google/wiki40b huggingface dataset:
Blériot XIII

Blériot XIII var et fransk eksperimentfly bygget i løpet av  1910 av Blériot Aéronautique. Det er notabelt for å ha satt rekord i å frakte passasjerer og var muligens ment som et utviklingsfly for Blériot XXIV Limousine.

Konstruksjon

Type XIII skilte seg betydelig fra serien med traktorkonfigurerte monoplan som Louis Blériot i regelen er assosiert med. Det var et høyvinget pusher monoplan med en 100 hk Gnome-motor montert bak den kvadratiske vingen som hadde balanseror. Vingen var montert på en konvensjonell wire-forsterket ramme av tre med seks stående og et par forholdsvis diagonale stag for å overføre presset fra motoren til skroget. Piloten satt umiddelbart foran vingens forkant med fire passasjerer plassert to og to bak ham. Et sideror var montert på to par V-stag, og et fast høyderor var montert på toppen av skroget bak. Understellet bestod av et par hjul.

Operativ historie

Den 2. februar 1911 satte Léon Lemartin verdensrekord ved å fly Type XIII med åtte passasjerer. Senere lyktes han i å fly med så mange som tolv ombord. Fly som fraktet mange passasjerer var i søkelyset i Frankrike på denne tiden og Aero Club de France introduserte en regulering i et forsøk på å få ensartede regler. I et slikt rekordforsøk skulle hver person veie minimum 75 kg. Vekten for åtte passasjerer var rapportert til å være 435,5 kg, så hans rekord ville ikke bli ratifisert under de nye reglene. Det var likevel en imponerende bragd.

Bleriot XXIV

Sent i 1911 bygde Blériot et fly med tilsvarende egenskaper etter bestilling fra Henry Deutsch de la Meurthe, en Blériot XXIV «Limousin» (også referert til som Bleriot Aeroden og Bleriot Berline), og det er mulig at Type XIII var ment som en videreføring av flyet med denne maskinen. Flyet hadde lukket cabin med mica-vinduer for passasjerene, bygget av Rothchild coachbuilding company, med piloten sittende foran. Hans eneste beskyttelse var en liten konisk frontrute. A-rør var montert slik at passasjerene kunne kommunisere med piloten.  Det skilte seg betydelig fra Type XIII i konstruksjonsdetaljer. Vingene hadde elliptiske ender, tilsvarende de på Blériot XI og brukte vingebøying for balansekontroll. De var konvensjonelle, forsterket med wire. De over vingen var forbundet med et stag, lavet av et par omvendte V-stag med langsgående rør forbundet på toppen. Under dette var en tåreformet drivstofftank. Haleflaten var montert på fire wire-forsterkede stag, og høyderoret foran var montert på fire buede stag, festet til fronten av kabinen. Det hadde opprinnelig en 100 hk Gnome 14 Omega-Omega-motor som senere ble erstattet av en Gnome 14 Gamma-Gamma.
Det var 14 m langt med et vingespenn på 13 m. Med drivstoff, men uten passasjerer veide det 700 kg.
Med en 140 hp Gnome montert ble det med hell fløyet på Étampes, fraktet opp til 300 kg ballast i stedet for passasjerer.
Yara International

Historikk

Verdens første nitrogengjødsel, Norgessalpeter (kalsiumnitrat) ble produsert på et testanlegg på Notodden. Produksjonen var basert på Birkeland-Eydes metode. Dette dannet grunnlaget for å etablere Norsk Hydro. Gjødselsdivisjonen i Hydro, Hydro Agri, ble omdøpt til Yara og fisjonert fra Hydro og børsnotert som eget selskap 25. mars 2004. Selskapet holdt først til i Hydrobygget i Bygdøy allé, men har siden flyttet til Skøyen.

Korrupsjonssak

Thorleif Enger og to andre tidligere konsernsdirektører ble i 2012 siktet for grov korrupsjon i forbindelse med selskapets virksomhet i utlandet. I 2014 erkjente selskapet Yara straffskyld, og aksepterte en foretaksbot og inndragning på 295 millioner kroner, i norsk sammenheng tidenes største bot for korrupsjon.

