Faniska av Luigi Cherubini og Agnes Sorel av Adalbert Gyrowetz. Sonnleithner var medgrunnlegger av Gesellschaft der Musikfreunde i Wien og en av de tidligste innsamlerne av folkemelodier i Østerrike. Han knyttet et nært vennskap med Franz Schubert og sin nevø Grillparzer, og var Beethovens venn og advokat.
Gruppe B

Gruppe B er et regelverk for løpsbiler i rally, regulert av FIA. Gruppe B ble introdusert av FIA i 1982, som en erstatter for Gruppe 4 og Gruppe 5-biler.
Gruppe A besto av produksjonsbiler, og var begrenset både med tanke på effekt, vekt, tillatt teknologi og totalkostnad. Basismodellen måtte være masseprodusert (5 000 enheter i året), og måtte ha fire seter. Regelverket i Gruppe A var designet slik for å sikre et stort antall privateide førere i løpene.
I motsetning til Gruppe A hadde Gruppe B få restriksjoner på teknologi, design og antallet biler som måtte produseres (homologering) for å få delta (kun 200). Minstevekten var lav, høyteknologiske materialer var tillatt, og det var ingen begrensning på turbotrykk, noe som betød at det heller ikke var noen begrensning på effekt. Klassen var ment for bilprodusenter, og var derfor designet slik at man kunne konkurrere uten å ha en eksisterende produksjonsmodell som basis for løpsbilen.
Til å begynne med hadde Gruppe B stor suksess, mange bilprodusenter deltok i Verdensmesterskapet i rally, og tilskuertallene økte. Dessverre økte kostnadene for å delta i raskt tempo, og samtidig økte effekten i bilene, noe som bidro til en rekke fatale ulykker. Som en konsekvens av dette ble Gruppe B droppet etter 1986-sesongen, og Gruppe A-regelverket ble gjeldende for alle biler frem til starten av World Rally-bilene i 1997.
I de påfølgende årene fant Gruppe B sin nisje i det europeiske rallycross-mesterskapet, og biler som MG Metro 6R4 og Ford RS200 konkurrerte helt frem til 1992. Fra og med 1993 erstattet FIA Gruppe B-modellene med prototyper som måtte være basert på eksisterende Gruppe A-biler, men regelverket var fortsatt basert på Gruppe B-regelverket, med lav vekt, firehjulstrekk, høyt turbotrykk og stor effekt som viktige stikkord.
Albert Sagen

Liv

Han var sønn av den kjente læreren i Bergen, Lyder Sagen. Etter å ha gått ut av Bergen katedralskole i 1833 ble han cand. theol. i 1838 og var deretter lærer i Bergen. Her opprettet han en pikeskole som han drev i tolv år. Dessuten bidro han til å opprette Bergens Stiftstidende, hvor han var en av redaktørene, og senere Bergenske Blade, hvor han var redaktør sammen med C. R. Hansson, Ole Bøgh og Carl Platou.
I 1850 ble han utnevnt til residerende kapellan ved Kristiansand domkirke. I 1870 ble han sogneprest i Hetland utenfor Stavanger, hvor han fra 1871 også var prost i Stavanger prosti. Han gikk av med pensjon i 1894 og flyttet tilbake til Bergen.
Sagen var som prest i flere år formann i styret i Det norske misjonsselskap.
Rørbro

Rørbro, også kalt flytetunnel, er en tubekonstruksjon i stål eller betong som er tenkt senket ned under vannflaten. Konstruksjonen skal flyte i vannet og holdes oppe av oppdriften. Rørbroa er tenkt plassert 20 til 50 meter under vannoverflaten – dypt nok til ikke å forstyrre skipstrafikk, og samtidig grunt nok til å unngå for høyt trykk. Rørbroer kan stabiliseres ved å ankre dem opp i havbunnen, eller med pongtonger på overflaten. Teknologien er fremdeles ikke prøvd ut, og per 2017 er det fremdeles ikke bygget noen rørbroer. Det er flere planer om å bygge rørbroer, blant annet på Ferjefri E39.

