Jon Leirfall

Familie, oppvekst og utdannelse

Han vokste opp på Bjertem i Hegra som sønn av gårdbruker John Johnsen Lerfald og hustru Mali Pedersdatter Bjørngård. Han hadde fem yngre søsken. Foreldrene kjøpte hovedbølet av gården, som inntil da hadde vært vanskjøttet, tidlig i 1890-årene. Før dette hadde John Lerfald forpaktet slektsgården Søndre Leirfall, som hans eldre bror hadde odelsretten til.
Foreldrene var preget av nasjonale strømninger og den radikale delen av folkehøyskolebevegelsen, som stod sterkt i Stjørdalsbygdene, takket være foregangsmenn som Ole Vig, Hans Konrad Foosnæs og Lars Bentsen på 1800-tallet. Faren var ordfører i Hegra fra 1911 til 1922, og deltok i kretsen rundt Nils Trædal som medvirket til at Landmandsforbundet (senere Norges Bondelag) trådte frem som et politisk parti, Bondepartiet, i 1920/1921. Faren var venn av Johan E. Mellbye og Wilhelm Dietrichson.
Familieøkonomien var trang, men sønnen fikk tilfredsstilt sin leselyst gjennom folkebiblioteket. I løpet av Leirfalls barndom ble det holdt omreisende folkehøyskole i bygden, hvilket fremmet virkelysten i det lokale ungdomslaget i mange år fremover. Etterhvert var Leirfall selv involvert i styrearbeid i ungdomslaget, både lokalt og i det regionale Inntrøndelag Ungdomssamlag. Etter folkeskolen gikk han Skogn folkehøyskole fra 1917 til 1918, så Mære landbruksskole fra 1918 til 1920. Etter befalskurs i 1920 studerte han til sivilagronom ved landbrukshøyskolen på Ås.
Allerede i studietiden ble han tilknyttet bondebevegelsen, som stiftet Bondepartiet i 1921. Leirfall fremholdt senere at han fikk en ambisjon om å bli stortingsrepresentant allerede på dette tidspunktet. De økonomiske forholdene var vanskelige i 1920-årene, men Leirfall klarte å få ansettelse som stipendiat i driftslære og landbrukspolitikk ved landbrukshøyskolen fra 1924 til 1926, og i ulike oppdrag for Norges Vel. Han var deretter journalist, redaksjonssekretær og forretningsfører i partiavisen Stjørdalingen i Stjørdal fra 1926 til 1928, og skrev også noen artikler for Nationen. Her drøftet han særlig spørsmål knyttet til landbrukets kår under den store depresjonen. I 1928 giftet han seg med ungdomskjæresten Marie Pedersdatter Vormdal fra Orkdal; de fikk tre døtre.