Oppkjøp

Fra 2006 til 2010 har Yara kjøpt selskapene Rossosh, Burrup, Fertibras, Kemira GrowHow, Qafco 5&6, Belle Plaine og Lifeco.
Bertil Nilsson

Karriere

Nilsson startet sin karriere som spiller i Malmö FF, hvor han spilte første kamp i Allsvenskan som syttenåring. Midt i karrieren gikk han til Gislaved på grunn av sin arbeidssituasjon, og han begynte å spille for det lokale laget, Gislaveds IS. Nilsson ble senere overtalt til å spille for IS Halmia, hvor han ble fram til han i 1964 vendte tilbake til Malmö FF. Nilsson vant Allsvenskan med Malmö FF i 1965, før han avsluttet karrieren i Landskrona BoIS, etterfulgt av Lunds BK.
Nilsson spilte også seks landskamper for Sverige, den første som nittenåring. Nilsson står notert med fire scoringer for landslaget.
Nilsson har også vært trener på ulike nivåer i Malmö FF, og var en av Bob Houghtons nærmeste medarbeidere i klubben.

Privat

Bertil Nilsson er sønn av tidligere fotballspiller for Malmö og Sverige, Sven Nilsson.
Taro Goto

Karriere

Taro Goto startet sin profesjonelle karriere i Nagoya Grampus Eight i 1992. Han har også spilt for JEF United Ichihara og Sagan Tosu.
Sørfjorden (Brønnøy)

Sørfjorden er en fjordarm av Velfjorden i Brønnøy kommune i Nordland. Fjorden er 10 kilometer lang, og går fra innløpet ved Vandalsvika sørover til Høliaunet i botn av fjorden. På vestsiden av fjorden ligger bygda Seterlandet. Lenger inne blir fjorden betraktelig smalere, og ved Trongsundet krysser fylkesvei 76 fjorden via ei 50 meter lang bru. Fjorden fortsetter til Sjøforsen, som er avslutningen på det lakseførende Sausvassdraget.
Fredriksvern

Historie

Fra 1814 var Fredriksvern Verft også hovedbase for den norske orlogsflåten. I 1817 ble underoffisersutdannelsen Sjømilitære Korps opprettet, bygget på det Kanon Compagnie og Baatsmans Compagnie som hadde blitt opprettet i Fredriksvern i 1750.
Fredriksvern Verft var marinenes hovedstasjon frem til 1864 da Sjøkadettinstituttet ble overført til Karljohansvern i Horten. Fredriksvern Verft ble nedlagt i 1896 som en følge av Stortingets beslutning om å gjøre verftet om til øvingsplass for Krigsskolen. Verftet har senere huset Luftvernregimentet (senere Luftforsvarets skolesenter Stavern). Den siste militæravdelingen flyttet fra Fredriksvern i 2002.

Nåtid

Fredriksvern verft eies av Staten ved Forsvarsdepartementet og forvaltes av Forsvarsbygg. Justissektorens kurs- og øvingssenter leier store deler av verftsområdet av Forsvarsbygg og er den største virksomheten på Fredriksvern verft. 
Både det gamle stedsnavnet og dagens er Stavern, men fra 1799 til 1930 ble hele området kalt Fredriksvern etter marinens hovedstasjon. Stavern hadde altså navnet Fredriksvern gjennom 131 år.
Hvert år besøker 200 000 personer verftet. Det rangerer stedet som Vestfold fylkes best besøkte turistmål og som nummer 25 i hele landet.
Fredriksvern verft er et stort etablissement. Den har en brutto bygningsmasse på om lag 40 000 kvadratmeter, fordelt på 45 bygninger. Av disse har tyve bygninger status som vernet med et samlet bruttoareal på om lag 14 000 kvadratmeter. 
Fredriksvern verft ble fredet av Riksantikvaren 29. juni 2011.
David Mamet

