Psykolog (Norge)

I Norge er psykolog en beskyttet tittel forbeholdt personer med universitetsutdanning i psykologi, og som har autorisasjon eller lisens som helsepersonell. I Norge er det kun det seksårige profesjonsutdanningen i psykologi som automatisk kvalifiserer til å søke om autorisasjon som psykolog. Søkere med tilsvarende utdanning fra utlandet kan søke Helsedirektoratet om midlertidig lisens for å gjennomføre en veiledet praksisperiode (vanligvis på 1–2 år), som kan føre til autorisasjon. Psykologen har kompetanse innen både psykologisk forskning og anvendt psykologi. Før 1972 var ikke psykolog en beskyttet tittel. Den norske ordningen er et unntak fra den generelle regelen i Europa, der psykologutdanninger i samsvar med EuroPsy-standarden og Bologna-prosessen som regel består av en bachelorgrad i psykologi, fulgt av en mastergrad og deretter en veiledet praksis.

Profesjonsstudiet i psykologi (cand.psychol.)

Profesjonsstudiet i psykologi, som gir tittelen cand.psychol., ble innført ved Universitetet i Oslo i 1948 etter modell av psykologistudiet ved Københavns Universitet. Studiet er normert til fem års akademiske studier og ett års veiledet klinisk praksis som del av studiet, og kvalifiserer til å søke autorisasjon som psykolog. Lenge ble profesjonsstudiet bare tilbudt i Oslo; det ble senere etablert profesjonsstudier også ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (fra 1995), Universitetet i Bergen (fra 1969) og Universitetet i Tromsø (fra 1991). Derimot hadde Universitetet i Trondheim allerede fra 1976 et hovedfagsstudium i psykologi som i stedet gav graden cand.polit. i psykologi, også normert til seks år.
I Oslo, Bergen og Trondheim søker man opptak til seksårig program gjennom Samordna opptak, mens man i Tromsø fremdeles søker seg inn på et femårig profesjonsprogram på bakgrunn av årsstudium i psykologi. Opptak til årsstudiet skjer gjennom Samordna opptak, mens opptak til profesjonsstudiet skjer internt ved universitetet. Her vil karakterene fra årsstudiet avgjøre om studenten kommer inn på programmet eller ikke. Karakterkravene for å komme inn på profesjonsstudiet, både gjennom Samordna opptak og via årsstudiet, varierer fra studiested til studiested, og fra opptak til opptak. Det kreves generelt svært gode karakterer for å komme inn.
Tradisjonelt har psykologutdanningen ved UiO og senere også andre universiteter bestått av to avdelinger. Første avdeling består av en innføring i de fem psykologiske basalfagene (utviklingspsykologi, biologisk og medisinsk psykologi, kognitiv psykologi, personlighetspsykologi og sosialpsykologi), i tillegg til forskning og forskningsmeoder. Andre avdeling består av en mer praktisk rettet anvendelse av psykologifaget ved klinisk utøvelse. Psykologstudenten på andre avdeling vil derfor gjennomføre praksis hvor studenten har egne pasienter i behandling/terapi. Studenten har gjennom hele studieløpet veiledere som står som faglig ansvarlig for denne praksisen. Praksis utgjør til sammen ett år og finner sted internt ved utdanningsinstitusjonen og i eksterne institusjoner i psykisk helsevern (for eksempel sykehus og DPS), pedagogisk-psykologisk tjeneste og barnevernet.

Masterstudier i psykologi (tidligere cand.polit.) – et forskningsorientert alternativ

