google/wiki40b huggingface dataset:
Rudolstadt

Historie

Rudolstadt ble først nevnt i et dokument fra rundt år 776, og har hatt byrettigheter siden 1326. Byen kom i besittelse av greven av Schwarzburg rundt 1340. Byen ble hovedstaden i fyrstedømmet Schwarzburg-Rudolstadt. Som en del av det kulturelle triangel Weimar, Jena og Rudolstadt, blomstret byen, og knyttet til seg kjente diktere og vitenskapsmenn, som Friedrich Schiller, Johann Wolfgang von Goethe, Johann Gottlieb Fichte, Wilhelm og Alexander von Humboldt. Også musikere og komponister, som Richard Wagner, Franz Liszt og Niccolò Paganini, samt grunnleggeren av den første barnehagen, Friedrich Fröbel.
Bortsett fra porselensproduksjonen, grunnlagt i 1762, kom industrialiseringen sent til Rudolstadt.  Byen var for det meste bebodd av godseiere som hadde store landeiendommer utenfor byen. Jernbanen ble bygget i 1874.  Friedrich Adolf Richter etablerte en fabrikk som produserte medisin, samt byggeklosser for barn, kjent under varemerket «Anker Steinbaukasten».
Etter at fyrstedømmet opphørte i 1918, ble byen i 1922 Kreisstadt. I 1935 ble det bygget en fabrikk for produksjon av syntetiske fibre. Den kjemiske industrien er fortsatt viktig for byen.
Andestek

Andestek er en tradisjonell middagsrett til feiring av høytidene mortensaften og julaften spesielt i Danmark. Grunnen til at det spises ande- eller gåsestek til mortensaften er at Sankt Morten ifølge legenden ble avslørt i en gåsesti av skreppende gjess, hvoretter man gjorde ham til biskop.
Steken serveres sammen med andelever, og den fylles med stuffing.
Det var jeg som skjøt

Handling

Når Ingegerd Bremssen en kveld går alene hjemover på en øde skogsvei, blir hun antastet av en mann. Hun prøver å stikke av, men lykkes ikke. Mannen voldtar henne og forsvinner. Ingegerd blir tatt opp av en passerende bil og kjørt til et sinnssykehus hvor hun tas hånd om. Ingegerd har fått et alvorlig sjokk og føler at livet er ødelagt.
Hun er datter av en oberst og godseier og oppfostret i disse kretsene. Ingegerd er i ferd med å gifte seg med løytnant Walter von Baden. Alt er klart for bryllupet. Hun håper på forståelse fra sin forlovede, men føler seg usikker. Hun forteller likevel om alt sammen til ham. Når hun kun møter uforstand fra sin kommende ektemanns side, bryter hun forlovelsen og reiser bort.
Mannen som voldtok Ingegerd kommer enda en gang i hennes vei. Hun gripes av angst og skyter ham i hjel. Ingegerd blir pågrepet og hennes sinnstilstand skal undersøkes. Tilbake på sinnssykehuset møter Ingegerd igjen legen, dr. Arnholm, som allerede første gang interesserte seg for hennes tilfelle. Han kan få klarlagt det psykologiske bildet. Det blir rettergang. Anklagen mot Ingegerd går ut på overlagt drap.
Porphyronota

Utseende

Middelsstore, matte, litt ruglete, brun- eller brunrød-spraglete gullbasser. Artene kan være ganske variable i fargen.