Bakgrunn

David Mamet har først og fremst virket som dramatiker, blant annet som en av grunnleggerne av Atlantic Theater Company i New York på midten av 1980-tallet, men i tillegg til drama, romaner, film-, tv-seriemanus og essayistikk har David Mamet også utgitt barnelitteratur, sakprosa, blogginnlegg (The Huffington Post), lyrikk og andre genreoverskridende verk. Innenfor et vidt tematisk spenn går noen sentrale tema igjen: kjønn og maskulinitet, jødisk selvhat og antisemittisme, «lærer-elev»-forhold, spill og svindel, individ og identitet. Mamet oppgir Theodore Dreiser som sitt forbilde som romanforfatter med sosialrealistiske tema fra Chicago. 
Innen teater er Harold Pinter og Samuel Beckett blant inspirasjonskildene, men som skolert dramatiker oppgir David Mamet ofte Aristoteles' Poetikken som sitt drama-teoretiske forbilde, med vekt på dialog og språk som karakterskapende faktor. Klassisk retorikk er også noe han har vært opptatt av både i dramateori og essays. Han drar ellers veksler på et vidt utvalg av litterære, filosofiske og sosiologiske forelegg, og i sistnevnte kategori for eksempel den norsk-amerikanske Thorstein Veblens Theory of The Leisure Class. Skuespillet Glengarry Glen Ross har blitt sammenlignet med Arthur Millers En handelsreisendes død (Death of a Salesman). Han lar ofte sine karakterer spille ut replikker og kontroversielle tema ved hjelp av et til tider profant språk som likevel kjennetegnes av en sterk dramatisk og rytmisk karakter.
Han er kjent for sitt hat/elsk-forhold til Hollywood og har gitt uttrykk for en kritisk holdning til den spekulative siden av filmindustrien, men har også skrevet flere film- og skuespillerteoretiske essays, filmmanus både under eget navn og pseudonym ("Richard Weisz"), i tillegg til manus til en rekke egenregisserte filmer. 
Mamet har uttrykt skepsis mot dekonstruksjon, poststrukturalisme og overdreven intellektualisering av kunst, litteratur og drama. Ironisk, hevder mange, da han selv er svært opptatt av og gjerne teoretiserer over egen og andres kunst. Samlet sett utgjør hans produksjon en genremessig variasjon som etterhvert anerkjennes som en imponerende allsidighet fra en klassisk skolert fornyer av moderne drama, litteratur og film som går sine egne veier.
Fokker Super Universal

Design og utvikling

Super Universal var en vanlig, høy-vinget cantilever-vinge (uten støttestag) monoplan med et helt lukket cockpit og kabin og et fast understell. Forbedringer over sin forgjenger omfattet en lukket cockpit og en ny vinge som eliminerte behovet for stag, for å bringe den på linje med resten av Fokkers design. De foregående Fokker Universal var bygget med en åpen cockpit, men mange ble konvertert.
Byggingen ble som en standard Fokker praksis, var at vingen ble laget nesten utelukkende av tre med to langsgånde bjelker lette ribber kledd tynne flak av kryssfiner. Skroget ble bygget av  sveisede stålrør, i stor grad kryss-avstivet med wire. Ror, gulvet og skottet som skilte cockpit fra kabin var tre. En trekant-formet åpning ga piloten tilgang til kabinen. Halen var også bygget opp fra stålrør, men uten innbyrdes avstiving. De viktigste strukturelle forandringer var større diameter på rørene mens de mindre rør ga strukturen mindre vingeprofil. Standard understell besto av en haleski og to hovedhjul støttet med stag til vingene og flykroppen, men pongtong eller eller ski kunne også monteres.

