google/wiki40b huggingface dataset:
Löftaskog

Löftaskog er et tettsted i Varberg kommune i Hallands län i Halland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 327 innbyggere.
Bhagwan Rao av Datia

Bhagwan Rao av Datia var grunnlegger av staten Datia i India. Han hersket fra 1626 til sin død i 1640.
Bhagwan Rao var nest eldste sønn av Bir Sing av staten Orchha i regionen Bundelkhand (i dag en del av delstaten Madhya Pradesh). Familien var rajputer og tilhørte bundela-klanen. I 1626 fikk Bhagwan Rao ved arveoppgjør områder rundt byen Datia. Dette ble utgangspunktet for statsdannelsen hans etterkommere hersket over til 1948, da staten gikk inn i unionen Vindhya Pradesh. Han gjorde krigstjeneste for Mogulriket både før og etter at han fikk kontroll over Datia. Tjenestene ble belønnet med ytterligere land.
Bhagwan Rao ble ved sin død i 1640 etterfulgt av sin sønn Subhakaran.
Sosialhjelp

Sosialhjelp er en form for understøttelse som kan ytes, dersom der ikke finnes annen tilgjengelig hjelp i form av trygd eller annet. Gjennom tidene har slike ytelser vært hjemlet i forskjellige lover, som forsorgsloven og lov om sosial omsorg. Ytelsene har variert med hva lovgivere og kommuner har sett som riktig og nødvendig, men har vanligvis gått på å sørge for et minstemål av mat, klær og tak over hodet.
Sosialhjelpen har røtter i kristendommens allmissebegrep, og var ukjent i Norden før dette.

Historisk

I vikingtiden var det ætten som hadde plikt til å ta vare på sine. Ble en familie uten forsørger, og samtidig ætteløs, var det spørsmål om noen så seg tjent med å ta inn noen i sine husstander. Totalt uønskede individer ble enten sendt i utlæg eller hogd ned, slik at h*n kunne sikres plass i Valhall.
Etterhvert som kristendommen fikk rotfeste, ble det klostrene som fikk ansvaret for den sosiale omsorgen. Reformasjonen førte til at det ble kongens myndigheter som skulle styre dette. Ansvaret ble etterhvert forflyttet til lokale styrer, slik at fattigstyre/forsorgsstyre ble en del av det kommunale apparatet.
Fellestunnelen

Fellestunnelen eller fellesstrekningen er delen av T-banesystemet i Oslo som trafikkeres av alle T-banelinjene. Den strekker seg fra Majorstuen stasjon i vest til Helsfyr stasjon i øst og har en lengde på 4,8 km.
Et stykke mellom Stortinget og Nationaltheatret stasjoner går fellestunnelen oppå jernbanens Oslotunnel.

Kapasitet og avganger

Det er i dag kapasitet til 7 avganger i kvarteret vest for Stortinget stasjon. Denne kapasiteten er fullt utnyttet, med kvartersavganger på alle linjer unntatt linje 4 og 5 (som har to avganger i kvarteret). Øst for Stortinget stasjon er det kapasitet til 8 avganger i kvarteret, forutsatt at en avgang i kvarteret snur ved hjelp av vendesløyfen ved Stortinget stasjon. Det er planlagt å utnytte denne kapasiteten fullt ut ved at linje 4 beholder to avganger i kvarteret når linje 3 (Østensjøbanen) gjenåpner etter ombygging, men at annenhver avgang på linje 4 snur på Stortinget stasjon.

