George Cavendish

Familie

George Cavendish var den eldste sønnen til Thomas Cavendish (død 1524), som var senior regnskapsfunksjonær ved Skattkammeret (Exchequer), og hans hustru Alice Smith av Padbrook Hall. Han var barnebarns sønn av sir John Cavendish som hertugene av Devonshire og hertugene av Newcastle arvet familienavnet Cavendish fra. Hans bror var William Cavendish (1505 – 1557), den tredje ektemannen til Bess av Hardwick, og som var i tjeneste hos den mektige Thomas Cromwells.
George ble sannsynligvis født ved sin fars gods Cavendish i Suffolk, men senere flyttet familien til London i sognet St Albans, Wood Street hvor Thomas Cavendish døde i 1524. På rundt samme tid giftet George seg med Margery Kemp av Spains Hall, en arving og niese av Thomas More.

Karriere

En gang før 1522 gikk han i tjeneste hos kardinal Wolsey som gentleman usher (herredørvokter, en tittel benyttet av offiserer i den kongelige husholdning i England) og ble hos ham til denne døde i 1529. Cavendish kjente også Anne Boleyn da hun først debuterte ved kong Henrik VIIIs hoff i 1522. Han var ubøyelig på at hun hadde forblitt jomfru fram til hun ble gift til tross for katolske rykter og baksnakkelser om det motsatte. Selv om han bevitnet om hennes seksuelle moral, tilga han henne aldri for hennes hat mot kardinal Wolsey eller hennes fiendskap mot paven.
I løpet av denne tiden var han ofte skilt fra sin hustru, barn og eiendommer ettersom han var kardinalens nærmeste assosierte og fortrolige. Cavendish var trofast mot sin herre selv ved Wolseys fall, og etter kardinalens død ble han kalt for kongens råd og forhørt om Wolseys siste handlinger og ord. Etter sigende skal han ha opptrådt med en slik verdighet at det fiendtlige rådet roste ham. Han trakk seg tilbake, synes det som, som en rik mann til sin eiendom i Glemsford i West Suffolk i 1530. Han var kun tretti år gammel, men hans appetitt til å forholde seg til merkelige lover og personer var tilsynelatende tilfredsstilt ettersom det ikke vitnes om at han siden var engasjert i andre aktiviteter.

Skrifter og innflytelse

Antagelig hadde Cavendish tatt notater fra samtaler med Wolsey i flere år før han skrev sin biografi. Først mellom 1554 og 1558 skrev han den endelige utgaven. Det var ikke mulig å utgi den i forfatterens levetid, men den ble sirkulert i manuskript. Antagelig falt ett av disse i hendene på William Shakespeares hender ettersom denne benyttet det i sitt skuespill om Henrik VIIII og Samuel Weller Singer bemerket senere at Shakespeare «hadde kun gjort Cavendishs språk om til vers».
Thomas Wolsey, Late Cardinall, his Lyffe and Deathe ble første gang trykket i 1641 under tittelen  med en forvirret tekst under tittelen The Negotiations of Thomas Wolsey, men en egentlig utgave fra originalen kom i 1810. Singer utga den første komplette utgaven i 1825 kalt The Life of Cardinal Wolsey, and Metrical Visions; from the original autograph manuscript. Hans «metriske visjoner» var hans tragiske dikt, hans sørgedikt om samtidens tragiske skjebner som Jane Grey. Fram til 1800-tallet var det faktisk antatt at boken var skrevet at hans yngre bror William, grunnleggeren av Chatsworth House, som også var i kardinalens tjeneste. Joseph Hunter beviste at det var en umulighet og ga George hans endelige kredit. Sistnevnte er antatt å ha død på Glemsford en gang før juli 1562.
Verdien av Cavendishs verk er for dens autentiske opptegnelser av de tallrike hendelser som gir innsikt i denne perioden av engelsk historie. Dens produkt som biografisk litteratur ble først framhevet av Mandell Creighton som insisterte på Cavendish måtte bli anerkjent som blant de første av de store engelske biografer, og som forfatter med sjarm og originalitet. Hans skrivestil har både sjarm og farge foruten å være ukompleks som sjelden benyttet seg av den retorikk som var vanlig i samtiden.

Skjønnlitterært portrett

George Cavendish opptrer også som en mindre figur i Hilary Mantels roman Wolf Hall (på norsk Ulvetid, 2009), en skjønnlitterær biografi over Thomas Cromwell. Cavendish er framstilt som en trofast tjener som genuint beundrer Wolsey; i romanen beskriver Cromwell ham som «en følsom type mann».