Høgnorsk

Høgnorsk er den vanlige benevnelsen på en uoffisiell og i dag lite brukt form for nynorsk. Til grunn for den høgnorske språkretningen ligger et ønske om å bevare det nynorske skriftspråket som et selvstendig språk, fritt for en sterk påvirkning fra bokmål. Denne målformen er således en ubrutt tradisjon etter det første nynorske skriftspråket (landsmål) slik det ble bygd opp av Ivar Aasen og senere brukt av klassiske nynorskforfattere som Aasmund Olavsson Vinje, Arne Garborg, Olav Nygard og Olav H. Hauge.
På 1900-tallet ble det ført en statlig politikk som hadde til mål å føre landsmål og riksmål, senere nynorsk og bokmål, sammen til et samnorsk språk «på norsk folkemåls grunn». Offisiell nynorsk ble derfor styrt bort fra Ivar Aasens systematiske normering og i retning av såkalte folkemålsformer, først med rettskrivningsreformen i 1917 og deretter med rettskrivningsreformen i 1938. Rettskrivningsreformene i 1917 og 1938 hadde til formål å tilnærme nynorsken til bokmål og østlandsk talemål. Disse reformene innebar således et brudd med den tradisjonelle, typeformbaserte nynorsknormeringen som Ivar Aasen la grunnlaget for. Høgnorsk kan sies å være fundert på etymologiske prinsipp, og ikke på ortofone prinsipp, slik som de gis i rettskrivningsreformen av 1917.
Med 1938-rettskrivningen ble en rekke tradisjonelle nynorskformer forbudt eller redusert til «sideformer». Mest dramatisk var trolig forbudet mot det såkalte i-målet som skilte mellom sterke og svake hunkjønnsord (For eksempel «ei gryta», «gryta», «grytor», «grytone», «ei sak», «saki», «saker», «sakene», mot offisiell nynorsk «ei gryte», «gryta», «gryter», «grytene», «ei sak», «saka», «saker», «sakene»). Høgnorskmannen Gustav Indrebø karakteriserte derfor 1938-reformen mer som et «målbrigde» enn som en reform.
Et annet sentralt prinsipp i høgnorsken er det såkalte morfologiske entydighetsprinsippet eller sammenhengsloven. Rent konkret sier denne loven at når et ord skal bøyes, skal roten av ordet gå igjen i alle bøyningsformene. For eksempel heter det «å segja – segjer – sagde – hev sagt» der det i såkalt moderne nynorsk heter å «å seia – seier – sa – har sagt». På denne måten får man sammenheng i bøyningen, og dessuten med andre ord som er utledet fra samme ord, som «segn» og «soge». Et annet kjent eksempel som illustrerer prinsippene i normeringen er bruken av g i ordet «ei gjenta», mot offisiell nynorsk «ei jente». Forklaringen her er at ordet gjente opprinnelig er utledet fra ordet «gant» (moro), og følgelig blir uttalt med en [dʑ]-lyd og ikke [j] i enkelte dialekter.
Kritikere av høgnorsksynet hevder ofte at høgnorsken er altfor fjern fra vanlig talemål til å kunne slå gjennom som et fullverdig skriftspråk. Høgnorskfolket på sin side hevder at det er Aasen-normalens typeformprinsipper som er best egnet til å avspeile det store mangfoldet av dialektvarianter som finnes i norsk talemål. Etter deres syn har tilnærmingen til såkalt folkemål i realiteten vært en selektiv tilnærming mot bestemte dialekter og dermed gjort nynorsken mindre samlende. Mens målfolk flest har samlet seg bak parolen om «Snakk dialekt, skriv nynorsk», har ledende høgnorskfolk dessuten tatt til ord for at nynorsk på samme måten som bokmål må etableres med et eget normaltalemål og dermed bli normdannende.
Siden den høgnorske nynorsken er basert på Aasen-normalen, assosieres den ofte med Vestlandet og Telemark av utenforstående. Det er vanskelig å si noe sikkert om hvor mange som faktisk bruker høgnorsk til vanlig eller om høgnorskbrukere skiller seg fra andre nynorskbrukere med hensyn til for eksempel kjønn, alder, utdanning etc.