Historie

Majorstuen stasjon var opprinnelig endestasjon for Holmenkollbanen som åpnet i 1898 som en trikkelinje. Den første delen av fellestunnelen åpnet i 1928 da undergrunnsbanen forlenget Holmenkollbanen til Nationaltheatret. I 1966 ble tunnelens østlige del åpnet da det nye T-banenettverket i Oslo øst fikk endestasjon på Jernbanetorget. Tunnelen ble forlenget fra Jernbanetorget til Stortinget stasjon i 1977, og i 1987 ble også den vestlige delen av T-banenettet ført fram hit. Vogner som trafikkerte det østlige nettverket kunne imidlertid ikke trafikkere det vestlige eller omvendt, fordi banene i vest var utstyrt med kontaktledninger mens de i øst hadde strømskinner. Dette ble løst i 1993 da Sognsvannsbanen og fellestunnelen ble ombygd til strømskinnedrift. For de vestlige linjene som fremdeles hadde kontaktledning, ble det brukt vogner med både pantograf og forbindelse til strømskinner. Disse vognene skiftet fra den ene strømkilden til den andre på stasjoner vest for Majorstuen. Et slikt skifte foregikk på Holmenkollbanen og Kolsåsbanen på henholdsvis Frøen og Montebello, der kontaktledningen tok over for den gule strømskinnen som i dag finnes på hele T-banenettet. Disse linjene ble bygget om til strømskinnedrift da den gamle vognparken ble byttet ut med vogner uten pantografer (MX3000) i løpet av siste halvdel av 2000-årene.
Auk-klasse minesveiper

Auk-klassen minesveipere var allierte minesveipere som tjenestegjorde i United States Navy og Royal Navy under den andre verdenskrig. Totalt ble det bygget 95 skip i denne klassen.

Design og utvikling

Auk-klassen har i gjennomsnitt en deplasement på 890 tonn og hadde en omtrentlig lengde på 220-225 fot (66-67,5 meter). Skipene hadde en toppfart på rundt 18,1 knop (33,5 km/t). Auk-klassen var utstyrt med en 3 tommers kanon, to 40 mm Bofors og åtte 20 mm Oerlikon kanoner.
Trettito minesveipere ble bestilt av USA (som BAM-1 til -32) med tanke på viderelevering til Royal Navy under Lend-lease-avtalen. 12 stykk ble beholdt av United States Navy og ble gitt navn og «AM» som hull classification-prefiks. De som ble overført til Royal Navy ble navngitt som «Catherine»-klassen og fikk «J» pennantnummer-prefikser.
Elleve minesveipere i Auk-klassen gikk tapt under den Andre verdenskrig. Seks av dem i direkte konfrontasjon av fienden, deriblant USS «Skill» om ble torpedert av «U-593».
Davao Oriental

Politisk inndeling

Davao Oriental er delt i 11 "municipalities" (landkommuner).
Møhlen-sedler

Møhlen-sedler er et navn på de første norske pengesedlene, som ble lansert i 1695 av den norske forretningsmannen Jørgen Thor Møhlen. Sedlene ble gitt ut med kongelig godkjennelse av Christian V. Året etter at sedlene ble lansert, gikk Møhlen konkurs.

Bakgrunn

Møhlen hadde i lang tid opparbeidet seg en rikdom gjennom handel og produksjon av varer. I 1690 var han på toppen av sin makt, da han hadde sikret seg handel med den danske øya St. Thomas i Karibia. Imidlertid tapte han mange penger da kong Christian V bestemte seg for å gi brandenburgere retten til et varelager som oppveielse for urett. Møhlen måtte da sende skipene tilbake uten last, og tapte ifølge egne beregninger 100 000 riksdaler. Kong Christian gikk med på å finansiere tapet. Det ble enighet om at finansieringen skulle skje med utstedelse av sedler.

Sedlene

Sedlene besto av to deler, selve seddelen og en talong. Når sedlene ble utstedt, ble talongen revet av og oppbevart av Rentekammeret i København. Banken tok vare på talongen, og når folk skulle fått innløst seddelen i mynter eller metall, kunne den betales inn. Sedlene var autorisert av Jacob Sørensen og Lauritz Mouritzen, begge ansatt ved Rentekammeret. I tillegg hadde sedlene kong Christian Vs monogram på midten av seddelen, og hver side hadde et kontrollnummer. Slik måtte en seddel passe med talongen både på kontrollnummeret, monogrammet og i selve rivemønsteret. Sedlene hadde pålydende verdi 10, 20, 25, 50 og 100 riksdaler.