Bruk

Rørbroer gjør det mulig å føre veier og jernbaner over brede og dype sund og fjorder, der andre løsninger ikke er teknisk gjennomførbare. Noen eksempler er kryssingen av E39 over Sognefjorden og Bjørnafjorden. Disse fjordene er så dype og brede at en undersjøisk tunnel eller en tradisjonell bro ikke er aktuelle løsninger. Statens vegvesen vurderer nå rørbruer som en mulighet for å føre stamveien over fjordene.
På engelsk kalles rørbroer gjerne for flytetunneler eller Arkimedes-bruer, etter Arkimedes' lov.
Scaeva selenitica

Utseende

Scaeva selenitica er en ganske stor blomsterflue (12-16 mm). Den ligner på Scaeva pyrastri men skiller seg på at bakkroppens flekker er større og gule. Den har glissen, fin lys hårbekledning. Brystpartiet har lengst hårbekledning og er skinnende svart. Brystets sider er lysere. Scutellum er skittent gul-grønt eller mer mørkere farget. Bakkroppen er mørkt svart med kommaformede gul-hvite flekker. Beina er lyse, brun-gule på midten, mens lår (femora) og føtter (tarsi) er mørker, nesten svarte. Vingene er klare og gjennomskinnelige.
Hodet er virker stort og ansiktet er lyst gul-hvitt farget, toppen av hodet er skinnende svart med tre punktøyne. Partiet rundt antennene er oppsvulmet særlig hos hannene. Det er to store, hårete fasettøyne. Hos hannene møtes øynene på toppen av hodet, mens det hos hunnene er en tynn pannestripe mellom fasettøynene.

Levevis

Arten finnes i skog, eng og hager. Ofte setter den seg på en trestamme eller i vegetasjonen, i solen. Artene er kjent for å fly over store strekninger, men kan trolig også greie å overvintre i Norden i alle fall i milde vintre. Voksne fluer kan påtreffes i april-oktober.
Larvene lever av bladlus.

Utbredelse

Arten er utbredt over det meste av Europa og videre østover til Bajkalsjøen.
Voldtektsdop

«Voldtektsdop» er en medieskapt betegnelse oversatt fra det engelske «Date rape drug» og omfatter stoffer som blir blandet ut i en drink for å gjøre et offer bevisstløst eller medgjørlig og enkelt istand til å bli voldtatt eller utsatt for annet seksuelt overgrep ved kanskje å utvide effekten av en alkoholholdig drink som oftest er ukjent for personen som drikker den. Stoffet kan også anvendes for å muliggjøre ran av offeret.
Når det gjelder seksuelle overgrep, vil offerets nedsatte evne til å si «nei» innebære at angrepet juridisk er å anse som voldtekt.

Virkinger

De sedative virkningene av flunitrazepam begynner å vise seg om lag 15-20 minutter etter at stoffet er inntatt. Virkningene varer typisk fra fire til seks timer etter inntak av stoffet, men i noen tilfeller er det rapportert at virkningen vedvarte 12 timer eller mer.  Nyhetsoppslag har avdekket at forskere nå kan registrere flunitrazepam og beslektede forbindelser i urinen minst 5 dager etter inntak av en enkelt dose og opptil en måned i hår.
Forgiftninger med GHB og tilsvarende stoffer fører til raskt innsettende dypt koma. Det er av avgjørende betydning at det i enhver etterforskning der det mistenkes at slike stoffer er brukt, umiddelbart tas blodprøve da det å vente for lenge vil kunne gi et falskt negativt prøvesvar.
Forsøk utfra symptomene å fastslå om voldtektsdop er brukt kan imidlertid gi falske positive prøvesvar. Da media i 2003 rapporterte om en epidemi av slik doping av drinker i Perth i Vest-Australia ble det tatt blodprøve av 44 kvinner som mente de hadde blitt utsatt for preparerte drinker. West Australian Chemistry Centre  testet blodprøvene og den eneste fremmedsubstansen som ble funnet i ofrenes blod, var høye alkoholverdier. Politiet sa at blodalkoholnivået hos de fleste av disse personene var betydelig høyere enn hva de selv hadde forventet. Dette er uvesentlig når det gjelder spørsmålet om angrepet var voldtekt eller ei. Den juridiske definisjonen på voldtekt i land som USA dekker også manglende samtykke når offeret ikke er i stand til å si «nei» til samleie på grunn av virkningene av stoffer eller alkohol. I store mengder har alkohol samme effekt som «voldtektsdop» og fører til bevisstløshet og hukommelsestap. 
Selvtesting i løpet av sekunder er mulig for GHB, ketamin og benzodiazepin slik som flunitrazepam, med kommersielt tilgjengelige produkter som «The Drink Detective.»
Enkelte ganger viser det seg at ofrene har drukket for mye og insisterer på at de ble dopet når faktum er at de overvurderte egen toleranse overfor alkohol. En undersøkelse i Storbritannia viste at bare 2% av 1014 voldtektsofre hadde fått sedativer tilsatt i drikkevarer.
Papyrus

Papyrus er en tidlig form av papir lagd fra margen av papyrusplanten, Cyperus papyrus. Papyrus (flertall papyrer) er også betegnelsen på manuskripter skrevet på et slikt materiale.
Papyrusplanten vokser vanligvis til 2-3 meters høyde, men kan vokse til å bli 5 meter høy, og Nilen i Egypt var en gang rik på denne planten. Papyrus er først kjent å ha blitt brukt  som skrivemateriale i oldtidens Egypt for omkring 6000 år siden, men er også blitt brukt i store deler middelhavsområdet samt indre deler av Europa og Sørvest-Asia.

