google/wiki40b huggingface dataset:
Cirkus Verdensteater

Cirkus Verdensteater (oppført 1890, revet 1935) var en bygning i Oslo sentrum. Opprinnelig ble stedet kalt Cirkusbygningen i Christiania. Den lå i tilknytning til et område kalt Tivoli. Selve sirkusmanesjen lå omtrent midt i dagens Olav Vs gate, om lag på høyde med Klingenberg kino. Cirkus Verdensteater var en av to nasjonale cirkus (det andre i Trondheim).
Bygget ble oppført og eid (til 1897) av den danske forretningsmann Bernhard Jacobsen som hadde ervervet tomten i 1887.  Materialet var rød teglstein og total kostnad 300 000 kroner.  Sirkuset hadde en innvendig diameter på 40 meter, en høyde på 32 meter, et gulvareal på 3200 m² og huset drøyt 2500 bivånere, samt tilgrensende fasiliteter for artister, hester og utstyr.
Cirkus ble ikke brukt av et fast sirkus, men var besøkt av bl.a. det danske «Cirkus Schumann». I stedet ble der i lokalene avholdt landets første kinoforestilling (6. april 1896), samt musikkfestivaler og fremføringer.  Stedet hadde eget orkester og kapellmester, og hadde fremføringer av artister som Heinrich Bötel, Thorvald Lammers/Mally Lammers og Ellen Gulbranson.  Dirigenter som Johan Svendsen og Edvard Grieg likeså.
Etter rivingen ble Tivoli- og Cirkustomten brukt til kvartalet som blant annet huser Klingenberg kino (1937).
Whalers Bay

Whalers Bay er en bukt på Deceptionøya i øygruppen Sør-Shetlandsøyene. Bukten var havn for flytende hvalkokerier i første del av 1900-tallet, og fra 1912 til 1931 drev hvalfangstselskapet A/S Hektor fra Tønsberg en landstasjon her.
Whalers Bay er et eksplosjonskrater og en del av det enorme havnebassenget Port Foster, som er en oversvømmet vulkansk kaldera. Stranden i Whalers Bay er halvsirkelformet, to kilometer lang og består av svart vulkansand. Vanndybden i bukta er omkring 100 meter.
Whalers Bay ble første gang brukt som havn for flytende hvalkokerier i 1906, da Adolf Amandus Andresen og hans chilenske selskap Sociedad Ballenera de Magallanes lå oppankret med «Gobernador Bories». Andre selskap tok etter, og i 1914 var 13 hvalkokerier oppankret side om side i bukta. Hektor Hvalfangststasjon ble etablert her i 1912 for å håndtere alle hvalskrottene som ikke kokeriene var i stand til å prossesere.
I 1944 etablerte Storbritannia en permanent base (Base B) ved den forlatte hvalfangststasjonen som en del av Operasjon Tabarin. Etter krigens slutt ble basen overlevert til British Antarctic Survey (BAS). 5. desember 1967 framtvang et vulkanutbrudd en midlertidig fraflytning. Basen ble igjen benyttet fra 4. desember 1968 til 21. februar 1969, da ytterligere vulkansk aktivitet medførte at britene oppga basen.
Whalers Bay er oppført på Antarktistraktatens liste over historiske steder og kulturminner i Antarktis.
Bukta gikk en periode også under navnet Factory Bay, men blant norske hvalfangere ble den kalt Ny-Sandefjord.
Iljusjin Il-102

Bakgrunn og utvikling

Il-102 har sin bakgrunn i den prosjekterte Il-42 som på slutten av 60-tallet ble presentert som et alternativ til blant annet Sukhoj Su-25 i konkurransen om et nytt angrepsfly for Sovjetunionens flyvåpen. Il-42 var i høy grad basert på den tidligere Il-40, som ble kansellert i 1956, men skulle utstyres med nye motorer, og moderne avionikk og våpensystemer. I 1969 ble Sukhoj Su-25 valgt for videre utvikling, og Il-42 kom aldri lenger enn tegnebordet.
Iljusjin fortsatte imidlertid å jobbe på prosjektet på eget initiativ, og i 1980 begynte man å bygge prototypen til hva som da hadde fått betegnelsen Il-102. Og til tross for politiske forhindringer, på et tidspunkt hadde man fått ordre om å ødelegge prototypen, fløy Il-102 første gang 25. september 1982.
Il-102 gikk igjennom et evalueringsprogram uten større problemer og viste seg å fungere etter forventningene. Den hadde noen styrker i forhold til Su-25, blant annet kunne den ta en mye større våpenlast, men var i de fleste andre henseende sammenlignbar eller underlegen Su-25. Man kom også frem til at et mannskap på to var unødvendig. 29. desember 1987 fløy Il-102 for siste gang.