Etterspill

Møhlen hadde som ambisjon å la sedlene sirkulere i fem år før de ble innløst. Dessverre for ham hadde ikke pengesedlene tiltro i den norske befolkningen. De fleste løste inn sedlene med en gang. Til slutt gikk Møhlen konkurs da han ikke kunne løse inn alle sedlene. Man regner med at Møhlens sedler til sammen kostet rundt 20 000 riksdaler for staten og omtrent like mye for privatpersoner.
Betingede subsidiære private straffesaker

Betingede subsidiære private straffesaker er en type saker som fornærmede kan anlegge mot gjerningspersonen etter at påtalemyndigheten har henlagt saken. Dette må skje i den domstol og rettskrets hvor den straffbare handling er foretatt innen en måned etter at påtalemyndigheten henla saken.
Enmånedsregelen er absolutt men gjelder kun når fornærmede har fått skriftlig melding om henleggelsen. Dersom fornærmede ikke har fått melding om henleggelsen løper det likevel en frist for anleggelse av betingede subsidiære private straffesaker. Denne fristen er på tre måneder fra henleggelsen.
Saken kan anlegges muntlig av fornærmede i retten.
Tepui

Tepui er platålignende fjell som kun finnes rundt høyslettene i grenseområdene mellom Brasil, Venezuela, Surinam og Guyana i Sør-Amerika. Dette er geologiske formasjoner som danner enkeltstående fjell i stedet for fjellkjeder. De består vanligvis av prekambrisk granitt som stiger bratt opp fra jungelen. Formen på fjellene samt det faktum at de står alene, gjør at man får et vidt utsyn. Tepuiene har en særegen flora og fauna.
Noen av de mest kjente tepuiene er Autana, Pico da Neblina (den høyeste, på grensen mellom Brasil og Venezuela), Auyan og Monte Roraima. Tepuien Auyan er kilden til verdens høyeste fossefall, Salto Angel i Venezuela.
Topografi

Topografi er beskrivelse av terrengforhold, som høyde, vegetasjon, hav, innsjøer, elver, bebyggelse, veier med mer. Et topografisk kart gir informasjon om topografien i området kartet dekker. Beskrivelse av tilsvarende forhold under vann kalles batymetri. Et foreløpig teknisk høydepunkt finnes i oljeletingsselskapenes holografiske rom, der man med spesialbriller kan se de geologiske lag av fjellgrunnen, og gå rundt inne i modellen for å ta detaljer i nærmere øyesyn.
Språket har en rekke ord for å beskrive ulike topografiske elementer og former. Disse ordene brukes ofte som stedsnavn, eller som deler av stedsnavn. Eksempler er dal, li, fjell, vann, ås, nes, tange, odde. 
Topografi handler også om kunsten å beskrive topologiske former. Enkelte kunstnere har brukt kunstneriske virkemidler for å beskrive topografiske modeller. Her kan nevnes M.C. Escher (som lar maur krabbe langs en Möbiusstripe formet som en stige uten ende) og svensken Oscar Reutersvärd (oppfinneren av Penrosetriangelet og andre umulige figurer).
Termen topografi kommer av gresk τόπος (topos), «sted» og γραφή (grafi), «skrift»/«beskrivelse».
Noe som har hendt

Noe som har hendt er et musikkalbum med Dronning Mauds Land, utgitt i 1993.
Nasjonalbladet