Bachelor- og masterstudier i psykologi er videreføringen av det tidligere hovedfaget i psykologi (cand.polit. i psykologi), opprinnelig etablert ved Universitetet i Trondheim i 1976 som et forskningsorientert alternativ til profesjonsstudiet og i likhet med profesjonsstudiet normert til seks års studier. Ved Universitetet i Trondheim var cand.polit. fra 1976 til 1995 det eneste psykologistudiet; i 1995 fikk Universitetet i Trondheim også profesjonsstudium (cand.psychol.). Mange som tok hovedfag i psykologi hadde 1. avdeling i profesjonsstudiet fra Oslo eller Bergen, og valgte hovedfagsstudiet for å få en mer forskningsorientert fordypning enn den kliniske fordypningen i 2. avdeling på profesjonsstudiet.
Ved Kvalitetsreformen i 2003 ble cand.polit. i psykologi erstattet av femårige mastergrader i psykologi som del av tilpasningen til Bologna-prosessen for standardisering av høyere utdanning i Europa. Bachelor- og masterstudier i psykologi tilbys ved alle universitetene som også har profesjonsstudier. Psykologifaget har etter årtusenskiftet vært i sterk vekst i Norge, og flertallet av psykologistudentene etter Kvalitetsreformen er bachelor- og masterstudenter. Bachelor- og masterløpet er det studiet som ligner mest i oppbyggingen på psykologutdanninger utenfor Norge, herunder den nåværende danske cand.psych.-graden.
Ved Universitetet i Oslo er bachelorstudiet i psykologi i stor grad identisk med de første årene av profesjonsstudiet og gir samme brede teoretiske kompetanse i psykologi; undervisningen i de psykologiske basalfagene er også felles. Bachelorgraden, i likhet med de første årene av profesjonsstudiet, er ved UiO en videreføring av det som ved UiO opprinnelig ble betegnet som profesjonsstudiets første avdeling, som gav en bred innføring i psykologiens basalfag. Flere av fagene kan innpasses i et eventuelt profesjonsstudium. På masternivå spesialiserer man seg innen forskning i større grad enn på profesjonsstudiet. Mastergraden i psykologi ved Universitetet i Oslo har retninger innen kognitiv nevrovitenskap, helse, utvikling og samfunn, og arbeids- og organisasjonspsykologi. Et fullstendig bachelor- og masterløp gjennomført ved UiO oppfyller utdanningskravet i EuroPsy-standarden.
Bachelor- og masterstudier i psykologi kan i noen tilfeller lede til autorisasjon som psykolog i Norge. Regelverket knyttet til dagens bachelor- og mastergrader er komplekst; eksempelvis kan en person som tar bachelorgraden i Norge og deretter mastergraden i Danmark oppnå norsk autorisasjon, mens en person med tilsvarende norsk mastergrad ikke har samme mulighet. Det er en løpende debatt om flere psykologimastere utdannet i Norge, dersom de oppfyller utdanningskravet i EuroPsy-standarden, bør ha samme mulighet som endel psykologimastere utdannet i utlandet til å oppnå autorisasjon gjennom en klinisk videreutdanning. Noen personer med fullført profesjonsstudium har også tatt psykologiskfaglige mastergrader som en akademisk fordypende videreutdanning.

EuroPsy

Den europeiske føderasjonen av psykologforeninger har etablert EuroPsy som en europeisk standard for psykologutdanning; standarden stiller krav om fem års universitetsutdanning i psykologi og ett års veiledet praksis. Den norske profesjonsutdanningen oppfyller dette kravet i sin helhet, mens mastergrader som bygger på fem års psykologistudier oppfyller selve utdanningskravet; mulighetene til å få veiledet praksis i Norge er imidlertid begrenset til noen spesielle tilfeller med personer som har mastergraden fra utlandet.

Autorisasjon som psykolog i Norge

Etter endt utdanning må psykologen søke autorisasjon som psykolog før vedkommende kan praktisere som psykolog. Denne søkes fra Statens autorisasjonskontor for helsepersonell. Psykologtittelen er beskyttet, noe som betyr at det er forbudt å bruke tittelen uten autorisasjon. Dette innebærer videre at personer uten autorisasjon ikke har adgang til å bruke tittel som ligner eller kan gi inntrykk av at vedkommende har autorisasjon. Det foreligger en avtale mellom de nordiske landene om at en nordisk psykologutdanning skal være gyldig i samtlige nordiske land, og at utdanningen i de respektive landene skal tilsvare hverandre i form av omfang, teoretisk innføring og veiledet praksis.
Frem til 1972 var psykolog ikke en beskyttet tittel i Norge, og tittelen ble brukt om en bred gruppe yrkesutøvere innen samfunnsvitenskap og anvendt psykologi. Fra 1972 ble tittelen psykolog i Norge forbeholdt fagpersoner utdannet i klinisk psykologi med godkjenning, senere autorisasjon eller lisens, fra myndighetene. Opprinnelig var det Sosialdepartementet som utstedte denne godkjenningen, mens det i dag er Helsedirektoratet som har dette ansvaret. I Norge er det kun profesjonsstudiet i psykologi som automatisk oppfyller utdanningskravet for autorisasjon som psykolog, men også kandidater med utenlandsk utdanning, som kan dokumentere tilsvarende utdannelse og praksis, kan søke om autorisasjon som psykolog. Kompetansekravene er såpass strenge at nesten utelukkende søknader fra personer med minst fem års utdanning og minst ett års praksis i klinisk psykologi kan godkjennes. Derfor er det innført lisensperiode for en del utenlandske søkere, slik at disse kan gjennomføre en veiledet praksisperiode under lisens før de kan søke om autorisasjon.

