York

Stedsnavnet

Ordet York, avledet fra norrøne Jórvík på 800-tallet, er igjen avledet fra det latiniserte navnet for byen, ulikt gjengitt som Eboracum, Eburacum eller Eburaci. Den første omtalen av dette navnet er datert til ca 95–104 e.Kr. som en adresse på skrivetavle av tre som ble funnet i den romerske festningen (castrum) Vindolanda i Northumberland.
Toponymet Eboracum er usikkert ettersom språket til den førromerske stedegne befolkningen har ikke blitt nedtegnet. Det er antatt at de snakket et brytoniske språk, en keltisk utgave beslektet med walisisk. Det er antatt at Eboracum er avledet fra det brytoniske ordet Eborakon, en kombinasjon av eburos, «barlindtre» (sammenlign med gammelirske ibar, «barlindtre», walisiske efwr, «trollhegg», bretonske evor, «trollhegg») og endelsen *-āko(n), «sted» (sammenlign med walisiske -og) i betydningen «stedet med barlindtrærne» (sammenlign med efrog på walisisk, eabhrac på irsk og eabhraig på skotsk-gælisk, hvilket byen var kjent som i disse språkene); eller mindre sannsynlig, Eburos, «eiendom», som er keltisk personnavn omtalt i ulike dokumenter som Eβουρος, Eburus og Eburius, og som, kombinert med samme endelse *-āko(n), vil betegne en eiendom.
Navnet Eboracum ble anglifisert (via angelsaksisk) til Eoforwic på 600-tallet: en sammensetning av Eofor-, fra det gamle navnet, og -wic, en endelse som finnes i flere angelsaksiske stedsnavn og betegnet hovedsakelig en landsby. Første ledd kan også ha vært en sammensmeltning til Ebor- ved det germanske rotordet *eburaz, «villsvin». Ved 600-tallet hadde det angelsaksiske ordet for «villsvin» blitt til eofor (sammenlign med moderne engelsk boar). Alternativt eksisterte ordet eofor allerede i gammelsaksisk for villsvin, hvilket er beslektet med dagens nedersaksiske (i Tyskland) ordet eaver og nederlandske ever. De angelsaksiske nykommerne tolket antagelig ebor som eofor og -rac som ric (i betydningen «rik»), mens um var (og er) en vanlig forkortelse for saksiske -heem («hjem»). For dem kan stedsnavnet ha gitt mening som «hjem rik på villsvin». Som vanlig med saksiske stedsnavn, forvant gradvis -um. Da norrøne vikinger fra Danmark og Norge erobret byen i 866 og bosette seg i området, ble navnet til Jórvík.
Jórvík ble gradvis redusert til York i århundrene som fulgte normannernes erobring av England, fra mellomengelske Yerk på 1300-tallet til Yourke på 1500-tallet, og til Yarke på 1600-tallet. Skrivemåten York ble første gang nedtegnet på 1200-tallet. Mange selskaper og stedsnavn, som eksempelvis Ebor-festivalen henviser til det romerske navnet. Erkebiskopen i York benytter «Ebor» som sitt etternavn i sin signatur.

Eldre historie

I romersk tid var Eboracum en viktig militærbase. To romerske keisere døde der: Septimius Severus i 211 og Constantius Chlorus i 306. Troppene i Eboracum var de første som hyllet sistnevntes sønn Konstantin som keiser. 
Som erkebispesete er York by nummer to i Den engelske kirkes hierarki, etter Canterbury. I 314 nevnes byen, da under navnet Eborus, første gang som bispedømme. Dette falt bort i 625, men ble etablert på nytt som erkebispedømme allerede i 631. I 1579 døde det katolske erkebispedømmet ut på grunn av reformasjonen  i England, og Den engelske kirke tok over.
Det var i området rundt York at vikingene grunnla sitt vikingkongedømme Jorvik; dette kongedømmet sto helt til 954 da Eirik Blodøks ble jaget av engelske styrker. Jorvik ble deretter lagt under det engelske kongedømmet. I 1066 ble York erobret av Harald Hårdråde og hans invasjonshær, men vikingene ble slått og Harald falt ved Stamford Bridge (12 km mot øst) like etterpå. På grunn av sin utsatte posisjon nord i England har York ofte blitt utsatt for skotske angrep.

Severdigheter

I York ligger blant annet National Railway Museum, der lokomotivet Mallard står utstilt.
York Minster er den største katedralen fra middelalderen i England; den ble bygget av Henrik III i 1220.