Nasjonalbladet var en avis utgitt i Trondheim fra 1922 til 1942.
Avisen ble egentlig startet i 1891 som det moderate venstreorganet Folketidende, men ble etter økonomiske vansker reetablert i 1922 under navnet Nasjonalbladet, som et organ for Norges Bondelag og Bondepartiet.
I 1928 var avisen nær ved å bli nedlagt, men etter initiativ fra Adresseavisen så etablerte Nasjonalbladet et samarbeid med denne. Adresseavisen hadde året før byttet navn fra Trondhjems Adresseavis og fått Aftenpostens Harald Torp som ny redaktør. Samarbeidet betydde at Nasjonalbladet ikke lenger kom ut som egen avis, men fikk i stedet daglig en side i Adresseavisen som fritt ble redigert av en egen redaktør. Jacob Skylstad ble ansatt som redaktør for denne siden.
For Adresseavisen var dette samarbeidet svært verdifullt, for på denne måten fikk avisen også et fotfeste utenfor byen, noe som Nasjonalbladet og aviskonkurrenten Nidaros på denne tiden var alene om.
Nasjonalbladet kom med sin siste side i Adresseavisen fredag den 3. januar 1942. Pressedirektoratet hadde i november 1941 innsatt NS-medlemmet og redaktøren i Nasjonalbladet, Jacob Skylstad, som redaktør også av Adresseavisen. To måneder senere mente han at det ikke var praktisk mulig å gi ut Nasjonalbladet lenger. Bak dette lå dels politiske årsaker, men papirrasjoneringen veide nok også tungt.
Mandag 5. januar 1942 kom Adresseavisen ut med undertittelen «og Nasjonalbladet».
Herdis Bjørhovde

Til Lykkeland

Boken handler om ungpikene Gun og Beth, som møtes på lærerskole i Tromsø. Gun er fra en by i Sør-Norge, og Beth er prestedatter fra en Finnmarksby. De to unge pikene er hverandres diametrale motsetninger av både lynne og utseende, men blir raskt venninner. Boken er en romantisk beskrivelse av skolemiljø og hybeltilværelser, men svermerier og forelskelser som omdreiningspunkt. Det er ikke en roman av høy litterær kvalitet, men i retrospekt får lesere på 2000-tallet et interessant innblikk i hverdagsliv og holdninger på 1930-tallet.

Oversettelse til svensk

Boken Til Lykkeland ble i 1933 utgitt i Sverige med tittelen Till lyckoland. En pensionshistoria.
Tolpuddlemartyrene

Tolpuddlemartyrene var en gruppe britiske arbeidere som i det 19. århundre grunnla en fagforening, og deretter ble dømt til transportering til Australia.
Reformloven av 1832 hadde gjort det lovlig å danne fagforeninger, og samme år grunnla seks menn fra Tolpuddle i Dorset Det vennskapelige selskap av jordruksarbeidere (Friendly Society of Agricultural Workers). De protesterte mot den stadige senkningen av lønningene i 1830-årene, og nektet å jobbe for mindre enn 10 skilling pr. uke, selv om standardlønnen ved nede i 6 skilling. Foreningen ble ledet av George Loveless, som også var metodistpredikant, og de møttes i hjemmet til hans svoger Thomas Standfield.
I 1834 skrev en lokal jordeier til statsministeren, Lord Melbourne, for å klage på foreningen. Han viste til en obskur lov fra 1797 som forbød personer å sverge eder til hverandre, noe medlemmene i foreningen skulle ha gjort. James Brine, James Hammett, George Loveless, James Loveless (Georges bror), Thomas Standfield og John Standfield (Thomas' sønn) ble arrestert. De ble kjent skyldige, og dømt til transportering til Australia.
De ble raskt folkehelter, og i 1836 ble de løslatt etter å ha fått støtte fra Lord Russell, som kort tid før hadde blitt innenriksminister.
George Loveless ble senere involvert i chartistbevegelsen, mens de andre emigrerte til London i Ontario, Canada. Der er det reist et monument til ære for dem.
I Tolpuddle ble det reist et monument over dem i 1934, og en ny skulptur av dem ble reist foran Martyrmuseet i landsbyen i 2001. Det holdes en årlig festival, som blir arrangert av Fagforeningskongressen.
2. divisjon bandy for herrer 2012/13