Operativ historie

Super Universal ble entusiastisk mottatt i markedet, solgte bedre enn noen andre av Fokkers Amerika-konstruksjoner (om lag 80 fly), og det ble nødvendig for selskapet å utvide sin fabrikk for å møte etterspørselen. Ytterligere 15 fly ble bygget av canadiske Vickers, og rundt 100 ble bygget av Nakajima og noen av disse japanske fly ble brukt i militær tjeneste som Ki-6. United States Navy vurdert også,Super Universal for militær tjeneste under betegnelsen XJA-1, men bestemte seg for ikke å kjøpe denne type (JA betegnelsen ble senere gjenbrukt for Noorduyn Norseman). Fokker Universal var populær som en bushfly og mange fant veien inn i Canadas nordlige utmarker.
Den første produksjonen Super Universal fikk navnet «Virginia» av Richard E. Byrd og tatt med til Antarktis i 1928. Dette flyet ble skadet etter å ha slitt seg fra sin fortøyning og kastet bakover over en kilometer i vindstyrke anslått til å ha vært minst 150 Km/t, og ble forlatt, selv om Byrd senere berget nyttige deler.

Overlevende

I 1998 ble en Super Universal opprinnelig brukt for mineralleting i Canadas nordlig områder restaurert til luftdyktige tilstand i Manitoba, og etter å ha blitt fløyet et par år, plassert på utstillingi Western Canada Aviation Museum i 2005. Byrds Fokker Universell ble gjenoppdaget av en New Zealand ekspedisjon i 1987 og Antarctic Aviation Preservation Society har til hensikt å redde og gjenoppbygge den.
Sturla Stålsett

Utdanning

Stålsett tok statsvitenskap grunnfag i 1987, embetseksamen ved Det teologiske menighetsfakultetet i 1989. I 1998 tok han en teologiske doktorgrad ved Det teologiske fakultetet ved Universitetet i Oslo med avhandlingen The crucified and the Crucified: A Study in the Liberation Christology of Jon Sobrino. Doktorgradsarbeidet omhandlet frigjøringsteologi, og Stålsett hadde opphold i Brasil, Costa Rica, El Salvador og Mexico i forbindelse med avhandlingsarbeidet.

Virke

Han arbeidet ved Latin-Amerika-avdelingen i Kirkens Nødhjelp fra 1989 til 1992. Mellom 1992 og 2005 var han forskningsstipendiat, førsteamanuensis og forskningskoordinator ved Det teologiske fakultet ved Universitetet i Oslo. Fra 2006 og fram til årsskiftet 2013/14 var han generalsekretær i Stiftelsen Kirkens Bymisjon i Oslo. Han tok over denne jobben etter Helen Bjørnøy. Våren 2014 var han sokneprest i Sagene og Iladalen menigheter, før han tiltrådte professoratet ved Menighetsfakultetet høsten 2014.

Verv

I desember 2013 ble han valgt til styreleder i Frivillighet Norge. 
Mellom juni 2014 og januar 2016 var han valgt leder for organisasjonen Åpen folkekirke, som blant annet har arbeidet for innføring av en liturgi for vigsel av likekjønnede par i Den norske kirke, og som vant kirkevalget høsten 2015.
I perioden 2010–2013 ledet han en komité nedsatt av Kulturdepartementet for å gå gjennom tros- og livssynspolitikken (Stålsett-utvalget), som resulterte i NOU 2013:1 Det livssynsåpne samfunn. En helhetlig tros- og livssynspolitikk".

Publikasjoner

Stålsett har skrevet og redigert flere bøker og faglige artikler, bl.a. Religion i urolige tider. Globalisering, religiøsitet og sårbarhet, utgitt på Cappelen Damm Akademisk 2017, og Respekt. Se om igjen, utgitt på Pax forlag i 2011.
Ran (TV-serie)

Handling

Serien handler om en gjeng på fem gutter som møtes i 14-15-årsalderen. Deres kriminelle løpebane begynner med små rampestreker, men etter hvert blir det mer alvorlige forbrytelser. Handlingen følger dem fram til det store siste kuppet. Politiet er oppmerksomme på dem, men den største trusselen blir etter hvert deres eget vennskap. Lojaliteten blir satt på prøve.
Keswick (South Norfolk)