Sammensatte titler

Det er helsepersonelloven som regulerer tittelbeskyttelse for autorisert helsepersonell i Norge. Kun titler som gir autorisasjon etter helsepersonelloven § 48, samt offentlig godkjente spesialistutdanninger, er beskyttet, herunder tittelen psykolog. Sammensatte titler som inneholder ordet «psykolog» er ikke nevnt i § 48, og er dermed ikke uten videre beskyttet, unntatt hvis de er omfattet av en spesialistgodkjenning. I 2011 gav Helse- og omsorgsdepartementet Helsedirektoratet i oppdrag å avklare om den sammensatte tittelen sosialpsykolog er beskyttet; Helsedirektoratet uttalte i 2012 at «tittelen sosialpsykolog er ikke en beskyttet tittel etter helsepersonelloven § 74, da den ikke gis egen autorisasjon etter helsepersonelloven § 48 eller spesialistgodkjenning». På tross av at sammensatte titler ikke er beskyttede titler uttaler Helse- og omsorgsdepartementet at «adgangen til å bruke sammensatte titler . . . [er] begrenset av helsepersonelloven § 74 fjerde ledd og alternativ behandlingsloven § 8 tredje ledd»; Helsedirektoratet har presisert at dette gjelder sammensatte titler som er omfattet av spesialistgodkjenning. Norsk Psykologforening skriver på sine nettsider at bruk av sammensatte titler er ulovlig for andre enn psykologer med autorisasjon.

Medlemskap i Norsk Psykologforening

Det har vært stor debatt om hvem som kan være medlemmer av Norsk Psykologforening. Foreningen var frem til 1972 åpen for alle med høyere utdanning i psykologi eller annen relevant bakgrunn, men ble fra 1972 stengt for andre enn de med offentlig godkjenning, senere autorisasjon/lisens. Hovedfags-, master- og doktorgradsutdannede uten profesjonsstudium blir dermed ekskludert fra deltagelse i internasjonale psykologforeninger som kun aksepterer én norsk medlemsorganisasjon, selv om disse internasjonale foreningene selv er åpne alle for fagpersoner i psykologi. Det er foreslått at det kan dannes en paraplyorganisasjon som rommer både Norsk Psykologforening og Psykologiforbundet.

Autorisasjon av psykologimastere

Personer med mastergrad i psykologi kan i de fleste andre land oppnå autorisasjon som kliniske psykologer på visse vilkår, etter klinisk videreutdannelse og/eller veiledet praksis. Dette gjelder bl.a. i Danmark, og det er derfor flere eksempler på nordmenn med bachelor- og mastergrad i psykologi som har oppnådd norsk autorisasjon etter en dansk klinisk videreutdannelse. Tidligere leder i Norsk Psykologforening Sverre L. Nielsen har uttalt at Psykologforeningen bør arbeide for å få opprette en klinisk tilleggsutdanning (videreutdanning) for kvalifiserte mastere i psykologi som vil bli autorisert som psykolog, basert på kravene i EuroPsy som stiller krav om fem års psykologistudier og tilsvarende den danske kliniske videreutdanningen; dette vil åpne for visse psykologimastere som kun har hatt generell psykologi i studiet, som hovedsakelig har samme teoretiske skolering i psykologi som profesjonsstudenter i Norge og delvis overlappende utdanning, men ikke mastere som har tatt en psykologiskfaglig mastergrad på toppen av annen utdannelse, eller har grunnutdanningen i avgrensede deler av psykologien av mindre relevans for klinisk psykologi. Ved bl.a. UiO er alle psykologistudiene i «ren» psykologi og et fullt løp til master ved UiO oppfyller dermed utdanningskravet i EuroPsy.

Videreutdanning

Som ferdig utdannet psykolog kan man spesialisere seg eller ta en doktorgrad. De fleste norske psykologer som arbeider klinisk videreutdanner seg til psykologspesialister etter endt utdanning; noen velger å gå videre kun med forskning og heller ta en doktorgrad. Spesialistutdanningen er en faglig spesialisering og består av fem års relevant arbeid og veiledning, tre års kurs, samt vitenskapelig arbeid. Psykologen kan velge mellom 11 ulike spesialiteter: Organisasjonspsykologi, voksenpsykologi, barne- og ungdomspsykologi, arbeidspsykologi, nevropsykologi, habiliteringspsykologi, rus- og avhengighetspsykologi, familiepsykologi, eldrepsykologi, psykoterapi og samfunns- og allmennpsykologi. De fleste spesialiserer seg i voksen- eller barne- og ungdomspsykologi. En psykologspesialist vil, i tillegg til vanlige psykologoppgaver, være faglig ansvarlig for utredning, diagnostisering og behandling i spesialisthelsetjenesten, kunne fatte visse tvangsvedtak i psykisk helsevern, samt påta seg veiledningsoppgaver overfor både studenter og ikke-spesialister. Det er ikke uvanlig at psykologer har videreutdanning i flere spesialiteter samtidig. 
Psykologer er også kvalifisert til å søke om opptak på doktorgradsprogrammer ved norske universiteter, og det finnes mange norske psykologer og psykologspesialister som også er dr.psychol. eller ph.d. i psykologi.

