Vangelis

Historie

Vangelis' karriere er preget av en enorm produktivitet, og for enkelhetens skyld er reklame- og teateroppsetningsmusikk ikke inkludert. Vekten ligger her på Vangelis' album.

Tidlig karriere

Evangelos Papathanassiou begynte allerede som svært ung å spille og komponere, og som seksåring fikk han opplæring i en musikkskole. Han lærte seg aldri noter, og spilte etter hukommelse mens han latet som om han spilte notene lærerne ba ham spille.
Som 14-åring fikk Papthanassiou et elektrisk orgel, og hans fascinasjon for elektronisk musikk startet der. Han ble med i den første store greske pop-bandet Forminx. Musikken var typisk for moderne musikk på sekstitallet. Det var under Forminx at Papathanassiou skaffet seg artistnavnet «Vangelis». Da Hellas' regjering ble styrtet i et militærkupp, forsvant Papathanassiou til Paris der han dannet bandet Aphrodite's Child med Demis Roussos og Loukas Sideras i 1968. Bandet var langt mer i retningen progressiv rock, og bandet fikk en stor hit med «Rain and tears», en omarbeidet versjon av Pachelbels Kanon i D-moll. Gruppen ga ut til sammen tre album, og opptrådte live i mesteparten av Europa, om enn uten Vangelis, som ble igjen for å skrive filmmusikk til flimen «Sex Power». Etter deres dobbelt-LP «666» ble bandet oppløst. Vangelis valgte å satse på en solo-karriere og å bli filmmusikk-komponist.

Soloartist (1972–1979)

Vangelis hadde med «Sex Power» allerede noen erfaring som soloartist, men han var ikke fremmed for å samarbeide med andre. I 1971 ble noen jam sessions med ham og franske jazzmusikere tatt opp, og disse ble gitt ut under navnene «Hypothesis» og «The Dragon» (i Tyskland slått sammen som «Portrait»), uten artistenes godkjennelse. Vangelis fikk stoppet platene. Året etter ga Vangelis ut Fais Que Ton Reve Soit Plus Long Que La Nuit («Sørg for at drømmene dine varer lenger enn natten»), inspirert av studentopptøyene i Paris i mai 1968. Albumet har to femten minutter lange spor, og ble bare gitt ut i Hellas og Frankrike.
Det første kommersielle albumet Vangelis ga ut var Earth, i 1973. Albumet har en til Vangelis å være relativt kontemporær pop/rock-åpning med sangen «Come on», om enn tittelen er den eneste lyrikken i hele sangen. Albumet er sterkt progressivt, og har klare New Age-hentydninger. Samme år ble filmmusikken til en naturfilmserie Vangelis hadde komponert musikk til i 1970, gitt ut med navnet L'Acopalypse des animaux («Dyrenes apokalypse»), gitt ut. Dette albumet gjorde Jon Anderson oppmerksom på Vangelis, og Vangelis ble vurdert som ny keyboard-spiller etter at Rick Wakeman trakk seg. Vangelis ble med en stund, men takket så høflig nei. I stedet begynte han å samarbeide med Anderson i et prosjekt som ble hetende Jon & Vangelis.
I 1975 ga Vangelis ut albumet Heaven and Hell, et album som besto av to hoveddeler. Albumet gjorde stor suksess delvis fordi et av sporene ble brukt i TV-serien Cosmos. Albumet nådde en 31.-plass på den engelske albumlisten i januar 1976. Albumet regnes blant de første og mest banebrytende albumene innen new age musikk og elektronisk musikk. Den inneholdt også sporet «So Long Ago, So Clear» med Jon Anderson på vokal, det første utgitte samarbeidet mellom de to. Vangelis ga ut flere album på 1970-tallet, både studioalbum og filmmusikk. Vangelis samarbeidet i 1979 for tredje gang med regissør Frédéric Rossif, regissøren som lagde dokumentarfilmene som L'Apocalypse des animaux er basert på. Albumet som ble resultatet av samarbeidet, Opera Sauvage, ble svært populært, og ga Vangelis oppmerksomhet både direkte og indirekte (et av sporene ble brukt til reklame, et annet dukket opp i Brennpunkt Djakarta).

Kommersielt gjennombrudd som filmmusiker (1980–1992)