Levevis

Larvene lever i jorden.
Ole Einars Standplass

Ole Einars Standplass er en rasteplass som ligger på Simostranda i Modum kommune. Lørdag 13. september 2008 ble en statue av Ole Einar Bjørndalen avduket her med tusen mennesker til stede. Den står rett nedenfor barndomshjemmet til skiskytteren, ved Tingelstadbrua langs riksvei 287 på stedet benevnt som Sigdalsveien, hvor fylkesvei 151 på stedet benevnt som Åsterudveien og Kollerudveien møtes på riksveien.
Det er kunstneren Kirsten Kokkin som har laget statuen av Ole Einar Bjørndalen på oppdrag fra Modum kommune, som etter hans fire gull i Vinter-OL 2002 i Salt Lake City vedtok å få laget den. Statuen har kostet rundt 560 000 kroner.
Lyn Gordon

Lyn Gordon (engelsk, og opprinnelig navn Flash Gordon) er hovedpersonen i en amerikansk tegneserie med samme navn, opprinnelig tegnet av Alex Raymond. Serien startet søndag 7. januar 1934. Den ble opprinnelig skapt for å konkurrere med Buck Rogers. Alex Raymond skrev serien selv de første ukene, så overtok Don Moore som fortsatte å skrive serien til langt inn på 1950-tallet. Lyn Gordon utkom i mange år bare som søndagsside, ⅔ helside med «Jungle Jim», også tegnet av Raymond, på toppen. I 1941 startet en dagsstripe, tegnet av Raymonds assistent Austin Briggs. Denne serien gikk inn da Briggs i 1944 tok over søndagssiden etter Raymond, som var innkalt til militæret. I 1948 overtok Mac Raboy, som tegnet og etter hvert forfattet serien til sin død i 1967. I 1951 ble det startet en ny dagsstripe tegnet av Dan Barry, som også tok over søndagssiden etter Raboy. Etter Barry kom en rekke tegnere med Jim Keefe som den siste. I 2003 ble serien stanset. 
Som en kuriositet kan nevnes at George Lucas opprinnelig prøvde å få filmrettighetene til Lyn Gordon. Da han ikke klarte det, skapte han Star Wars, som har lånt mange trekk fra tegneserien.

Handlingen i Lyn Gordon

Tegneserien følger Lyn Gordon på hans eventyr sammen med hans venn Dr. Hans Zarkov og kjæresten Dale Arden (kalt Gerd i tidlige norske oversettelser). Historien begynner med at jorden trues av en kollisjon med planeten Mongo. Dr. Zarkov forsøker å avverge katastrofen med å styrte sitt selvbygde romskip mot planeten – med seg selv, Lyn Gordon og Dale ombord. De havarerer og blir tatt til fange. Mongo er bebodd av mange forskjellige menneskelignende arter og kulturer, noen svært teknologisk avanserte. Over alle hersker den grusomme tyrannen Ming den nådeløse.
De tre jordmenneskene blir snart venner med Prins Barin, den rettmessige arvingen til tronen Ming har tatt. Ming fordriver Prins Barin og hans tilhengere – inkludert Mings egen datter, Aura, Barins brud – til skogriket Arboria. Lyn Gordon, Dr. Zarkov og Dale slutter seg til Barins kamp for å styrte Ming. De klarer det omsider, noe som ikke har hindret Ming i å dukke opp påny i senere årganger av serien. Den politiske utviklingen i verden på 1930-tallet preget serien stadig sterkere; keiser Ming forvandler seg fra en slags middelaldersk føydalfyrste til en militærdiktator med hemmelig politi og konsentrasjonsleirer.

Lyn Gordon i Norge

I Norge ble Lyn Gordon fra starten av trykt i Norsk Ukeblad. Han forsvant fra bladet i 1942, men kom tilbake da krigen var over. Senere gikk den i bl.a. Detektivmagasinet og Vi Menn. Dan Barrys dagsstripe har gått i en rekke aviser og også vært publisert i seriehefter, deriblant Tempo fra 1977-1979 og -bøker. På 1950-tallet utkom i Skandinavia sju bøker tett basert på søndagsseriens første årgang. De var signert Alex Raymond, men ting kan tyde på at de faktisk ble skrevet av en nordmann. Omslagene til de fem første var i hvert fall tegnet av nordmannen Erik Artell, etter Raymonds originaler. 
Lyn Gordon ble utgitt som eget tegneseriehefte i Norge i 1967 og igjen i 1980–82.
Liberals d'Andorra