Beskrivelse

Il-102 er et lavvinget monoplan med to motorer og et mannskap på to. I motsetning til tidligere sovjetiske angrepsfly, inkludert Sukhoj Su-25, er ikke flyet bygd opp rundt et pansret kar, men har i stedet panseret systematisk plassert for beskyttelse av mannskap, motorer og andre vitale deler. Vingene er tilbakestrøkne og har en tykk vingeprofil som gir plass til tre bomberom i den indre seksjonen av hver vinge. Il-102 er utstyrt med et navigasjons- og våpensystem som gjør at flyet kan fly operative tokt hele døgnet og under dårlige værforhold.
Il-102 er utstyrt med to Klimov RD-33I turbofanmotorer, som tilsvarer standard Klimov RD-33 motorer uten etterbrennere. Motorene til Il-102 er derimot utstyrt med dreibare jetdyser som kan beveges nedover både under take-off og under flygning.

Bestykning

Il-102 er utstyrt med én GSj-30 2×30 mm kanon plassert på en bevegelig installasjon under buken, og kan beveges opptil 15° nedover. I halen er det plassert én GSj-23 2×23 mm kanon som fjernstyres fra bakre cockpit.
Flyet er også utstyrt med i alt 14 festepunkter for våpenlast, 6 interne i bomberom, tre i hver vinge, og 8 eksterne, tre under hver vinge og to under buken. I alt kan Il-102 ta en våpenlast på 7 200 kg, hvorav 2 300 kg kan bæres internt i bomberommene. Våpen inkluderer bomber på opptil 500 kg hver, raketter, luft-til-bakke missiler og luft-til-luft missiler.
Finncomm Airlines

Finncomm Airlines eller Finnish Commuter Airlines Oy er et regionalt flyselskap basert i Finland. Selskapet har ni fly i sin flåte. Selskapet ble etablert i 1993, og flyr til ca. 19 destinasjoner.
I 2011 gikk Finnair og det britiske regionale flyselskapet Flybe sammen i et fellesforetak. Dermed ble det dannet et nytt selskap Flybe Nordic AB. Det nye selskapet kjøpte opp Finncomm Airlines i den hensikt å satse på regionale flyvninger i Baltikum-regionen.
George Nelson Fieldhouse

George Nelson Fieldhouse er en flerbruksarena på campusen til Utah State University i Logan, Utah. Den åpnet i 1940, har 6500 sitteplasser, og var hjemmet til Utah State Universitys herrelag i basketball til Dee Glen Smith Spectrum ble innviet i 1970.
Etter at tribunen ble fjernet, fungerer The George Nelson Fieldhouse i 2014 først og fremst som et treningsanlegg for studenter. Den inneholder to basketballbaner, en løpebane og et treningssenter for studenter.
Bygningen ligger rett overfor HPER-bygningen, det største treningsanlegget på campusen. Selv om Fieldhouse ikke lenger blir brukt av basketballaget til Utah State University, er den fremdeles hovedarenaen til hjemmelagets konkurranser i innendørs friidrett.
Arenaen har sitt navn etter George «Doc» Nelson, født Jørgen Nilsen, fra Langestrand i Larvik. Han emigrerte til USA og ble brytetrener.
Zora alpina

Utseende

Zora alpina er en middelsstor og forholdsvis kraftig edderkopp. Den er litt snarlik en liten og lys ulveedderkopp (Lycosidae), men øynenes plassering skiller den fra disse. De åtte øynene er ordnet i to rektangler, et mindre, fremre og et større, bakre som delvis overlapper det fremre. Beina er nokså kraftige, gjerne med ganske lange, mørke børster.

