Ny-Frankrike

Canada

Det harde naturen og klimaet var et hinder for de franske kolonistene overlevelse og den ​​tidlige bosetning var i stor grad avhengig av en konstant strøm av kjøpmenn, soldater, prester og tjenestemenn fra Frankrike. I 1666 var folketallet bare litt over tre tusen mennesker. De fleste av de tidlige innvandrerne var ugifte menn, men økende innvandring fra Frankrike av personer av begge kjønn skapte etter hvert en selvreproduserende befolkning. Da Canada ble overført til Storbritannia i 1760 var folketallet omtrent på 70 000 mennesker.
Siden Ny-Frankrike i 1663 ble satt direkte under den franske kronen, be det satt igang et utviklingsprogram med statsstøttet innvandring der bosettere mottok tamdyr, redskaper og korn for å stimulere til innvandring. For å redusere kjønnsubalansen ble 1 200 foreldreløse unge kvinner (filles du Roy) sendt til Canada. Ugifte menn ble nektet lisens til å drive pelshandel, og pengegaver ble gitt til nygifte menn og fedre i familier med mange barn. I 1670-tallet vokste befolkningen til over ni tusen innbyggere. Innvandringen gikk deretter ned, men befolkningen var nå i stand til å reprodusere seg.

Acadia

Den første folketellingen i 1671 talte en fransk-talende befolkningen i Acadia på mer enn 400 personer, hvorav 200 personer i Port Royal. I 1701 var det omtrent 1 400 fransktalende akadiere og 1755, før området ble erobret av britiske styrker som senere fordrev deler av den fransktalene befolkningen, hadde befolkningen økt til over 13 000, som ikke inkluderer festningsbyen Louisbourg.

Louisiana

Frankrike hevdet siden 1682 overhøyhet over Louisiana gjennom Robert de la Salle, men det var bare ved Pierre Le Moyne 'Ibervilles ekspedisjon i 1699 at Frankrike kunne etablere en permanent tilstedeværelse i Louisiana. Iberville grunnla 1702 den første franske kolonien i Mobile, nå i Alabama. De første franske kolonister var avhengige av slavearbeidskraft og indiansk jordbrukspraksis. Nære forbindelser ble opprettet med choctawindianere og chickasawindianere som søkte franske allianser i kampen mot anglo-indianske slavejegere. En folketelling i 1708 fant 60 kanadiske skogsløper, 122 soldater, sjøfolk og håndverkere ansatt av kronen, og 157 indianerslaver og europeiske menn, kvinner og barn. Under handelsmonopolet som eksisterte 1713-1729 ble hovedbyen flyttet fra Mobile til Nouvelle-Orléans. Befolkningen økte til fem tusen mennesker i 1721 gjennom innflytting av bønder og kontraktstjenere, forviste kriminelle, sveitsiske og franske soldater og arbeiderkvinner fra Paris. Det viktigste bidraget til befolkningsveksten var de 6.000 afrikanske slaver som ble importert hovedsakelig fra Senegambia, men også fra Beninbukta og Angola. I 1732 utgjorde afrikanske slaver to tredjedeler av fransk Louisianas ikke-indianske befolkning. Gjennom Natchezerkrigen ble i 1729 10% av den europeiske befolkningen drept, og i 1746 hadde befolkningen falt til om lag 3.200 hvite og 4.700 svarte innbyggere. Årsaken var hovedsakelig utvandring tilbake til Frankrike og opphevelsen av slaveimporten. I løpet av 1750-tallet økte befolkningen igjen, kanskje med så mye som 50 %, gjennom tilstrømning av fattige franske jenter, elsassboer og franske soldater.