De hvite bussene

De hvite bussene var en aksjon ledet av den svenske greven Folke Bernadotte på slutten av andre verdenskrig for å redde skandinaver (dansker og nordmenn) som satt i tyske konsentrasjonsleirer. Navnet kom av at bussene som ble samlet til oppdraget, var malt helhvite. På taket, siden, foran og bak var det påmalt røde kors og svenske flagg, for at bussene ikke skulle bli tatt for militære mål, noe som også var årsaken til den hvite fargen.
Etter dansk og norsk påtrykk og planlegging ble det i regi av det svenske Røde Kors i mars og april 1945 reddet i overkant av 15 000 skandinaver og personer med annen nasjonalitet fra konsentrasjonsleirene i tyskkontrollerte områder. 
Skandinaviske politiske fanger hadde første prioritet, men også svenske kvinner og barn som bodde i Tyskland skulle hentes ut. Hvis det var mulig kunne man, i tillegg til disse, ta med andre. Aksjonen var en stor humanitær suksess og reddet livet til mange fanger, men den er òg blitt kritisert for å være for ensidig rettet mot skandinaver, for at den ikke i samme grad hjalp fanger av andre nasjonaliteter, og for dens transporthjelp til det tyske SS.
Av omkring 770 jøder deportert fra Norge overlevde omkring 30, og av disse ble to eller tre hentet av de hvite bussene: Leif Wolfbergs kartotekkort ble endret til «nordmann» slik at han kom med fra Sachsenhausen. Josef Berg kom også med.

Skandinaviske fanger i Tyskland

Danmark og Norge ble invadert av Tyskland 9. april 1940, og allerede i juni ble den første norske fangeleiren opprettet; Ulven leir utenfor Bergen. Etter hvert som motstanden mot okkupasjonen økte ble stadig flere nordmenn arrestert. De fleste ble holdt fanget i Norge, men etter hvert ble, av ulike årsaker, tusenvis av nordmenn sendt til leirer og fengsler i Tyskland og Polen – de første allerede høsten 1940. I Danmark begynte arrestasjonsbølgen og deportasjonene først for alvor med samarbeidsregjeringens avgang 29. august 1943.
De skandinaviske fangene i Tyskland var delt i ulike kategorier, fra såkalt sivilinternerte som bodde sivilt og hadde en viss frihet til NN-fanger (Nacht und Nebel, «natt og tåke») som skulle arbeides til døde. Etter hvert som den skandinaviske fangebefolkningen i Tyskland økte, ble det organisert hjelpearbeid. De norske sjømannsprestene i Hamburg, Arne Berge og Conrad Vogt-Svendsen, oppsøkte fanger, hjalp dem med mat og formidlet brev til familie i Norge og Danmark. Hiltgunt Zassenhaus var fast tolk ved fangebesøk og gjorde en stor innsats for deres vel. Vogt-Svendsen knyttet også kontakt med de sivilinternerte på godset Gross Kreutz, familiene Hjort og Seip. Våren 1944 arbeidet den norske regjeringen i London med planer for redning av fanger fra Tyskland etter en alliert okkupasjon av landet. Planene tok utgangspunkt i at løslatte fanger skulle transporteres ut sjøveien etter at Tyskland var under alliert kontroll. Samtidig opprettet en del nordmenn i Stockholm på eget initiativ «Den midlertidige fangehjelp». Pressemannen Odd Medbøe reiste fra Berlin til Norge i 1944 og formidlet da kontakt mellom gruppen i Gross Kreutz og «fangeledelsen» i Sverige. Senere ble denne hemmelige formidlingen overtatt av svensk utenrikstjeneste. I januar 1944 informerte Medbøe Ditleff om at det var etablert hemmelige norske komiteer i Berlin og Hamburg. Fra april 1944 var forbindelsen mellom den norske legasjonen i Stockholm og eksilregjeringen i London på grunn av britisk «diplomatic ban». Den norske representasjonen i Stockholm måtte derfor perioder arbeide på egenhånd uten godkjenning fra regjeringen.
Sammen med andre skandinaver utarbeidet kretsen på Gross Kreutz omfattende lister over fanger og hvor de ble holdt. Listene ble sendt til Sverige og den norske eksilregjeringen i London via den svenske ambassaden i Berlin. I Stockholm var den norske diplomaten Niels Christian Ditleff spesielt engasjert i de skandinaviske fangenes skjebne. Ved årsskiftet 1944-45 var det totale antall norske sivile politiske fanger i Tyskland rundt 8 000, i tillegg var det 1 125 militære krigsfanger.
På dansk side hadde admiral Carl Hammerich lenge arbeidet med hemmelige planer for et «Jyllandskorps» for å redde dansker og nordmenn ut fra leirene. Hammerich hadde god kontakt med både de norske sjømannsprestene i Hamburg, kretsen på Gross Kreutz og med Ditleff i Stockholm. I 1945 var det om lag 6 000 dansker fanger i Tyskland. I løpet av 1944 gjorde danskene et omfattende planleggingsarbeid, registrerte fanger, transportressurser, forpleining og karantene for fangene ved ankomst Danmark. Hammerich besøkte Stockholm i februar, april og juli 1944 og diskuterte der planene med Ditleff.