Sognekirken

Sognekirken er viet til alle helgener, og er en av de 124 bevart rundtårnkirkene i grevskapet. Det fantes en liten og eldre kirke der, men den ble revet omkring 1598, da to sogn ble slått sammen slik at man trengte en større kirke. Østveggen fra den eldre kirken er bevart øst for den nåværende. Deler av kirketårnet kan også være av angelsaksisk opphav, men det ble sterkt restaurert i 1893. Da man restaurerte ble det også lagt til et kort skip som ble benyttet som gravkapell. I 1934 ble det tillatt å holde vanlige gudstjenester i kirken, som regnes som en av de minste sognekirkene i England. På grunn av størrelsen er de forreste benkeradene konstruert slik at de kan foldes ned under begravelser for at man skal kunne flytte kisten. 
Herregården Keswick Hall ligger nær sognekirken og var boligen til familien Gurney. Flere av familiemedlemmene er gravlagt i kirkegården. Herregården var mellom 1948 og 1981 et lærested for lærere, siden omgjort til leiligheter.
Atkabukta

Atkabukta (engelsk: Atka Iceport eller Atka Bay) er en bukt i isbremen Ekströmisen, øst på Kronprinsesse Märtha Kyst i Dronning Maud Land. Området ble flyfotografert og kartlagt av Maudheimekspedisjonen i 1951–52.
Bukta er oppkalt etter det amerikanske ekspedisjonsskipet «USS Atka» som i 1955 la til her for å rekognosere mulige steder for baser i forbindelse med det internasjonale geofysiske året (IGY) 1957/58. Begrepet Iceport ble foreslått av US-ACAN i 1956 som betegnelse på innskjæringer i isbremmer som denne som kan tilby ankerplass eller adkomst til oversiden av isbremmen.
Den tyske forskningsstasjonen Neumayer ble etablert her i 1981.
Ekstremværet Per

Ekstremværet Per rammet Norge, Sverige og Danmark den 14. januar 2007. Stormen forårsaket store skader i Sverige, skadeomfanget i Norge og Danmark var mindre.

Forløp

Ekstremværet ble forårsaket av et kraftig lavtrykk som kom inn over Vest-Norge fra Nordsjøen, deretter fortsatte østover gjennom Norge, inn over Midt-Sverige og til slutt ut over Østersjøen. Sør for lavtrykkets sentrum blåste kraftig vind i et bredt område.
Lavtrykkets sentrum kom inn over Norge ved Bergen natten mellom 13. og 14. januar. Lavtrykket var da på sitt laveste nivå. Det ble målt vindkast med orkans styrke i Haugesund og på Utsira, mens Bergen hadde full storm. Det ble varslet bølgehøyder på inntil 9-10 meter.
Lavtrykket kom inn over Sverige via nordre Värmland og fortsatte videre over Dalarna og Uppland. Stormen rammet Vest-Sverige på formiddagen 14. januar. Om morgenen blåste vinden med orkans styrke i bygene og en snittstyrke på 26-27 m/s. I løpet av dagen forflyttet stormområdet seg østover det sørlige Sverige, og nådde om kvelden kysten. Høyeste målte vindkast over Sverige var 40 m/s på Hanö. Et nedbørsområde roterte rundt lavtrykkets sentrum, og ga regn først øst, siden nord og vest for dette. Regnfallet rammet østre Svealand og søndre Norrland.