Etymologi

Ordet papyrus kommer fra gresk papyros (πάπυρος). Gresk har også et annet ord for papyrus, nemlig βύβλος (byblos). Den greske forfatteren Theophrastus, som levde i det fjerde århundre før Kristus, brukte ordet papyros når planten ble brukt til mat, mens ordet byblos beskrev plantens bruk utenom matlaging, deriblant som skrivebunn. Vi finner også igjen ordet byblos i for eksempel bibliotek, bibel og bibliografi. Ordet papir stammer også fra papyros.
Noen steder angis det at egypterne refererte til papyrus som pa-per-aa ("det som kommer fra farao"). Det finnes imidlertid ingen kjente tekster som bruker denne betegnelsen. På det egyptiske språket var papyrus kjent som wadj, tjufy og djet.

Å lage papyrus

Et ark papyrus er laget av margen i stammen av papyrusplanten. Det ytre laget av stammen strippes vekk, og den indre margen, som er nokså klissete og fiberrik, kuttes på langs til tynne striper som er ca. 40 cm lange. Disse stripene plasseres ved siden av hverandre på en hard overflate og med en viss overlapp. Stripene hamres så sammen, slik at det blir ett enkelt ark. Arket tørkes under trykk. Etter tørking poleres arket med et rundt objekt, muligens stein.
For å lage en lang papyrusrull satte man sammen flere slike ark. Arkene ble plassert slik at de horisontale fibrene lå parallelt med lengden på rullen på den ene siden (recto) mens de vertikale fibrene var på den andre siden (verso).
Papyrus er stabilt i et varmt klima som i Egypt, siden det er laget av cellulose, som nesten ikke råtner. Det kan imidlertid angripes av mugg hvis det lagres fuktig, noe som etterhvert ødelegger papyrusen. Slik ser det ut til at papyrus bare har vart noen tiår i Europa, og en 200 år gammel papyrusrull ble sett på som noe utenom det vanlige.
Det gjør imidlertid at det fremdeles kan finnes gamle papyrusruller i Egypt, for eksempel i Nag Hammadi-skriftene som ble oppdaget i 1945.
I de første århundrene før og etter Kristus fikk papyrus konkurranse fra en ny form for skrivebunn; nemlig pergament, som lages av dyrehud. I løpet av ca. 800 e.Kr. hadde bruken av pergament utkonkurrert papyrus på de fleste områder utenfor Egypt, og den siste kjente sikre bruken av papyrus er fra 1087.
Thor Heyerdahl brukte papyrus da han konstruerte «Ra» i 1969.
Melitopol

Historie

I middelalderen var det en liten aul kalt Kyzyl-Yar der den moderne Melitopol ble grunnlagt. I juli 1769 bygde russiske kommandanter en redutt. I 1784 ønsket Katarina II å opprette en provins i landområdet som hun hadde vunnet tilbale og det ble grunnlagt en by det samme året nær redutten ved Molotsjna. I 1816 fikk bosetninger status som sloboda og het Novoalekandrovka. I 1842 fikk den bystatus.
HTMS «Pattani»

Historie

HTMS «Pattani» og søsterskipet HTMS «Naratiwat» ble bygget ved Hudong-Zhonghua-verftet i Shanghai av selskapet China State Shipbuilding Corporation, etter en avtale fra 2002. HTMS «Pattani» ble sjøsatt i 2004 og levert til den thailandske marinen den 16. desember 2005. 
Den 10. september 2010 forlot HTMS «Pattani» og støtteskipet HTMS «Similan» marinebasen i Sattahip med i alt 351 sjømenn og en gruppe på 20 spesialsoldater for å ta del i den internasjonale operasjonen for bekjempelse av piratvirksomheten i Adenbukta. Oppdraget markerte første gang Thailand hadde sendt forsvarsstyrker utenlands for å verne sine egne interesser. HTMS «Pattani» og HTMS «Similan» var en del av den multinasjonale enheten Combined Task Force 151 (CTF-151) som hadde som oppgave å bekjempe pirataktiviteten utenfor Somalia, og begge skipene forhindret pirathandlinger i to separate hendelser den 23. oktober 2010. Etter å ha gjennomført et 137 dager langt tokt vendte begge skipene tilbake til Thailand den 20. januar 2011. 
HTMS «Pattani» og et thailandsk AgustaWestland Super Lynx 300-helikopter ble den 9. mars 2014 satt inn i søket etter Malaysia Airlines Flight 370, som forsvant mens det var på vei fra Kuala Lumpur til Beijing.