Liberals d'Andorra, tidligere Partit Liberal d'Andorra (PLA), er et politisk parti i Andorra. Det ble grunnlagt i 1992 og har vært et viktig regjeringsparti. Partiet hadde statsministeren fra 1994 til 2009. 
Partit Liberal d'Andorra ble etablert i 1992 som Unió Liberal. Det er medlem av Den liberale internasjonale og Det europeiske liberale, demokratiske og reformistiske parti.
Foran valget i 2009 gikk partiet med i Coalició Reformista. I valget i 2011 stilte PLA til valg i felleslisten Demòcrates per Andorra. Denne vant 53,35 % av stemmene og et flertall på 20 mandater i en nasjonalforsamling på 28 representanter. Alliansen vant dermed regjeringsmakten. I 2015 gikk partiet til valg på egne lister. Ved valget 1. mars 2015 fikk partiet 27,7 % og åtte mandater. Det stilte sammen med Unió Laurediana i Sant Julià de Lòria og uavhengige i La Massana.
Tjenesteklasse

Tjenesteklasse, eller Class of Service – CoS, er et konsept fra TCP/IP-verdenen i et forsøk på utvikle TCP/IP-teknologiene videre fra Best Effort-stadiet.
Konseptet er laget for å håndtere ulike tjenestetyper ved å dele disse inn i et antall – vanligvis tre eller fire – definerte klasser som så gis ulik håndtering/prioritering gjennom et nett. Det er kun snakk om en priortering innenfor de ressursene man rår over til enhver tid og den trafikken man må håndtere, så det medfører ingen garantier for kvaliteten på tjenesten. Et paradoks blir det da at jo mer trafikk som gis høyere tjenesteklasse, jo dårligere blir kvaliteten på den resterende trafikken.
Det finnes ulike måter å håndtere tjenesteklasser på, men felles for alle er at alle nettelementene må kunne bruke den valgte mekanismen. Det er dermed kun nettoperatøren som kan håndtere dette, ikke en tjenesteleverandør uten egne nett og systemer.
Resultatet av dette arbeidet vil få stor betydning for TCP/IP-teknologienes fremtid som plattform for tradisjonelle teletjenester som f.eks. telefoni.
Atakebune