Skader og konsekvenser

I Norge forårsaket stormen stengning av veier og togforbindelser søndag 14. januar. Fjellovergangene på Filefjell ogStrynefjell var de eneste åpne forbindelsene mellom øst og vest i Sør-Norge. Også E18 ble delvis stengt flere steder. Vestfoldbanen ble stengt og togforbindelsen mellom Halden og Göteborg innstilt. Stena Line og Color Lines danskeferjer måtte gjøre vendereis.
Det ble søndag 14. meldt om omfattende kortvarige brudd i elektristetsforsyningen i Agder, Rogaland, Hordaland, Vestfold, Buskerud, Akershus, Telemark og Østfold.
I Sverige omkom fire mennesker under stormen, tre av dem på grunn av fallende trær. I to tilfelle satt de omkomne i biler som ble rammet av trefall, det tredje var en åtteårig gutt som satt på en moped ført av hans far. Det fjerde dødsfallet, i Malmö, skjedde under stormen men var ikke direkte forårsaket av denne.
Ved 14:30-tiden 14. januar var omkring 37 000 personer i vestre og søndre Sverige uten telefonforbindelse. Omkring 275 000 svenske husholdninger hadde ved 22-tiden 14. januar mistet strømforsyningen. En del ble uten strøm i en ukes tid. Ved kveldstid mandag 15. ble det oppgitt at 60-70 000 svenske husholdninger fremdeles var uten telefon. Det svenske mobiltelefonnettet fikk omfattende forstyrrelser, minkende utover de nærmeste påfølgende dagene.
Ettermiddagen 14. januar ble stort sett all togtrafikk i Västra Götaland, Skåne, Halland og Kronoberg innstilt . Togtrafikken over Øresundsbroen holdt gående under hele stormen. Innstilte tog ble ikke erstattet med buss søndag 14., men da flere avganger fremdeles var innstilt mandag 15. ble disse gradvis erstatte med buss.
Stormen i Sverige raserte omkring 12 millioner kubikkmeter skog. To menn omkom under oppryddingsarbeide etter stormen, en i Vimmerby og en på Öland.
Huangchuan

Huangchuan (kinesisk: 潢川县, pinyin: Huángchuān Xiàn) er et kinesisk fylke i byperfekturet Xinyang i provinsen Henan i det sentrale Kina. Befolkningen innen bygrensene anslås (1999) til 772 665.

Kulturminner

Gamlebyen fra oldtidsstaten Huangs tid (Huangguo gucheng, 黄国故城) ble i 2006 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.

Opprinnelse og tidlig utvikling

Det fremgår av Bambusannalene at Huangchuan ble bosatt av stammen Huang under Xia-dynastiet i det 21. århundre før Kristus. Ved begynnelsen av Zhou-dynastiet ble Huang grunnlagt som en vasallstat, som bekreftet som roten til det kinesiske slektsnavnet Huang. Huang ble erobret av staten Chu i 648 f.Kr., i vår- og høstannalenes tid.
Restene av hovedstaden Huang er blitt avdekket i kommunen Longgu, som ligger seks kilometer nordvest for Huangchuans bymessige sentrum.

Keiserriket

Etter Qin-dynastiet ble Huangchuan for det meste stabilisert som en zhou, et kommanderi eller et fylke.
Ifølge Kort skisse av Mingdynastiets nordlige deler (明季北略|明季北略), en bok av Ji Liu-qi (计六奇|计六奇) som beskriver overgangstiden mellom Ming og Qing, ble Huangchuan (da kalt Guangzhou) ødelagt og innbyggerne massakrert av en bondehær. De senere innbyggere i Huangchuan stammer for det meste fra Jiangxi, Fujian og Guangdong, og kom dit i Kangxi-keiserens tid.

Republikansk tid

I 1913 fikk Huangchuan sitt nåværende navn. I 2009 ble Huang-Guang-integreringsprosjekt innledet; det tar sikte på å integrere Huangchuan fylke og Guangshan fylke.

Jernbane

Den viktige jernbanelinjen Jingjiubanen har stoppested her på sin ferd fra Beijing vestbanestasjon til Kowloon i Hongkong. Denne linjen løper gjennom blant annet Hengshui, Heze, Shangqiu, Xinzhou, Jiujiang, Nanchang, Heyuan, Huizhou og Shenzhen.