Karriere

Som psykolog kan man arbeide innen svært mange områder, både offentlig og privat, og både i og utenfor helsevesenet. De vanligste arbeidsområdene er psykisk helsevern, kommunale virksomheter (kommunehelsetjeneste, pedagogisk-psykologisk tjeneste, barnevern), rusomsorg, kriminalomsorgen og arbeids- og attføringssektoren. Andre aktuelle arbeidsområder er innenfor rådgiving, konsulentvirksomhet, arbeid som sakkyndig psykolog og organisasjon og ledelse. Begynnerlønn for psykologer i psykisk helsevern ligger de fleste steder mellom 500 000 og 550 000. Som spesialist vil man ha en betydelig høyere lønn, og minstelønn ved de fleste helseforetak ligger over 700 000. Psykologspesialister med privat praksis kan få driftstilskudd, noe som innebærer at pasienter som er henvist fra lege kun må betale egenandel for behandlingen.
Norsk Psykologforening er en fagforening for autoriserte psykologer i Norge; noen psykologer velger å være organisert i andre fagforeninger, f.eks. Forskerforbundet.

Formell kompetanse

Mange har vanskeligheter med å skille mellom en psykolog og en psykiater som fagperson. Kort fortalt er psykiatri en grenspesialitet innenfor medisin, og en psykiater har, i tillegg til den medisinske profesjonsutdanning (legeutdannelse) som faglig grunnutdanning, minimum 5 års videreutdanning/spesialisering i psykiatri. 
Psykologer har i utgangspunktet en generalistkompetanse innen normalpsykologi og forebygging, utredning, diagnostisering og behandling av psykopatologi (psykiske lidelser), samt forskning. Som i psykiatrien dreier klinisk psykologi seg om behandling av psykiske lidelser, men i motsetning til psykiatere driver psykologer bare ikke-medikamentell behandling, som samtaleterapi. Psykologer har kompetanse innenfor evidensbaserte behandlingsmetoder innenfor klinisk psykologi. Både psykologer og psykiatere har spesielle rettigheter og plikter innen psykisk helsevern (tidligere kalt psykiatrien). Det er bare psykologer og leger som har selvstendig behandlingsansvar i psykisk helsevern, som følge av sin grunnutdanning. Både psykiatere (legespesialister) og psykologspesialister kan være faglig ansvarlige for utredning, behandling og vedtak i spesialisthelsetjenesten, etter psykisk helsevernloven, og det er kun leger og psykologer som gjennom sin grunnutdanning er kvalifisert til å gjøre vurdering av blant annet volds- og selvmordsrisiko. Psykologer har en seksårig praktisk og teoretisk utdanning fra et universitet innenfor normalpsykologi og abnormal psykologi, inkludert kognitiv psykologi, utviklingspsykologi, nevropsykologi, biologisk psykologi, klinisk psykologi og psykiatri. Psykiatere har en femårig etterudanning i psykiatri, etter legestudiet, hvor de driver klinisk virksomhet med pasienter innenfor psykiatrifeltet for å oppnå spesialisering, under veiledning av en lege som allerede er godkjent spesialist i psykiatri.
Det finnes flere studieløp innen psykologi, men profesjonsutdanningen i psykologi er det eneste som kvalifiserer til autorisasjon som psykolog. Andre studieretninger er årsstudium (ett år), bachelor- (tre år) og masterstudier (to år etter bachelor) i psykologi. Disse utdanningene er rent akademiske, og med høyere utdanning i psykologi kan man også fungere som veileder/konsulent og arbeide på forskjellige institusjoner hvor også psykologer er ansatt, men disse vil ikke ha behandleransvar på linje med psykologene. Psykologi vil ofte også være tilleggsfag til annen utdanning, og en mastergrad i psykologi kvalifisere til opptak på doktorgradsprogram innen psykologi (ph.d.).
Psykologer og leger er de eneste i Norge som har lov til å benytte hypnose.

Diskusjon om tittelbruk

I 2000-årene har det vært debatt om tittelbruken for personer utdannet i psykologi i Norge, spesielt at personer med mastergrad, ph.d. og lignende i psykologi ikke kan kalle seg psykologer. Over 800 professorer og studenter i psykologi har undertegnet et opprop der de krever at alle med høyere grads eksamen i psykologi kan kalle seg psykologer, og argumenterer med at dette er den internasjonalt vanlige betydningen av ordet. Helsedirektoratet har uttalt at det bare er titler som «gis egen autorisasjon etter helsepersonelloven § 48 eller spesialistgodkjenning» som er beskyttet, herunder «psykolog» og enkelte sammensatte titler.