Levevis

Zora alpina er aktiv om dagen (dagslys), den lager ikke fangstnett, men jakter i det fri. De trives på skogbunnen mellom løvstrø, eller i lavvokst vegetasjon. 
Hunnene spinner en flat, hvit eggsekk av edderkoppsilke, legger eggene sine i den og stiller seg over den for å vokte den til eggene klekkes.

Utbredelse

Zora alpina finnes i Sveits og Italia. Den er ikke registrert i Norge.
Plana del Vent kraftverk

Plana del Vent kraftverk er et gasskraftverk med kombinert oljefyring i Tarragona i Catalonia i Spania. Det har en installert produksjonskapasitet på 800 MW, fordelt på 2 turbiner. Dette er et av landets mellomstore fossile kraftverk målt etter installert produksjonseffekt. 
Anlegget ble påbegynt omkring 2000 og stod ferdig i 2007. Operatør er selskapet Gas Natural. Brenselkilden er naturgass og gassolje.
De totale CO2-utslippene i 2008 var ca. 1 171 500 tonn, utslippskvoten var samme år 666 450 tonn.
Annie Award

Annie Award er en filmpris som deles ut av International Animated Film Society ASIFA-Hollywood hvert år siden 1972. Utmerkelsen tildeles personer og verk innen animasjonsfilm, og betraktes som en av bransjens absolutt fremste priser.
Fram til og med 1991 ble hovedsakelig to priser utdelt per år – ved siden av Annie-statuetten, som tildeles personer som under det forløpne året har gitt «utmerkede bidrag til animasjonskunsten», i tillegg til hedersprisen «Winsor McCay Award», en life time award.
Fra og med 1992 ble prisene utvidet til å også inkludere priser for beste verk. De nye kategoriene var: «Beste animasjonsfilm», «Beste animerte TV-program» og «Beste animerte TV-reklame». Antallet statuetter har deretter fortsatt å ekspandere. I 2006 ble 26 statuetter utdelt og Annie Award har idag blitt animasjonsfilmens motsvar til Oscar-statuetten.
Sonbhadra (distrikt)

Demografi

Ved folketellingen i 2011 var det 1 862 612 innbyggere i distriktet, mot 1 463 519 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 16,86 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 16,59 % i 2011 mot 20,69 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 956 i 2011.
Albert Hartl

Bakgrunn

Far til Albert Hartl var lærer av yrke, og sterkt preget av fritenkerne og særlig av den liberale antiklerikalisme; han døde i 1916. Den fromme og sterkt troende katolske moren hadde imidlertid klart å overbevise faren om å sende den da ti år gamle Albert til en klosterkole drevet av benediktinerordenen.
Etter tiden der studerte Hartl ved det erkebiskoppelige seminar i Freising og ble presteviet i 1929 av kardinal Michael von Faulhaber.

Frafall fra katolisismen, inntreden i SS, tjeneste i Berlin

Den 30. januar 1933 ble Adolf Hitler utnevnt til tysk rikskansler. I november samme år fordømte Hartl en prestekollega som hadde kritisert nasjonalsosialismen. I januar 1934 forlot  Hartl sin prestelige tjeneste, trådte ut av den katolske kirke og trådte inn i Schutzstaffel (SS). Hartl ble da offentlig ekskommunisert.
En kort tid virket han for SS-Hilfswerk i Dachau; så ble han i november 1935 kalt til Sicherheitsdienst (SD) i Berlin som leder for Gruppe II 113 «Konfessionell politische Strömungen» i Zentralabteilung II 1 «Weltanschauliche Gegner» (som var ledet av Franz Six).
Deretter ble Hartl utnevnt til sjef for Byrå IV B innen Reichssicherheitshauptamt (RSHA), Det tredje rikes sikkerhets- og etterretningsministerium. Hartls avdeling beskjeftiget seg med nasjonalsosialismens ideologiske motstandere, til hvem hørte blant andre politisk katolisisme og sionisme. Hartl skulle bli Adolf Eichmanns nærmeste sjef.
Denne enheten hadde flere som hadde hoppet av fra det katolske presteskap og som arbeidet med å underminere kirken og foreta etterretningsanalyser om kirkelige forhold. Den beskjeftiget seg med overvåkning av kirken, og støttet seg til et nettverk av fortrolige kontaktpersoner. «Vårt endelige mål er å fullstendig knuse hele kristenheten», sa Hartl i 1941. Albert Hartl hadde ansvaret for dossieret om den da nylig valgte nye pave Pius XII. Man ønsket å ruste seg for et mulig frontalsammenstøt med den katolske kirke.