Avmarsj

Den 8. mars startet den første delen av ekspedisjonsstyrken fra Hässleholm og tok fergen fra Malmö til København. Av sikkerhetsgrunner var den danske motstandsbevegelsen informert; men det var ingen problemer, den svenske Røde Kors-ekspedisjonen ble svært entusiastisk mottatt. Den 12. mars var ekspedisjonen fremme ved sitt hovedkvarter, Friedrichsruh slott; det lå 30 kilometer sydøst av Hamburg, ikke så langt fra Danmark og tett ved konsentrasjonsleiren Neuengamme hvor fangene skulle samles. Friedrichsruh tilhørte Otto von Bismarck, svensk gift og en bekjent av Folke Bernadotte. Ekspedisjonens ledelse ble innkvartert på slottet og i en nærliggende vertshus mens mannskapene etablerte en teltleir i slottsparken.
Ekspedisjonen hadde tyske liasonoffiserer, fremst av dem var Himmlers sambandsoffiser, SS-Obersturmbannführer Karl Rennau. Franz Göring var liasonoffiser med Gestapo. Totalt hadde ekspedisjonen rundt 40 tyske sambandsfolk, SS-offiserer og Gestapomenn; tyskerne krevde at annenhvert kjøretøy skulle ha en tysker med. De hvite bussene var totalt avhengig av samarbeid med tyskerne, Tyskland under nazistene var en politistat; med liasonpersonell fra Gestapo og SS kom man frem overalt.
Bernadotte hadde lovt Schellenberg å forsøke å ha kolonnen i Warnemünde den 3. mars, men den ble forsinket med over en uke. Den viktigste grunnen til dette var problemer med å få garantier fra de allierte så ekspedisjonen ikke ble angrepet. De allierte flyene hadde på dette tidspunktet totalt luftherredømme og angrep hensynsløst trafikk på de tyske veiene. De hvite bussene ville i hovedsak bevege seg i områder kontrollert av britiske fly. Den 8. mars meddelte den britiske regjeringen svensk UD at man var innforstått med ekspedisjonen, men ikke kunne gi noen garantier mot angrep; de svenske kolonnene beveget seg på eget ansvar inne i Tyskland.

Nye forhandlinger

Den 6. mars landet Folke Bernadotte i Berlin og fortsatte sine forhandlinger for å sikre transport av skandinaviske fanger. Himmlers massør Kersten hadde allerede ankommet Berlin fra Stockholm; svensk UD instruerte sin ambassadør i Berlin, Arvid Richert, å bistå Kersten så han kan påvirke Himmler. Parallelt med dette forsøkte danske representanter, fremst Danmarks Berlinambassadør Otto Carl Mohr å få frigitt flere danske fanger. De svenske og danske forhandlingsmål var noe ulike; svenskene forhandlet med Himmler/Schellenberg og konsentrerte seg først om å samle fangene i Neuengamme. Danskene forhandlet med Kaltenbrunner og forsøkte å få tillatelse til å få fangene frigitt, eventuelt internert i Danmark.
Fra den 12. mars fikk danskene tillatelse til tre transporter, frem til 21. mars ble totalt 262 fanger av forskjellige kategorier hentet hjem til Danmark med danske kjøretøy. Deretter ble det et opphold i danske transporter og svenskene tok for en tid over.

Svensker til Sverige

Allerede i begynnelsen av februar hadde en liten svensk Røde Kors-kolonne under kaptein Hultgren ankommet Berlin: seks mann, to busser og en personbil. Hensikten var å hente tilbake til Sverige svenskfødte kvinner som var gift tysk, men som nå grunnet Tysklands snarlige sammenbrudd søkte seg vekk. Transportene startet 26. mars og frem til 20. april ankom rundt 1 400 kvinner og barn med svensk bakgrunn Malmö via Lübeck og Danmark.