Atakebune

For nåtidens observatører minner atakebunen og den mindre sekibunen om en langstrakt og rektangulær boks av planker og søyler av tre satt ovenpå et åpen skrog med butte ender forut og akterover på de større, mens de mindre hadde skarpe forstevner. Utseendet skyldes den tidstypiske japanske taktikken om å bombardere fiendeskipet med prosjektiler, dermed måtte soldatene beskyttes før man kunne borde fiendens skip for rasende nærkamp mann mot mann. Av den samme grunnen ble roere alltid plassert på hoveddekket, beskyttet mot fiendtlige ild uten å bli forstyrret i deres arbeid med årene som kom ut gjennom åpninger i utriggerne som boksen dels hvilet på.
Nesten samtidige japanske krigsfartøyer i 1500-tallet var rofartøyer med seil som bare var reist med en mast som kunne tas ned og reises ovenpå det åpne dekket, for seilas i medvind, ofte var bare et enslig råseil av lange vertikale striper brukt, gjerne med mon (kjenningsmerke) for å vise tilhørighet. Hver enkelte daimyo hadde deres egne mon som var brukt som identifikasjon under kamp og seremonier. Som et seilfartøy skulle det ha de beste egenskaper i medvind, og dermed var noe hurtigere med et slankt skrog som ikke hadde stor dypgang, og som skulle være lik raskt under årene. Før det kom til kamp, ble seilet tatt ned og skjult bort mens masten ble lagt i hvile ovenpå gafler langs senterlinjen på fartøyet. Disse gaflene sto forut, midt og akterover.
Den typiske atakebune hadde en normal besetning på 80 roere og 60 soldater samt 30 bueskyttere eller musketerer med deres prosjektilvåpen. Hver åre hadde én roer som regel. I sammenligning med den noe mindre sekibunen som hadde det samme utseendet med den karakteristiske boksen, var atakebunen ikke bare større, men også mer iøynefallende med en overbygning formet som en paviljong midtskips på værdekket. Det var også oppholdsstedet for kommandanter og viktige gjester ombord på de største atakebuner, noen ganger betegnet som o-atakebune, som var mye større.
Det japanske taktiske konseptet for sjøkrig aldri noensinne hadde sett bruk av ekte skipsartilleri, spesielt med tanke på den japanske båtbyggingstradisjonen. De fleste japanske båter og skiper fram til moderne tid var først og fremst konstruert som skallskonstruksjoner uten anvendelse av indre avstivning, såkalte «innved». Den eneste form for indre avstivning av skroget var tverrbjelker fra skipsside til skipsside. Dermed kunne ikke de japanske krigsfartøyene ha tyngre artilleri, større atakebuner hadde bare ha to til tre kanoner som bestykning. Et skip med tyngre artilleri måtte ha en kraftig konstruksjon med forsterket dekk som skulle tåle rekylkreftene og bevegelse av tunge skyts.
Dermed stolte japanerne mest på deres soldatene for å kunne borde fiendeskipet for et oppgjør med fiendens besetning. Det ble skåret ut et stort antall skyteskår for bruk av musketter fra hoveddekket og værdekket, for å kunne rette sterk ild på fienden. Soldatene kunne stige ut og komme om bord gjennom flere porter i boksen. I virkeligheten fungerte deres skipene som flytende festninger som først i nærkamp sluppet løs kontingenter av trente menn med sverd og spyd på fienden ved kontakt.
Fridtjov Birkeli

Bakgrunn

Hans foreldre var misjonærer, faren var Otto Emil Birkeli (1877–1952) og moren diakonisse Olene Søiland (1870–1962). Faren var en av datidens betydeligste norske misjonærer, og drev studier i misjonshistorie, religionshistorie og etnografi. 
Fridtjov Birkeli vokste opp på Det norske misjonsselskaps (NMS) barnehjem Solbakken i Stavanger 1912–19 Han ble utdannet misjonsprest ved Misjonshøgskolen, tok teologisk embetseksamen og ble ordinert i 1930.

Karriere

Etter språkstudier i Paris dro han i 1933 til Madagaskar for Det norske misjonsselskap. Han var lærer på den lutherske presteskolen i Fianarantsoa i flere år. I 1944 ble han alvorlig syk og måtte, med mellomstasjon en tid i Durban i Sør-Afrika, reise hjem i 1945. Fra 1948 var Birkelig redaktør av Norsk Misjonstidende, fra 1954 direktør i Det lutherske verdensforbunds avdeling for misjon i Genève. 
Fra 1957 generalsekretær i Det norske misjonsselskap.

Biskop

Han ble utnevnt til biskop i Stavanger bispedømme i 1960, og tiltrådte nåret etter. Han var særlig engasjert i å fremme den lutherske kirkes misjonsinnsats. Han bidrog til at Utstein kloster ute på øyene nord for Stavanger ble restaurert, og at det ble etablert et konferansesenter for kirke og kultur der. I 1960-årene fikk den kirkelige reformbevegelse en ny start. 
Da Det frivillige kirkelige landsmøte nedsatte sin reformkommisjon 1965, ble han kommisjonens formann. For ham var ikke oppløsning av statskirkeordningen noe mål i seg selv. Det avgjørende var at kirken fikk åndelig selvstyre ved sine egne organer.
1968 ble Birkeli utnevnt til biskop i Oslo bispedømme og ble dermed preses for Den norske kirkes Bispemøte.  Som biskop i Oslo viet han kronprins Harald til Sonja Haraldsen 29. august 1968. Han søkte avskjed 1972. De siste år ble først og fremst brukt til vitenskapelig arbeid.
Årsaken til at Birkeli gikk av ble offentlig kjent gjennom en reportasje i Vårt Land i 2001, 30 år etter hendelsen: Birkeli hadde innledet et forhold til sin forlovede fra ungdomstiden. Pressen valgte å ikke skrive om saken i 1972, blant annet av hensyn til familien. Da saken ble offentlig i 2001, antok avisen at de nærmeste familiemedlemmene var døde.
Birkelis faglige interesser var ikke minst knyttet til norsk misjons arbeid på Madagaskar og til engelsk innsats for å bringe kristendommen til Norge. Han var også en svært produktiv forfatter. Som bibliografien under viser, engasjerte Birkeli seg etter 1972 sterkt i arbeidet med å undersøke forhold rundt kristendommens innførelse i Norge.
Bastansjö