Partisekretær og rikspolitisk debut

I 1929 ble han innhentet av Bondepartiets ledelse til å bli dets partisekretær. Til tross for sin unge alder var ikke Leirfall noen ukjent figur i partiet. Han hadde engasjert seg for språk og politikk også på landbrukshøyskolen, hvor han ledet Ås studentmållag. Gjennom pressearbeidet hadde han også knyttet viktige kontakter. Han kom fra stillingen som fylkessekretær i Nord-Trøndelag. Leirfall fikk ansvar for å bygge organisasjonen, men han mintes, «det var ikkje noe stort apparat å ta over – ei kontordame, ei skrivemaskin og ei tom pengekasse». Grensene mellom Bondelaget og Bondepartiet var uklare, og partiet fikk ikke egne medlemmer og landsmøter før i slutten av 1930-årene. Generalsekretær Wilhelm Dietrichson i Bondelaget fungerte også som Bondepartiets generalsekretær frem til slutten av 1931, og Leirfall påbegynte arbeidet med å gjøre partiet mer uavhengig. Slik sett ble Leirfall partiets første generalsekretær. Han ble også redaktør i partiavisen Arbeidslivet, som han sørget for å modernisere.
I 1931 bidrog Bondepartiet sammen med Arbeiderpartiet og tre venstremenn til å felle Mowinckel-regjeringen på Lilleborgsaken. Et klart flertall i Bondepartiets stortingsgruppe pekte på Peder Kolstad som sitt statsministeremne, på bekostning av stortingsgruppens formann Jens Hundseid. Leirfall, Hundseid, Dietrichson, Jon Sundby, Rasmus Langeland og Thorvald Aadahl gav Kolstad råd om sammensetningen av det som skulle bli den første Bondeparti-regjeringen. Etter å ha blitt overtalt av Aadahl, og sannsynligvis blitt påvirket av bekjentskaper utenfor partiet, tok Kolstad med Vidkun Quisling som forsvarsminister. På denne tiden nådde gjeldskrisen i landbruket et klimaks. Det året trykket Nationen en artikkel som tok til orde for å danne foreninger av debitorer på bygdene for å «diktere passivkapitalen». Forfatter var Leirfall, som holdt seg anonym for ikke å forplikte partiet for mye. Da Kolstad døde i 1932, fremstilte Hundseid seg selv for kongen som den naturlige arvtageren. Rasmus Langeland og Nils Trædal stod på Leirfalls kontor og prøvde forgjeves å ringe til Einar Borch og få ham til å påta seg oppgaven. Hundseid anså Leirfall så vel som Quisling og Bygdefolkets Krisehjelp som sine fiender. Leirfall skrev i et brev senere det året at han «følger heller Quisling død enn Hundseid levende».
Etter regjeringens fall i februar 1933 gikk Quisling langt i forsøket på å ta Hundseids plass som Bondepartiets formann. Det lyktes ham ikke. Jon Leirfall var blant de som i stedet øynet muligheten for et søsterparti i byene, sannsynligvis med blikk for den store mobiliseringen rundt Bygdefolkets Krisehjelp. Med Quisling og Hundseid som ledere for hvert sitt parti, antok Leirfall at konflikten ville dempes. I mai 1933 stod Quisling i spissen for å danne det fascistoide partiet Nasjonal Samling. Fortsatt ble Leirfall og Jon Sundby regnet som pådrivere for et samarbeid med det nye partiet. I ettertid bedyret han at han brukte sin stilling for å avverge en indre splittelse i Bondepartiet, og tok seg nær av beskyldninger om å ha vært fascist. 
Bondebevegelsens høvdinger, Wilhelm Dietrichson og Johan E. Mellbye, var prinsipielt skeptiske til at staten skulle gripe inn i gjeldskrisen i landbruket. Leirfall delte ikke dette synet. For å hindre at Arbeiderpartiet vant velgere på bygdene på bekostning av Bondepartiet, ville ikke Leirfall holde avstand mellom partiene for enhver pris. Selv om han var kritisk til Arbeiderpartiets radikalisme, imøtegikk han de mest antisosialistiske delene av sitt eget parti. Bondepartiet unnlot å ta stilling til anbefalingene fra gjeldskommisjonen av 1928. Leirfall tilhørte flertallet som støttet kriseforliket i 1935. Forliket sikret Arbeiderpartiet regjeringsmakt ved Johan Nygaardsvold, mens Bondepartiet fikk gjennomslag for økonomiske virkemidler rettet mot landbruket. Skjønt han hadde gått av som generalsekretær, ble han værende på den rikspolitiske scenen som styremedlem i Bondelaget fra 1934. Selv om Leirfall var mer praktisk orientert enn Mellbye, stod de hverandre nært. De samarbeidet for å overbevise Bondelaget om å avvise nazismen i 1940.
Leirfall fratrådte som generalsekretær ved årsskiftet 1933/1934. Dette skyldtes til dels den belastende konflikten mellom Hundseid og Quisling, dels Leirfalls ambisjoner i hjemfylket foran stortingsvalget i 1936. Han kom også tidlig i konflikt med sin etterfølger, Holten, som også hadde arbeidet som sekretær mot slutten av Leirfalls periode som generalsekretær. Han gikk til en stilling som kornoppkjøper og møllekontrollør for Statens kornforretning i Stjørdalsbygdene. Leirfall var Bondepartiets 1. vararepresentant til Stortinget fra Nord-Trøndelag fra 1937 til 1945, etter at de sittende representantene Ivar Kirkeby-Garstad og Eliseus Müller hadde fått innfridd sine ønsker om renominasjon. Han møtte første gang på Stortinget som vararepresentant i juni 1938, da han brøt med partilinjen og stemte for å senke stemmerettsalderen til 21 år. Vararepresentanter ble sjelden innkalt på denne tiden, og Leirfall var i mange år den eneste representanten som hadde møtt på Stortinget før krigen.

Siste år og død

Leirfall døde på Innherred sykehus i Levanger den 12. juni 1998, 98 år gammel.

Utmerkelser

Leirfall var kommandør av storkorset av Finlands løves orden fra 1962 og ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden fra 1969. Han ble også tildelt en rekke priser og andre æresbevisninger: Det Kongelige Norske Videnskabers Selskabs minnemedalje i sølv i 1958, Norges Bondelags gullmerke i 1971, Senterpartiets såmannstatuett 1973, Melsom-prisen for fremme av nynorsk i 1974 og Norsk kulturråds pris for lokalhistorie i 1979.