Opplysningsvesenets fond

Fondets forhistorie

Opprinnelsen til Opplysningsvesenets fond finnes i norsk katolsk middelalder. Den katolske kirke hadde enten gjennom sine bispedømmer, menigheter, eller klostersamfunn eiendomsretten til store jordeiendommer. Disse var enten kjøpt inn, gitt som gave, eller testamentert til den katolske kirke.
Kirkens eiendommer var i hovedsak tredelt: På den ene side kirkegodset hvor inntektene ble brukt til vedlikehold og drift av kirkene, på den annen bispe- og klostergodset med sitt formål, og på den tredje side prestebordsgodset, eller det benefiserte gods, som sikret prestene underhold.
Gavene kunne være gitt i forbindelse med kirkens karitative institusjoner; man ønsket at den skulle ha økonomisk bæreevne til å ta seg av for eksempel enker, foreldreløse barn, med videre. Endel av det som ble gitt av gaver, var gitt med den stipulasjon at avkastningen skulle understøtte de prester som leste sjelemesser for en gitt avdød, og ettersom disse stiftelser ofte gjaldt all fremtid, kunne ikke eiendommene avhendes.
Ved reformasjonen i 1537 overtok den dansk–norske kongen forvaltningen av bispe-, kloster- og kirkegodset. Det er ingen tvil om at den kongelige interesse for å overta dette meget omfattende godset var en viktig drivkraft for reformasjonen.
Dette førte etter hvert til intensivt salg av blant annet kirker for å skaffe kongen penger i statskassen. Prestebordsgodset var stort sett intakt inntil 1814, da Grunnloven § 106 (nå § 116) ble formulert spesielt med henblikk på å sikre den statskirkelige geistlighet utkomme av det benifiserte gods og hindre staten i å beslaglegge avkastning av eiendommer eller kapital. Prestegårdene var på dette tidspunktet adskillig større enn i dag (2006).
Lov om det beneficerede gods ble vedtatt i 1821. Loven sikret at såvel kapitalen som avkastningen av Opplysningsvesenets fond ble holdt adskilt fra statens midler og anvendt til geistlighetens beste. Loven inneholdt bestemmelser om forvaltning av inntektene og hvordan disse skulle føres og settes på egne konti. Loven inneholdt også bestemmelser om bortleie og salg av eiendommer.

Fondets formål og virkeområde

Lov om opplysningsvesenets fond sikrer at avkastningen kommer Den norske kirke til gode etter at fondets utgifter først er dekket. Verken eiendommer eller kapital som tilhører fondet kan gis bort eller forbrukes. Når eiendommer selges skal inntektene av salget overføres til kapitalfondet.
Bruken av fondets midler er også regulert av Grunnloven § 116 (tidligere § 106), som i sin tid ble vedtatt for å hindre at Kongen brukte opp Kirkens midler.
Grunnloven § 116 sier at fondets midler kan brukes til både geistlighetens beste (kirkelige formål) og til opplysningens fremme. I dag brukes midlene fra fondet, i samsvar med lov om Opplysningsvesenets fond § 2, kun til kirkelige formål. Bruken av Opplysningsvesenet fond til opplysningens fremme ble avviklet i løpet av 1900-tallet.
Grunnlovsvernet kom på spissen i Høyesteretts plenumsdom 12. mai 2010, hvor Høyesterett fant en statlig instruks om gavesalg av OVFs festetomter, ugyldig. Instruksen ga festere mulighet til å kjøpe festetomt som var eid av OVF, til en betydelig lavere sum enn det en bortfester kunne kreve etter tomtefesteloven. Førstvoterende uttalte i dommen at Grunnloven § 106 «må forstås slik at den ikke bare oppstiller et krav om at kjøpesummer og inntekter av det benefiserte gods skal forbeholdes «Geistighedens Bedste og Oplysningens Fremme», men at fondets midler også må forvaltes slik at verdiene sikres og bevares til fordel for disse formål».
Opplysningsvesenets fond er en av Norges største grunneiere. Fondet eier og forvalter 7 000 festetomter, 408 presteboliger, døveboliger og bispeboliger og 850 000 dekar skogsareal hvorav 485 000 er produktiv skog. Videre eier fondet 165 gårdsbruk. Av disse drives 25 prestegårder som forpaktningsbruk og 140 som jordleiebruk. Fondets finanskapital var ved utgangen av 2015 ca. 1,9 milliarder kroner. Samlede verdier (antatt nettoformue) var i 2015 3,1 milliarder kroner.
Flere av grunneiendommer som Opplysningsvesenets fond har grunnbokshjemmel i Nordland, Troms og Finnmark, tilhørte opprinnelig Det nordlandske kirke- og skolefond, en stiftelse som ble opprettet 27. november 1716. Ved prestegådsloven av 1955 § 17 overtok Opplysningvesenets fond fondets prestegårder og presteboliger i Finnmark, og ved klokkerloven av 1963 § 12 overtok OVF Det nordlandske kirke- og skolefonds gjenværende eiendommer, det vil si klokkergårdene.
Kirkens hus i Oslo er den største enkeltinvesteringen i fondets historie. Bygget eies sammen med Den norske kirkes presteforening og huser 13 sentrale kirkelige virksomheter. Det vurderes muligheter for samlokalisering av regionale kirkelige organer i flere byer som har bispesete. Det arbeides aktivt med utvikling av fondets verdier gjennom blant annet reguleringsplaner, eiendomsutviklingsprosjekter og småkraft.
Opplysningsvesenets fond er en viktig støttespiller for Den norske kirke og bidrar gjennom årlige tilskudd til å finansiere det indre liv i denne kirken. Tilskuddet som blir fordelt av Kirkerådet blir blant annet brukt til diakoni, ungdomsarbeid, samisk kirkeliv, Kirkens bymisjon, søsterkirker, medarbeiderskap og finansiering av ulike prosjekter. Fondet yter også datatjenester for Kirkerådet og bispedømmerådene, og det gis lån til kommuner og kirkelige fellesråd til statskirkelige formål. Årlig brukes det ca. 110 millioner kroner til presteboligforvaltning og ulike kirkelige formål.
Fondet forvalter en viktig del av den norske bygningsarv gjennom prestegårder og presteboliger. På fondets eiendommer er det ca. 350 fredede bygninger i form av boliger, driftsbygninger, stabbur, naust og lignende. Vedlikehold og restaurering gjøres i samarbeid med Riksantikvaren, lokale vernemyndigheter, historielag og lignende. Årlig brukes ca. 35 millioner kroner til drift, vedlikehold, og restaurering av fondets kulturarv.