Bastansjö (sørsamisk: Bastanjaevrie) er en liten bygd i Storumans kommun i Västerbottens län. Bygden befinner seg 454 meter over havet og har vært bebodd siden 1836.
Fylkesvei 6202

Fylkesveg 6202 går mellom Fuglvågen og Nordvika i Smøla. Veiens lengde er 12,2 km.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen Fv384.
Sverre Anker Ousdal

Bakgrunn og virke

Hans debut var i 1965 på Den Nationale Scene. Han var ved Oslo Nye Teater 1967 – 1970, og ved Nationaltheatret fra 1970. 
Sammen med Øivind Blunck ble han kjent for mange barn i 1970-årene som den ene rollefiguren i NRKs barne-TV-serie Klabb og Babb. Han var også stemmen som fortalte om Postmann Pat, hvor han også fremførte sangene. I tillegg er han stemmen bak figuren «Lyle Tiberius Rourke» i Disney–filmen Atlantis - en forsvunnet verden fra 2001.
Ousdal hadde store roller i TV-seriene Grenseland  (1980), The Last Place on Earth (1985), Blodsbånd (1998). For Blodsbånd vant han Amandaprisen 1998 i klassen beste mannlige hovedrolle/skuespiller og Gullruten 1998 i klassen beste skuespiller. Han fikk en Amanda-pris i 1990 for hovedrollen i Fjernsynsteatrets Kreditorer. Ousdal medvirket også i flere episoder av Fleksnes, blant annet «Penger er alt» fra 1974, hvor han spilte fetteren til Fleksnes, «Kveleren fra Lyngdal», og i «Beklager, Teknisk feil» hvor han spiller en TV-reparatør. 
Ousdal ble i 1997 utnevnt til Ridder av 1. klasse i St. Olavs Orden for sin innsats innen norsk scenekunst. Han er far til skuespilleren Mads Ousdal.
I 2008 gjennomgikk Ousdal en vellykket levertransplantasjon, men den medførte komplikasjoner. Synsnerven fikk for lite surstoff under den langvarige operasjonen, og han fikk derfor en skade som gjorde ham svaksynt.
Han fikk Amandakomitéens ærespris på tildelingen 21. august 2009.
Ousdal ble utnevnt til æresmedlem av Norsk Skuespillerforbund 30. august 2009.
Så seile vi på Mjøsa

«Så seile vi på Mjøsa» er en sangtekst av Alf Prøysen. Teksten er en bearbeidelse av Ulf Peder Olrogs vise «Resan till Chyteræ» fra 1945. Prøysen sang den inn på plate for Philips 23. mars 1966. Den ble trykket første gang i boken "Så seile vi på Mjøsa" og andre viser i 1969 (Tiden Norsk Forlag). I boken P x 3 skriver Jan Erik Vold en omfattende artikkel om visa.
Reservebaronen (revyvise)

Reservebaronen er en revyvise fra 1933 med tekst av Finn Bø.
Visen ble første gang fremført av Victor Bernau våren 1933, i Chat Noir-revyen Det ligger i luften. Teksten er en harselas over Fritz Wedel Jarlsberg, som i 1933 var ambassadør (minister) og hadde utgitt sine memoarer året før.
Sangtittelen var Oslo-publikummet kjent med fra før; den tyske operetten Der Juxbaron fra 1913 hadde på norsk fått navnet Reservebaronen.