2. divisjon bandy for herrer 2012/13 var det tredje nivået i norsk bandy sesongen 2012/13. Serien startet 6. november 2012 og varte til 19. februar 2013. Deretter var det kvalifiseringsspill for opprykk og nedrykk. De to beste lagene i 2. divisjon spilte enkel serie med de to dårligste plasserte lagene i 1. divisjon. De to beste lagene i denne kvalifiseringen fikk spille i 1. divisjon i 2013/14. På tilsvarende måte måtte de to dårligste lagene i 2. divisjon spille om retten til fornyet tilværelse i divisjonen mot de to beste lagene i 3. divisjon. Hauger trakk laget etter 1. serierunde, så kun ett lag måtte spille kvalifisering for å unngå nedrykk.
Skjeggøks

En skjeggøks er en våpenøks som var vanlig i vikingtid og middelalder.
Den var et våpen som bl.a. ble brukt til å rive unna motstanderens skjold. Skjeggøksen kjennetegnes på at eggen er er forlenget bakover langs skaftet, slik at egglengden er forhorholdsvis mye lenger enn på en alminnelig vedøks og de første kampøksene. Skjeggøks er kjent for å ha blitt brukt på drapet på Grim i Egilsoga. I tillegg så er det kjent at vikingene brukte skjeggøksen til å stusse skjegget.
Rasestandard

Rasestandard er et teoretisk verktøy som definerer (beskriver) hvordan et dyr av en bestemt rase i teorien skal se ut, for eksempel hunder og katter. Rasestandarden gir et idealbilde av dyret, men ofte beskrives også uønskede, eksteriørmessige, anatomiske feil og mangler. I noen grad omfatter også en rasestandard dyrets psykologiske- og bruksmessige egenskaper, samt hjemland og opprinnelsesland. Hjemlandet er i så måte det land som har ansvaret for rasestandarden, men man må være klar over at en rasestandard allikevel kan variere fra land til land, ikke minst som følge av nasjonal praksis.

Standardens hensikt

Hensikten med en rasestandard er å trygge (sikre) og forbedre en rase eller rasevarietetens genetiske framtid, gjennom å definere et bilde av hva som er ønsket og uønsket, slik at avl på disse egenskapene fremmes. Fra tid til annen kan rasestandarder bli oppdatert (justert).

Standardens voktere

Rasestandardenes voktere er gjerne internasjonale og nasjonale registre, f.eks. ulike lands kennelklubber, rasedyrforbund eller avl- og oppdrettslag.
Såkalte eksteriørdommere (også kalt dommere) blir trent opp i å tyde og tolke rasestandardene, for derigjennom å kunne bedømme de dyr som stilles ut opp mot denne. En slik utdanning tar gjerne mange år å fullføre. Dommerens objektivitet og fagkunnskap (erfaring og kunnskap) er selvsagt svært viktig for resultatet, og derav rasens utvikling og framtid.

Problemstillinger

I mange tilfeller er en enkelt dommers oppfatning av et dyr også hele grunnlaget for resultatet av bedømmingen. Dersom dommeren objektivitet og faglige kunnskap ikke er god nok, kan man få uønskede varige endringer i en rase på sikt. Slikt skjer dessverre også alt for ofte, og kommer særlig til uttrykk innenfor bedømming av kjæledyr.
I de senere år har man alt ofte sett at dommere framelsker ekstremiteter, f.eks. i bedømming av ulike hunderaser. Rynkete hunder blir stadig mer rynket, små hunder blir mindre og større hunder blir større. Noen hunder har sågar blitt så ekstreme i sin anatomi at de har fått problemer med å puste og å føde sitt eget avkom.
Et problem med bedømminger innenfor kjæledyrorganisasjonene er at dommeren i mange tilfeller selv er både oppdretter og utstiller i samme land. Selv om dommeren ikke kan bedømme egne dyr, kan man tenke seg at objektiviteten overfor konkurrerende oppdrettere kan slå negativt ut. Et resultat av denne muligheten kan komme til uttrykk gjennom at noen mennesker ikke ønsker å stille ut sine dyr overfor bestemte dommere, selv om det ikke finnes et dokumenterbart grunnlag for å hevde at dommeren ikke er ærlig og objektiv.
Kamjanka