Danskene blir med

Den 5. april dro om lag halvparten av det svenske personell hjem og ble erstattet av dansker. Dette ble akseptert av tyskerne og svensk UD. Danskene stilte 33 busser, 14 ambulanser, syv lastebiler og fire personbiler; leder var Frants Hvass fra dansk UD. Den danske styrken ble samordnet med den svenske og fra den 8. april var «de hvite bussene» en svensk-dansk aksjon, hvor svenskene hadde kommandoen. De danske kjøretøyene var også hvitmalte, men hadde det danske flagget Dannebrog i stedet for det røde korset.
Fanger som ble holdt i regulære fengsler (tukthus) var en egen kategori, ekspedisjonen fikk først tillatelse til å hente disse i april. Den 9. april ble en blandet svensk-dansk kolonne under kaptein Folke sendt til Berlin for å hente 200 tukthusfanger; etter informasjon fremskaffet av Vogt-Svendsen. Totalt 211 tukthusfanger ble hentet fra 20 steder, blant dem Waldheim (øst for Dresden) og Dresden, Cottbus, Luckau, Zeithin og Groitsch. På vei tilbake til Neuengamme den 11. april så man for første gang en tysk bil merket som de hvite bussene; malt hvit med Røde Kors-merker. Den 15. april ble 524 tukthusfanger hentet fra Mecklenburg.

Theresienstadt

De danske jøder som ikke klarte å unnslippe arrestasjon hadde blitt deportert til Theresienstadt konsentrasjonsleir, ved byen Terezin i dagens Tsjekkia. Det drøyde innen tyskerne ga klarsignal og det hastet; de allierte frontene nærmet seg. Den tyske liasonoffiseren Rennau klarte til slutt å få Gestapos tillatelse og den 12. april startet en kolonne under kaptein Folke med 23 svenske busser, tolv svenske biler, tremotorsykler og et antall danske ambulanser med danske leger og sykepleiere. 
Situasjonen i Tyskland var nå kritisk, de svenske sjåførene fikk beskjed om at reisen var meget risikabel. I siste øyeblikk forsøkte svensk UD å stoppe avreisen da man hadde fått beskjed om at sovjetiske styrker hadde blokkert veien; men kolonnen dro. Med seg fra Neuengamme hadde bussene 450 franske fanger som ifølge SS skulle til Sveits via leiren Flossenbürg; det viste seg å være en løgn og fangene ble med videre til Theresienstadt.
Den 15. april ble 423 skandinaviske jøder hentet og kunne starte på den farlige veien tilbake til Danmark. Underveis passerte man Dresden som nettopp var jevnet med jorden og hadde nattestopp ved Potsdam som samme natt ble bombet. Kolonnen nådde uskadd frem til Padborg den 17. april. Dagen etter ble de sendt med fergen over til Malmö.
Det første angrepet mot de hvite bussene skjedde den 18. april; den danske leiren ved Friedrichsruh ble angrepet av allierte jagerfly, fire sjåfører og en sykepleier ble lettere skadet mens ti biler ble ødelagt. De neste dagene  skjedde flere lignende angrep fra luften, flere  av personellet og fangene ble drept og skadet.

«Vi åker till Sverige»

Bernadotte hadde nå ved nye forhandlinger fått klarsignal for evakuering av alvorlig syke, den første transporten gikk den 9. april fra Neuengamme; 12 svenske busser og 8 danske ambulanser. 153 fanger, de fleste sengeliggende ble kjørt til grensen mot Danmark og lastet av i Padborg hvor danskene hadde en karantenestasjon.  Her fikk fangene ytterligere hvile og behandling, før de med danske busser og tog ble fraktet gjennom Danmark til København og sendt med fergen over til Malmö. Frem til den 18. april hadde 1 216 syke danske og norske fanger blitt sendt til Sverige. To dager etter, den 20. april ble alle skandinaviske fanger evakuert fra Neuengamme.
Den 19. april om kvelden ble evakuering av skandinaviske fanger fra Neuengamme diskutert i et møte på Friedrichsruh. Bernadotte, Frykmann, Richert, fra svensk side, Rennau fra tysk mens Hvass og Holm representerte dansk side. Situasjonen var i ferd med å bli akutt og de eksisterende svenske og danske kjøretøy i Friedrichsruh hadde ikke nok kapasitet til å evakuere alle fangene raskt nok. Danskene tilbød å stille ekstra kjøretøy fra Jyllandskorpset og det ble akseptert. 
I alt 4 255 danske og norske fanger ble evakuert, av 120 busser var 20 svenske og 100 danske. Etter noen dager i Danmark ble så fangene sendt videre med ferge til Malmö i Sverige.