Teksten

Revyteksten består av tre vers med refreng. Bernau opptrådte som Wedel Jarlsbergs dobbeltgjenger da han fremførte den. Første vers med refreng lyder slik:
Det er moro å ligne en verdenskjent mann,
han Wedel og jeg er som to dråper vann.
Dem bukker og skraper hvor jeg kommer hen,
og jeg hilser flott og tar den. (Nikker nedlatende.)
Da jeg kom til Oslo med toget,
en formiddag, ble det litt broget,
for folk var møtt frem og begeistringen var stor,
de ropte på helten og kjempen fra nord,
forsamlingen jublet i kor:
Refreng:
«Du er den største vi eier og har,
hipp, hipp hurra for baronen!»
Så sang Reidar Kaas «Sigurd Jorsalafar»,
så tonen slo sprekk i stasjonen!
«Du er dyktig,» sa Bjørn, «ja, jeg synes sogar
du er større enn Nansen og Sarah Bernhardt,
jeg tror pinedø du er større enn far,
du er en av de største vi har!»
Xuanzang

Xuánzàng (kinesisk: 玄奘, Wade-Giles: Hsiuan-tsang, opprinnelig Chen Yi, født ca. 602 nær Luoyang i Kina, død 664 i Tongchuan i Shanxi), var en kinesisk buddhistmunk. Han ble født i provinsen Henan i en konfuciansk familie. Han dro i 627 til India der han i 17 år studerte under buddhistiske læremestre, bl.a. ved det buddhistiske akademiet i Nalanda. 
Etter gjenkomsten oversatte han viktige buddhistiske sutraer fra sanskrit til kinesisk. Han kom til Tang-Kinas hovedstad Chang'an i  657, og med støtte fra keiser Taizong ble det etter hvert 1.330 hellige buddhistiske dokumenter på kinesisk. 
I det øvrige var Xuanzang særlig interessert i yoga, og han anses som  grunnlegger av den buddhistisk-filosofiske retning som kalles Faxiang, hvis første patriark ble hans mest fremstående elev, Kuji.
For de fleste er Xuanzang idag kanskje kjent fremst som hovedperson i Mingromanen Reisen mot Vest. 
Selv skrev han på keiserlig befaling i 646 ned sine inntrykk fra reisen til India med tittelen Reisen til de vestre regioner under det store Tangdynastiet (大唐西域記, Da Tang Xiyu Ji). Boken er i dag en av de viktigste historiske kilder om India på 700-tallet.
Hans skrifter ble oppbevart i Den store villgåspagode i Xi'an; den ble bygd for nettopp dette formål.
Meretseger

Kongenes dal

Ettersom den første stavelsen i navnet hennes også er det samme som ordet pyramide har det blitt tenkt at hun levde på eller var tilknyttet toppen av (eller var) det pyramideformede fjellet som ruver over Kongenes dal hvor gravkamrene til faraoene ligger. Dette berget har i dag navnet al-Qurn («hornet»), og er det høyeste punktet i bergene over Teben (420 m), lokalisert på vestbredden av Nilen. Den er lett synlig ved adkomsten til Kongenes dal, en dal hvor faraoene i 18. til 20. dynasti, fra omkring 1539 f.Kr. til omkring 1075 f.Kr, ble gravlagt. Som en kobragudinne er tidvis assosiert med Hathor, som også er knyttet til al-Qurn.