Einsatzgruppe C

På grunn av påståtte seksuelle trakasserier mot en kvinnelig bokhandler ble det åpnet en  disiplinærsak mot Hartl. Sjefen for RSHAs personalavdeling, Bruno Streckenbach, kommanderte ham i 1942 til Einsatzgruppe C, en mobil innsatsgruppe som myrdet jøder, politruker og andre for Det tredje rike uønskede personer. Hartl ble stabssjef under Max Thomas. Etter eget utsagn var Hartl til stede ved to massehenrettelser.
Etter noen måneder med Einsatzgruppe C fikk Hartl et ekte eller simulert nervøst sammenbrudd og ble innlagt på sykehus i Kiev. Etter flere måneders konvalesens kom han tilbake til RSHA i Berlin, der han ble beskikket til den nye Gruppe I «Kult» i Amtsgruppe VI (SD-Ausland).

Etter andre verdenskrig

Kort etter andre verdenskrigs slutt ble Hartl tatt til fange av britiske styrker. Hans virksomhet innen Reichssicherheitshauptamt og Einsatzgruppen ble imidlertid ikke oppdaget.
I etterkrigstiden virket Hartl som publisist og tilhørte Deutsche Unitarier Religionsgemeinschaft, en religiøs organisasjon som blant annet går inn for panteisme og filosofisk humanisme.
Langerud

Langerud er et villastrøk i bydel Østensjø i Oslo. Det ligger nord for Skullerud og syd for Abildsø. 
Langerud har navn etter Langerud-gårdene, og ble utbygget på 1950-tallet. Mesteparten av bebyggelsen er rekkehus, blant annet på Lille Langerud. 
Langerud sykehjem stod klart i 1976. Ved Langerud sykehjem ligger det en barnehage. Barnehagen heter Lille Langerud barnehage.
Oppdal skisenter

Heissystem

Heissystemet i Oppdal skisenter binder sammen de fem skianleggene innenfor senteret. Totalt er det 3 stolheiser, 14 T-krokheiser og én båndheis. Det nyeste tilskuddet blant heisene er stolheisen Håkerekspressen i Vangslia, som åpnet i 2007.
Leonardo AW169

Design

AW169 er et mellomstort tomotors helikopter; ved lansering hadde det æren av å være det første helt nye helikopteret i sin vektklasse på over 30 år. Det veier omtrent 4500 kg og kan ta 7–10 passasjerer. Det er posisjonert mellom det 8-seters AW109 GrandNew på 3175 kg og det mye større 15-seters AW139 på 6400 kg.
Helikopteret drives av et par Pratt & Whitney Canada PW210A FADEC turboshaftmotorer, som kjører hovedrotoren i variable hastigheter for å redusere ekstern støy og øke effektiviteten. Nyutviklede dempere ble installert mellom rotorbladene på hovedrotoren for å redusere vibrasjon.
Det er det første produksjonshelikopteret i sin kategori som har elektronisk styrte landingshjul. Leonardo (og tidligere AgustaWestland) har meldt å ha ulike kunder for AW169, inkludert luftambulanse, politi, bedrifter, offshoretransport og infrastruktursektoren.

Norsk kjøp

I juni 2017 bestemte Justis- og beredskapsdepartementet seg for å gå til innkjøp av tre AW169-helikoptre til Politihelikoptertjenesten. Kontrakten, til en verdi av 670 millioner kroner, ble underskrevet i august samme år, og inkluderer drift og vedlikehold. De nye helikoptrene skal etter planen leveres i 2019, og det er også en opsjon på å anskaffe ytterligere tre helikoptre av samme type på et senere tidspunkt. Produsenten har sagt seg villig til starte produksjonen tidligere slik at det første helikopteret kan leveres allerede i 2018.
Airlift kjøpte 3 AW169 etter at de overtok lostjenesten for Kystverket med baser i Bergen og Hammerfest i juli 2017.
Vedtak (Den europeiske union)