Kamjanka (ukrainsk Камянка; russisk Камeнка, Kamenka) er en by i Tsjerkasy oblast (provins) i Ukraina. Byen har omkring 13 000 innbyggere (2011) og er administrativt sete i Kamjanka rajon. Den ligger omkring 300 km sørøst for Kiev, ved bredden av elven Tiasmyn. 
Kamjanka er kjent for kunstnerkolonien der prins Grigorij Aleksandrovitsj Potemkin, den russiske nasjonaldikteren Aleksander Pusjkin, komponisten Pjotr Iljitsj Tsjajkovskij, fritenkerer og krigshelter fra tiden omkring Napoleonskrigene gjerne arbeidet.
Hafgeirs saga Flateyings

Hafgeirs saga Flateyings er en fiktiv islendingesaga skrevet etter mønster fra Hálfdanar saga Brönufóstra i København av den islandsk studenten Thorlákur Magnússon Ísfjord, mellom 1774 og 1776.
Selv om manuskriptet («Additamenta 6, fol.» i det Kongelige Bibliotek) er usignert, kan skriften knyttes til Thorlákur, en produktiv skriver som kopierte mange middelaldertekster for velstående danske samlere. Thorlákur kjente fornaldarsagaen Hálfdanar saga Brönufóstra godt, etter å ha kopiert den flere ganger for P.F. Suhm. Et forsatsblad, også i hans håndskrift, hevder at sagaen er en transkripsjon av et pergamentmanuskript fra 1100-tallet som kom til København i 1774. Det er sannsynlig at kjøperen av Hafgeirs Saga var Bernhard Møllmann, en kjent skikkelse i danske akademiske kretser.
Thorlákur var venn og samarbeidspartner med medstudenten Þórleifur Arason Adaldahl. Þórleifur regnes for å ha skrevet den like u-autentiske Þjóstólfs saga hamramma, etter mønster fra Grettes saga.
Brun flatdøgnflue

Voksne (imago)

Kroppen er 10-14 millimeter lang. Vingene er trekantet og holdes rett opp og ut fra kroppen i hvile. Lengst bak på bakkroppen er det to haletråder (cerci).

Nymfer/larver

Nymfene er mellom 10-14 millimeter lange og har en flat kroppsform med tre haletråder. De har utvendige gjeller på bakkroppen og Beina og særlig lårene (coxa) er store og kraftige.

Levevis

Brun flatdøgnflue finnes i og ved ferskvann i mindre innsjøer, små bekker og elver med steinbunn. 
Brun flatdøgnflue lever mesteparten av sitt liv som larver eller nymfer. 
Eggene slippes av hunnen ned på vann overflaten. De synker straks til bunnen. Nymfene lever nedgravd i bunnmaterialet, i mudder og sand på bunnen. De klekker  tidlig på forsommeren vanligvis 3-4 uker etter isløsning.  
Nymfene lever av organisk materiale, som alger eller råtnende planter. Men også av andre mindre dyr eller fiskeegg.  
Brun flatdøgnflue tilhører gruppen insekter med ufullstendig forvandling, som betyr at den ikke har et puppestadium mellom nymfestadiet og «Fluestadiet» (imago). Døgnfluenes livssyklus er enestående i dyreriket på grunn et mellomstadie kalt subimago som ingen andre kjente insektsgrupper gjennomgår. Fluefiskere kaller dette stadiet for dun (engelsk).
De voksne flyr fra mai til juli. De voksne kan ikke ta til seg føde eller fuktighet som voksne individer. Hanner lever sjeldent mer enn ett døgn.
Alfa Romeo BAT

Historie

Alfa Romeo kontaktet Nuccio Bertone, som eide og drev designhuset Bertone, for å bestille tre konseptbiler med lavest mulig luftmotstand. Bilene fikk navnet BAT, Berlinetta Aerodinamica Tecnica. Alle bilene var utstyrt med store halefinner og overheng, og ble bygget på chassis fra Alfa Romeo 1900. Bilene ble presentert i tre år på rad på bilutstillingen i Torino. Alle bilene var utstyrt med en femtrinns girkasse og en kraftig, firesylindret motor. I dag er de tre første BAT-modellene utstilt på Blackhawk Museum i Danville, California, USA.