Vei

Kinas riksvei 106 går gjennom området. Den løper fra Beijing og er innom blant annet Hengshui, Kaifeng, Ezhou og Shaoguan på sin vei ned til Guangzhou i Sørkina.  
Kinas riksvei 312 løper gjennom området. Den fører fra Shanghai og ender ipå grensen mot Kasakhstan, og passerer blant annet Suzhou, Nanjing, Hefei, Xinyang, Xi'an, Lanzhou, Jiayuguan og Ürümqi.
Bantengfe

Bantengfe, også kalt sundaokse, (Bos javanicus) er et sørøstasiatisk dyr i oksefamilien. En voksen hann er ca. 170 cm høy, har bøyde horn og hvite bein. Bantengfe regnes som en truet art.
Blivet

En blivet også kjent som «djevelens gaffel» er en figur, som inneholder et optisk bedrag og beskriver et umulig (ikke-fysisk-eksisterende) objekt. Som gaffel ser den ut til å ha tre tenner, men ut fra måten de henger sammen på, er der bare to mulige.
Konstruksjonen ligger blant annet til grunn for M.C. Eschers litografi Belvedere. Bildet er tilsynelatende av et lysthus på søyler, der en først ved nærmere ettersyn ser at en av søylene er både foran og bak, slik at huset ikke kan bygges og ikke eksistere.
Blivet er også navn på andre fenomener, som i amerikansk militærsjargong går under benevnelsen «snafu – things» (SNAFU er forkortelse for Situation Normal: All Fucked Up) altså noe som ikke finnes – det er bare så irriterende tilstede. Listen over navnealternativer er derfor lang og preget av administrativ humor.
Nicolae Stroe

Biografi

I mellomkrigstiden var han sammen med Vasile Vasilache medlem av komikerduoen Stroe și Vasilache. Han ble kjent med Vasilache ved utendørsteatret Volta-Buzești. Det første radioprogrammet «Ora veselă», som skulle ble deres kjennemerke, ble kringkastet den 9. januar 1929 av Radio București. 
Etter at sin partner døde under en av bombingene av București i 1944 fortsatte Nicolae Stroe programmet «Ora veselă».
Han debuterte som statist ved Teatrul Mic, og hans første riktige rolle var i «Azais» av Louis Verneuil, der han opptrådte sammen med Leny Caler og Ion Iancovescu.
Han hadde en bror, Isaiia Răcăciuni (dikter, forlegger, romanforfatter).
Han var gift med skuespillerinnene Nora Piacentini og Rolanda Camin. Den siste hadde han en sønn med, teaterpedagogen Eugen Nacht Stroe, og en datter, Dana, psykolog.
I 1945 grunnla han sammen med Nora Piacentini og Mircea Septilici, Atlantic-teatret, som befant seg på Academiei-gaten i București. Etter at teatret ble nasjonalisert, flyttet de til «Revyteatret» (sammen med Elly Roman, Zizi Șerban, Didi Ionescu, I. Brandea, Rolanda Camin, Renato Giordani, Gică Petrescu, Ion Antonescu Cărăbuș m. fl.). Her samarbeidet han i to år med komponisten Elly Roman, teatrets direktør. Etter forslag fra N. Stroe, fikk teatret navnet Teatrul satiric-muzical «Constantin Tănase». Han fortsatte sitt søndagsradioprogram «Ora Veselă» og senere opptrådte han også i programmene «Radio Magazin», «Satira și umorul», «Unda veselă». Ved Tănase-teatret skrev han manus, regisserte og opptrådte i mange revyer, og oppmuntret mange fremtidige kjente skuespillere, så som Mircea Crișan, Vasile Tomazian m. fl. Etter noen konflikter med den daværende direktøren, Sandu Eliad, forlot N. Stroe teatret. Han grunnla en egen teatergruppe med hjelp fra det statlige impresariobyrået ARIA, og opptrådte i București ved Dalles-salen og reiste omkring i hele landet. N. Stroe fikk tittelen «Artist Emerit» (Fortjent kunstner ) og «Kulturordenen 1. klasse».
I 1977 emigrerte han sammen med familien til Israel, der han opptrådte foran rumenske emigranter og skrev tre autobiografiske bøker. Han døde den 24. juni 1990.

Manusforfatter

«Acceleratul 402»,
«Firfirica»,
«Săracu' Gică»,
"Apartamentul 42",
«Piccolo»,
«Cavaler Gândac»,
«Ras, tuns și frezat» (sammen med Mihail Sebastian, ufullført)