Vedtak (Den europeiske union) (svensk: beslut, engelsk: decision, tysk: Beschluss) er bindende rettsakter i EU. Dersom et vedtak angir hvem eller hvilke det retter seg mot, er det bindende kun for disse. Vedtakene tilhører sekundærretten, det vil si de er rettsakter som er avledet av EUs traktater (primærretten). 
Vedtak i EU treffes av EUs institusjoner. Det europeiske råd (EUs toppmøte) treffer for eksempel med hjemmel i EU-traktaten Artikkel 22 beslutninger om unionens strategiske interesser. Rådet treffer i medhold av EU-traktaten Artikkel 25 beslutninger om EUs felles aksjoner og holdninger.
Mary Shelley

Bakgrunn

Mary Godwins mor døde da hun var kun elleve dager gammel; hun ble oppfostret sammen med sin eldre halvsøster Fanny Imlay av sin far. Da Mary var fire år giftet Godwin seg med sin nabo, Mary Jane Clairmont. Godwin skaffet sin datter en rik om enn uformell utdannelse, og oppmuntret henne til forstå hans egne liberale politiske teorier. I 1814 begynte Mary Godwin et romantisk forhold til en av farens politiske tilhengere, den gifte Percy Bysshe Shelley.
Sammen med Marys halvsøster, Claire Clairmont, reiste de til Frankrike og deretter gjennom hele Europa. Da de kom tilbake til England var Mary gravid med Percys barn. I løpet av de neste to årene møtte hun og Percy sosial utestengelse, jevnlig gjeld, og dødsfallet til deres for tidlig fødte datter. De giftet seg i slutten av 1816 etter at Percy Shelleys første hustru Harriet begikk selvmord.

Forfatter

I 1816 tilbrakte paret en siden berømt sommer i nærheten av Genève i Sveits sammen med vennene lord Byron, John William Polidori, og Claire Clairmont. Det var her Mary fikk ideen til sin roman Frankenstein. Ekteparet reiste fra England i 1818 for Italia hvor deres andre og tredje barn døde før Mary Shelley fødte hennes siste og eneste overlevende barn, Percy Florence. I 1822 druknet hennes ektemann da hans seilbåt sank under en storm i bukten av La Spezia. Et år senere reiste Mary Shelley tilbake til England og fra da av henga hun seg til å oppfostre sin sønn og sin karriere som profesjonell forfatter. Det siste tiåret av hennes liv var preget av sykdom, antagelig grunnet svulst i hjernen som til sist drepte henne da hun var 53 år gammel.
Fram til 1970-tallet var Mary Shelley hovedsakelig kjent for sine anstrengelser til å utgi Percy Shelleys verker og for sin egen roman Frankenstein, som har forblitt lest i omfattende grad og ikke minst inspirert en rekke filmer og teateroppsetninger. Nyere forskning har deretter avdekket et langt mer omfattende og nyansert utsyn av hennes bedrifter. Forskere har vist en økende interesse i hennes litterære produksjon, særlig hennes romaner som omfatter de historiske romanene Valperga (1823) og Perkin Warbeck (1830), den apokalyptiske romanen The Last Man (1826), og hennes siste to romaner, Lodore (1835) og Falkner (1837). Studier av hennes mindre kjente verker som reiseboken Rambles in Germany and Italy (1844) og biografiske artikler for Dionysius Lardners Cabinet Cyclopaedia (1829–46) har støttet et voksende oppfatning at Mary Shelley forble en politisk radikal gjennom hele sitt liv. Hennes verker argumenterer ofte at samarbeid og sympati, særlig som praktisert av kvinnene i familien, var måtene å reformere det sivile samfunnet. Dette synet var en direkte utfordring til de individualistiske romantiske ethos som ble fremmet av Percy Shelley og de politiske teoriene preget av opplysningstiden til hennes far, William Godwin.
Hokuspokus

Hokuspokus eller hokus pokus er en trylleformel som brukes av magikere og tryllekunstnere. Ordet kan også brukes om selve tryllekunstene, om triksene og knepene og kan i vid forstand bety narrestreker, lureri, svindel og bedrag.  I Norge har uttrykket vært brukt i litt forskjellige former siden 1600-tallet. Ordet har gjerne tillegget «filiokus» og brukes da som uhøytidelig trylleformel i en tryllekunst, gjerne når noe forvandles, i formen «hokus pokus filiokus!»