I 1980 kom  albumet Short Stories ut. Det var det første hele albumet med Jon & Vangelis. Albumet ble populært i Storbritannia, men hadde ingen suksess i USA. Samme år ga Vangelis ut albumet See You Later, et album som var et sterkt brudd med den melodiøse stilen Vangelis stort sett hadde holdt seg til tidligere (unntaket er den høyst eksperimentelle Beauborg). Vangelis ble imidlertid verdensberømt i 1981, da han var med på filmmusikken til Ildvognene, og sporet «Titles», som på folkemunne bare kalles «Chariots of Fire» etter originaltittelen, er blant de mest kjente spor innen filmmusikk. På tross av at musikken til Vangelis er sterkt forskjellig fra den mer klassiske musikken til resten av sporet, ble den en svært stor suksess, og kom på toppen av Billboard-listen i USA. Sporet er også brukt uendelige ganger, for det meste i komisk øyemed, og ofte for å symbolisere et kappløp i sakte film.
Samme år ga Jon & Vangelis ut The Friends of Mr. Cairo, et album dedikert til eldre filmer fra 30- og 40-tallet. Tittelen spiller på Malteserfalken og Peter Lorres karakter i den, mens det også refereres til James Cagney og The Thief of Bagdad. Albumet fikk to hits, «I'll Find my Way Home» og «State of Independence», den sistnevnte ble en større hit med Donna Summer.
Etter suksessen med Ildvognene fikk Vangelis et nytt oppdrag, filmmusikken til den dystopiske filmen Blade Runner. Filmmusikken spilte en stor rolle i å underbygge det dystre og håpløse i en by der det organiske liv var i mangelvare. Filmmusikken ble populær, men Vangelis nektet for at hans materiale skulle utgis. Albumet kom først ut i 1994. Vangelis fortsatte imidlertid med filmmusikk i 1982 (Missing - Savnet), 1983 (Nankyoku Monogatari, ellers kjent under den engelske tittelen «Antartica») og 1984 (Mytteriet på Bounty). Antartica ble utgitt som et eget album, mens musikken til de to andre kun er å finne på samlealbumet Themes (1989). 
Samtidig som dette utviklet også Vangelis seg som musiker, og han ga ut tre album som i utgangspunktet ikke er nært tilknyttet, men som ofte sees på som en trilogi; Soil Festivities (1984), Mask (1985) og Invisible Connections (1985). De tre albumene er svært forskjellige. Soil Festivities er et musikalsk album skrevet til naturen på insekts- og mikronivå. Musikken er forholdsvis minimalistisk arrangert, om enn klart synthbasert. Mask, på sin side, er tyngre, og bruker kor og orkester. De to regnes, sammen med Heaven and Hell, blant Vangelis store klassiske verk. Mask var Vangelis' siste album for Polydor Records. Invisible Connections ble gitt ut på hovedselskapet Deutsche Grammophon, og er blant svært få album som ikke regnes som klassiske som er gitt ut på det selskapet. Musikken er elektronisk, avant-garde og vanskelig tilgjengelig, med uklare rytmer og uklar melodi.
Etter de tre tyngre albumene, samarbeidet Vangelis med operasangerinnen Irene Papas med greske påskesanger på albumet Rhapsodies og Milva. Med sistnevnte var det bare en single, men med Papas var dette tredje gang de samarbeidet, etter at hun hadde sunget den vågale «Infinite» på Aphrodite's Child-albumet 666 (der hun simulerte enten hysteri eller orgasme mens hun sa «I was, I am, I am to come») i 1970 og Vangelis og Papas ga ut albumet Odes i 1979. 
Vangelis ble mer tilgjengelig i siste halvdel av 1980-tallet. Han ga ut Direct i 1988, et album som var både melodiøst og mer typisk synth. Albumet hadde også korte spor som var uavhengige av hverandre. Han fulgte opp med The City i 1990. Mens The City var mer et konseptalbum, hadde den også trekk som minte om Direct i det at det besto av korte spor og at musikken var langt mer tilgjengelig enn tidligere spor. I 1991 ga Jon & Vangelis deres (per februar 2012) siste samarbeidsalbum, Page of Life. 
Året etter hadde Vangelis sitt neste store filmmusikkprosjekt da han skulle skrive filmmusikken til Ridley Scotts 1492: Erobringen av Paradis. Scott og Vangelis hadde samarbeidet tidligere med Blade Runner, og de tok opp samarbeidet her også. Filmen ble aldri en større suksess. Imidlertid brukte den populære tyske bokseren Henry Maske tittelsporet «Conquest of Paradise» mye, og det økte populariteten til filmmusikken. Det ble en hit i flere land, og ble ofte brukt som bakgunn til grandiose situasjoner.  Sporet er det nærmeste Vangelis var populariteten til «Chariots of Fire».

Senere tid (1993–)

Vangelis har siden levert flere album, både studioalbum og filmmusikk. Muligens inspirert av suksessen med 1492, har Vangelis holdt seg til storartet musikk med kor og gjerne orkester i tillegg til synth.
Det første albumet etter «1492» var en gjeninnspilling av «Blade Runner». Deretter fulgte Voices. At Voices kom kort tid etter «1492: Conquest of Paradise» var merkbart allerede på de første sporene, der det begynte markant og gikk ned til en mer forsiktig stil etter førstesporet. Voices hadde også gjesteopptredener av tre sangere, noe som var uvanlig for Vangelis. Vangelis hadde riktignok samarbeidet med sangere før, for eksempel Irene Papas og Jon Anderson, men her var artistene med kun på enkelte sanger. De tre artistene var Stina Nordenstam, Caroline Lavelle og Paul Young. 
Vangelis fulgte i 1996 opp med Oceanic, som var mindre pompøs og mer sammenhengende. Den mer lett tilgjengelige musikken var mindre populær blant tidligere fans, men slo an hos yngre. I 1998 kom El Greco, som var en tilgjengeliggjøring av «Foros Timis Ston Greco», et album fra 1995 i begrenset opplag. 1998-utgaven hadde samtlige spor fra 1995, og i tillegg tre til. Montserrat Caballé og den greske operatenoren Konstantinos Paliatsaras bidro på hvert sitt spor. Musikken ble gjerne sett på som bysantinsk i stil, med blanding av synth.
Det neste, og per september 2012 siste, studioalbumet var  Mythodea, som kom i 2001. Vangelis skrev dette albumet til ære for NASA, og den fullstendige tittelen var «Mythodea — Music for the NASA Mission: 2001 Mars Odyssey». Det var opprinnelig en konsert fra 1993, men opptaket ble gjort i 2001, med Kathleen Battle og Jessye Norman blant musikerne som stilte opp.
Vangelis komponerte også hymnen til VM i fotball 2002, og filmmusikken til Alexander (2004).

Diskografi

Albumene «Hypothesis» og «The Dragon» er ikke inkludert. Filmmusikk eller annen musikk Vangelis bidro med, men ikke ga ut, er heller ikke med.