BAT-5

BAT-5 var den første bilen fra Alfa Romeo og Bertones BAT-prosjekt. Den ble første gang presentert på bilutstillingen i Torino i 1953, og designet var basert på en studie av aerodynamikk. Fronten var utformet slik at den skulle eliminere problemer med ustabilitet, som kunne oppstå i høye hastigheter, og designet var også et forsøk på å minimere forstyrrelser i luftflyten som kunne oppstå når hjulene svinger, samt et karosseri med færrest mulig forstyrrelser for luftstrømmen som passerte. I praksis skulle disse grepene sørge for at bilen kunne klare en toppfart på hele 200 km/t, med en motor på 100 hestekrefter. BAT-5 var en svært lett bil, og veide kun omkring 1 100 kilo. Karosseriet var ekstremt aerodynamisk, med sidevinduer som var vinklet 45 grader mot resten av karosseriet og en stor frontrute som flukter over i det nesten helt flate taket. Da bilen ble presentert var det hekken som skapte mest begeistring, med en lang bakrute delt av en slank stolpe, og med to halefinner som peker opp og såvidt innover mot midten av bilen.

BAT-7

Den andre BAT-modellen ble presentert på bilutstillingen i Torino i 1954, året etter BAT-5. BAT-7 videreførte forgjengerens utseende, og også her benyttet Bertone sin kompetanse fra arbeider for flyindustrien til utvikling av aerodynamiske halefinner. Fronten var lavere enn på BAT-5, og hovedlyktene var plassert enda nærmere midten av bilen.

BAT-9

Den tredje og siste BAT-modellen ble presentert på bilutstillingen i Torino i 1955. Denne var bygget for å likne mer på de vanlige Alfa Romeo-modellene enn de øvrige bilene i serien, og har ofte blitt kalt den vakreste av de tre BAT-modellene. BAT-9 hadde ikke fullt så markerte spoilere og halefinner som de tidligere modellene.

BAT-11

Mer enn 50 år etter at siste modell i BAT-serien ble presentert, viste Bertone og Alfa-Romeo BAT-11 under bilutstillingen i Genève i 2008. Bilen ble ikke presentert på selve bilutstillingen, selv om premierevisningen av bilen foregikk samtidig som utstillingen. BAT-11 er basert på Alfa Romeo 8C Competizione, og deler en rekke visuelle elementer med de klassiske BAT-modellene fra 1950-tallet.
Julekveld i bygda

Julekveld i bygda er et musikkalbum med Lillebror Vasaasen og Tove Brovold Vasaasen, utgitt i 1996.
Banta

Utseende

Middelsstore (vingespenn 35-40 millimeter), brune smygere. Antennene er over halvparten så lange som forvingen. Oversiden er mørkbrun bortsett fra en gulaktig bakkant på forvingen, undersiden av forvingen mørkbrun, undersiden av bakvingen brunhvit med brun ytterkant og brune flekker.

Levevis

Larvene lever på ulike gress.

Utbredelse

Slekten er utbredt på Ny-Guinea.
Isfahan kraftverk

Isfahan kraftverk, også kjent under navnet Sør-Isfahan kraftverk, er et varmekraftverk i provinsen Isfahan i det østlige  Iran. Det har en installert produksjonskapasitet på 954 MW, fordelt på 6 like store blokker á 159 MW hver. Fasen Isfahan II innebærer installasjon av e n 480 MW-blokk. Teknologien er iransk og tysk.
Anlegget ble utbygd i årene 2004–2007. Brenselstypen er naturgass og dieselolje.