Evakuering fra Ravensbrück

Ravensbrück var en konsentrasjonsleir om lag 90 kilometer nord for Berlin, opprettet i 1938 for kvinnelige fanger. Den 8. april 1945 ble rundt 100 skandinaviske kvinnelige fanger (inkludert to franske kvinner) hentet fra leiren og kjørt direkte til Padborg i Danmark. Folke Bernadotte hadde imidlertid fått tillatelse av Himmler å hente alle syke fanger; så den 22. april kjørte en kolonne med 15 danske ambulanser fra Friedrichsruh under kaptein Arnoldson for å hente ut syke kvinner fra Ravensbrück. 
Ved ankomst til leiren var det kaos, den skulle evakueres og Arnoldson fikk beskjed om at han kunne ta med alle franske, belgiske, nederlandske og polske kvinner, totalt 15 000.  Arnoldson sa ja, selv om det var tre ganger så mange som de hvite bussene hadde reddet i løpet av den perioden man hadde holdt på. Ambulansene tok med 112 syke kvinner, ved ankomst Lübeck fikk Arnoldson gitt beskjed til Folke Bernadotte om behov for ytterligere transportkapasitet, og ble lovt at alle disponible ressurser skulle settes inn.
To nye kolonner kom til Ravensbrück; den ene avmarsjerte den 23. april med 786 kvinner, de fleste franske; de ble kjørt direkte til Padborg. Den andre delen av kolonnen hentet 360 franske kvinner. Den siste kolonnene ankom Ravensbrück den 25. april; tilstanden i Tyskland ble nå stadig vanskeligere med jevnlig beskytning av transporter mens frontene raskt nærmet seg. I leiren ble 706 franske, belgiske, nederlandske og polske kvinner lastet på en kolonne med danske ambulanser og lastebiler fra det internasjonale Røde Kors. Denne kolonnen ble på veien tilbake til Padborg angrepet av allierte jagerfly; minst 11 ble drept og 26 alvorlig skadet; endelig antall drepte ble oppgitt til 25. 
Den siste kolonnen ledet av løytnant Svenson hadde 934 kvinner i sine 20 busser, de fleste polske; men også franske, amerikanske, engelske kvinner. Kolonnen tok nattestopp, ble beskutt fra jagerfly men uten at noen ble skadet og ankom Padborg 26. april 1945. Dette var den siste svenske transporten før Tyskland kapitulerte. Svenskene fikk imidlertid disponere et togsett, 50 godsvogner hvor 80 fanger ble stuet inn i hver vogn; toget avgikk Ravensbrück den 25. april og ankom Lübeck den 29. april. Etter å ha fått mat gikk toget videre mot Danmark, 3 989 kvinner ble reddet med denne transporten. I løpet av noen få dager ble altså rundt 7 000 kvinner reddet fra Ravensbrück til Danmark og videre til Sverige.

De siste evakuerte

Rittmester Ankarcrona ledet den 28. april en kolonne fra det internasjonale Røde Kors til leiren Neu-Brandenburg. Kolonnen ble passert av fremrykkende sovjetiske styrker, fant 200 kvinner som var tvunget ut på marsj, og vendte tilbake til Lübeck med dem. Den tyske gestapomannen Franz Göring organiserte en togtransport fra Hamburg med 2 000 kvinner (960 jøder, 790 polakker og 250 franske), dette toget ankom Padborg den 2. mai. Denne togtransporten er ikke regnet med i Sveriges Røde Kors oversikt over hvem de reddet, men det synes uansett riktig å nevne transporten i sammenheng med de hvite bussene.
Den 30. april avgikk to svenske skip Lübeck med fanger tvunget ut på marsj fra Neuengamme, «Magdalena» hadde 223 og «Lillie Matthiessen» med 225 kvinner. Transporten med båtene hadde blitt organisert av den svenske legen Hans Arnoldsson, med hjelp av Bjørn Heger. De måtte imidlertid forlate tusenvis av fanger stuet om bord på skip som den 3. mai ble bombet av britene, den såkalte Cap Arcona-tragedien. Den siste gruppen kvinnelige fanger reiste fra København med ferge til Malmö den 4. mai.