Etymologi

Det egentlige opphavet til uttrykket er uklart. Mest trolig er det en forvrengning av ordene i innstiftelsesordene i den eukaristiske bønn i den katolske nattverden som på latin lyder: hoc (enim) est corpus (meum), det vil si «dette er mitt legeme». Ordet filiokus kommer da fra den nikensk-konstantinopelitanske trosbekjennelse, der det var strid mellom katolske og ortodokse teologer om berettigelsen av det vestkirkelige tilføyelse av ordet filioque, om Den hellige Ånd (- utgått fra Faderen, eller utgått fra Faderen og sønnen («filioque» = «og Sønnen»). Denne diskusjonen ble kalt filioque-striden. 
Ettersom uttrykket først er belagt i protestantiske land i århundret etter reformasjonen, var det sannsynligvis ment nedsettende om det katolske nattverdssyn (at nattverdselementene ved disse ord opphører å være brød (eller vin) og blir substantielt til kristi legeme (og blod).
I den katolske messen tolkes ordene slik at forvandlingen av brødet og vinen skjer når ordene uttales. I magien brukes ordene også i forbindelse med forvandling, for eksempel når en tryllestav blir til et lommetørkle. Det er vel kjent at magi slik gjenbruker kristne symboler i endret form. Dette taler for at de først som brukte ordene magisk hadde en viss forståelse av ordenes funksjon.
Uttrykket kan også være en imitasjon av et uttrykk som høres ut som lærd latin, men som er uten mening. For mange har de i hvert fall fungert slik.
Noen mener også at uttrykket henviser til den norrøne magikeren Ochus Bochus.

Annet

Hokuspokus er også brukt som tittel på bøker, låter og annet, deriblant Gunilla Bergströms barnebok Hokus Pokus Alfons Åberg! fra 1987 og Kurt Vonneguts Hocus Pocus fra 1990.
Giardini Naxos

Giardini Naxos ligger på østsiden av øya Sicilia i Italia. Giardini Naxos er forholdsvis en liten by med knapt 10 000 innbyggere, men den har strender og butikker langs gatene. Naxos ligger under Taormina og den store vulkanen Etna.
Laura de Sade

Laura de Sade, også kjent under pikenavnet Laura de Noves (født i 1310 i Avignon, død 6. april 1348) var gift med grev Hugues II de Sade. 
Hun er blitt utpekt som den Laura som humanisten og kanniken Francesco Petrarca beskrev i sine kjærlighetsdikt. En helt sikker identifikasjon foreligger imidlertid ikke. Laura fikk stor innflytelse på Petrarcas liv og diktning, men det finnes lite sikker kunnskap om henne.

Liv og virke

Hun ble født som datter til ridderen Audebert de Noves og Ermessende de Réal, og hun giftet seg 16. januar 1325, femten år gammel. Petrarca skal ha fått øye på henne første gang to år senere under midnattsmessen langfredag 6. april 1327 i kirken Sainte-Claire d'Avignon. 
Laura de Sade fikk elleve barn med Hugues II de Sade: Paul, Audebert, Hugues III (stamfar til slekten de Sade; hertil hørte marki de Sade), Pierre, Jacques, Joannet, Philippe, Augière, Ermessende, Marguerite og Garsende. 
I 1348 døde Laura som offer for svartedauden. Merkelig nok skal det ha skjedd på samme dato og time som første gang Petrarca fikk øye på henne.

Etterliv

Da kong Frans I av Frankrike reiste gjennom Avignon i 1533, lot han Lauras grav åpne. I kisten ble det funnet et blyskrin som inneholdt en medaljong og en italiensk sonett. Denne røpet angivelig at dette var levningene etter kvinnen Petrarca hadde gjort berømt. Kongen skal da ha skrevet enda et epitafium på ottave rime, la dette i medaljongen, la denne og sonetten tilbake i blyskrinet, og lot graven forsegle igjen.  
Under den franske revolusjon ødela revolusjonære minoritterkirken i Avignon der Laura de Sade lå begravd. Hennes slektning markis de Sade (1740-1814), som ved denne tid fortsatt nøt frihet og politisk innflytelse under navnet Louis Sade, forsøkte forgjeves å få hennes levninger flyttet til en krypt under slektens slott Lacoste, som i nyere tid er blitt kjøpt og restaurert av Pierre Cardin.