I kunsten

Som en kobra spyttet hun gift på alle som forsøkte å vandalisere eller stjele fra de kongelige gravene. I kunsten ble framstilt som en sammenkrøllet kobra eller som en kvinne med hodet til en kobra, eller i sjeldne tilfeller i en sammensatt symbolisering som en kvinne med tre hoder, hvor det ene hodet var en kobra, et var av en kvinne, og det tredje var en gribb.
Hennes nære tilknytning til Kongenes dal forhindret henne til å bli noe mer enn en lokal guddom, og da dalens aktiviteter opphørte, opphørte også dyrkelsen av henne.
Percy Code

Biografi

Percy Code ble født sør i Melbourne i Australia, og vokste opp i en korpsfamilie. Faren, Edward Thomas Code, var trompetist og dirigerte Code's Melbourne Brass Band. Brassbandet deltok ofte i konkurranser og var da også flere ganger australske mestre. Percy lærte å spille kornett av faren og ble med i korpset. Han var ivrig og dyktig – 22 år gammel, i 1910, vant han solistpris i den fornemme Royal South Street-konkurransen som gikk av stabelen i Ballarat. Etter det ble han invitert til England av Besses o' th' Barn Band – et brassband han kom til å få spille principalkornett med. Han turnerte en del sammen med Besses, deretter returnerte han til Australia hvor han virket som lærer og dirigent (bl.a. for the City of Ballarat Municipal Brass Band). Code var også dommer i en rekke musikkonkurranser for brassband. 23. mars 1915 giftet han seg med Elsie Maude Miller, de fikk ingen barn og kom senere til å flytte fra hverandre.
I 1921 flyttet Code til USA, der han ble trompeter i San Francisco Symphony Orchestra under ledelse av Alfred Hertz. I San Francisco arrangerte han dessuten filmmusikk og jobbet en del som teatermusiker. I 1924 vendte han imidlertid tilbake til Australia igjen. Der begynte han da å jobbe i radio, samtidig som han fremdeles fungerte som teatermusiker og dommer i musikkonkurranser. I 1929 ble han dirigent i Australian Broadcasting Company (senere, fra 1932, Australian Broadcasting Commission) – noe han forble frem til pensjonsalder i 1951. Percy Code døde i sin fødeby, Melbourne, i 1953.

Trivia

Hvorvidt Percy Code var en «pikenes-Jens» skal være usagt, men flere av hans kornettsoloer fikk navn etter kvinner; Lucille, Zanette, Zelda, Miranda… Den herlige kaprisen Zelda, som visstnok var tilegnet en balettdanserinne med samme navn, er utvilsomt den mest kjente av Codes kornettsoloer.
Surfing in the Air

Surfing in the Air er et musikkalbum med Christine Guldbrandsen, utgitt i 2003. Dette er hennes debutalbum. Albumet lå 6 uker på VG-lista og endte med 15.-plass som beste plassering.
Eisbein

Eisbein er en matrett gjort av skank av svin. I Tyskland kalles den også hachse, hechse, haxe, haspel, hämmche, vötel, schweinshaxe eller knöchla, i Østerrike stelze, i Bayern schweinshaxn, i Franken adlerhaxe, i Sveits gnagi eller wädli. Skanken er en del av svinets bein, mellom kne- eller albueleddet og det ytterste leddet (labben).
Eisbeinen er omgitt av et tykt fettlag. Kjøttet er aromatisk, men må undergis en lang varmebehandling. Det må kokes eller grilles helt til kjøttet løsner fra beinet.
Tilberedningsmåtene varierer mellom regionene, men det finnes to hovedvarianter: I Nord-Tyskland blir kjøttet gjerne saltet og deretter kokt, mens det i Sør-Tyskland, Tsjekkia og Østerrike som regel blir bakt eller grillet i usaltet form.

Eisbein

Eisbein kommer sannsynligvis fra gammelhøytysk īsbēn, et gammelt uttrykk fra fagspråket til jegere og medisinere for hoftebeinet, trolig utlånt fra latin ischia (hofteledd), senere gresk ischion (hoftebein).

Haxe

Betegnelsen hachse, hechse eller haxe går tilbake til det gammelhøytyske hāhs(i)na (akillessenen). Det kan kanskje også knyttes til det latinske coxa (hofte).