Eiendomsretten til fondet

Det har lenge vært stilt spørsmål om eiendomsretten til fondet, og om det er staten eller Den norske kirke som skal betraktes som eier til fondets eiendommer. Det har grovt sett vært skilt mellom to ulike syn i debatten.
Det ene hovedstandpunktet er at OVF må anses som Kirkens eiendom. Dette begrunnes for det første med at verdiene i fondet før reformasjonen og innføringen av statskirken tilhørte kirken. Den statlige overtakelsen blir da betraktet som en annektering eller konfiskasjon av kirkens rettmessige eiendom. Hvis statskirken derfor oppløses, må også disse eiendommene tilbakeføres til Kirken. Til støtte for dette synet er det også vist til at Kirken alltid har hatt en særegen status i staten, og at den hele tiden har bestått som et selvstendig trossamfunn prinsipielt adskilt fra de statlige myndigheter. Formaljuridiske betraktninger om at Kirken ikke er et eget rettssubjekt, har derfor liten vekt. Det er heller ikke riktig at Kirkens eiendommer siden reformasjonen ble sett på som Kongens eiendom.
Det andre hovedsynspunkt er at fondet er statens eiendom. Dette synet er blant annet hevdet av Justisdepartementets lovavdeling i tolkningsuttalelser fra 2010 og 2017. Synet er i stor grad utledet av det juridiske faktum at Den norske kirke ikke er et eget rettssubjekt (men en del av staten), og at det derfor vanskelig kan hevdes at det har noen eiendomsrett. Det vises også til at de kirkelige eiendommer etter reformasjonen ble lagt inn under Kongen, og at dette etter overtagelsen delvis ble betraktet som Kongens eiendom. Det er også vist til at forvaltningen av OVF hele tiden har vært styrt av de verdslige myndigheter, riktignok med særregler og begrensninger.

Forvaltningsorganet for Opplysningsvesenets fond

Opplysningsvesenets fond har ingen ansatte, men drift, utvikling, og forvaltning av fondets verdier finner sted i et eget forvaltningsorgan, som har 49 ansatte. Forvaltningsorganet for Opplysningsvesenets fond ble opprettet med eget styre og ledelse fra 1. januar 2001, og er per 2017 underlagt Kulturdepartementet som et statlig forvaltningsorgan. Forvaltningsorganets virksomhet er regulert i vedtekter fastsatt av departementet med hjemmel i lov om Opplysningsvesenets fond.
Siden etableringen av Forvaltningsorganet for Opplysningsvesenets fond, har tyngdepunktet i fondets virksomhet endret seg. Den forretningsmessige delen av virksomheten har økt betydelig i omfang. Forvaltningsorganet har søkt å ivareta muligheter, blant annet ved større fokus på eiendomsutvikling, investering i eiendom for utleie til kirkelige formål, og utvikling av småkraft på fondets eiendommer. Forvaltningsorganet ledes av et styre og en direktør, og har avdelinger for økonomi, IKT, informasjon/personal/administrasjon, finans, presteboliger, eiendomsutvikling, eiendom/festetomter, næringseiendom, jord/skog, og småkraft. Tradisjonelt har det vært en stor andel jurister i organisasjonen. Arkitekter, ingeniører, økonomer, og naturvitere utgjør andre yrkesgrupper i forvaltningsorganet.