Skaldekvad

Skaldekvad er en type norrøn diktekunst som sto sentralt i vikingtidens samfunn og kultur.

Forbindelsen med Edda

Snorre Sturlason skrev sin Edda – også kalt Den yngre Edda – som en lærebok i skaldediktning, i håp om at det skulle fornye skaldekunnskapen. Det er hans poetikk som samlet all den kunnskap som krevdes av en skald.
I Gylvaginning gjengis kunnskapen om de norrøne gudemytene. I Skaldskaparmál greies ut om heiti og kjenninger og de heltesagn som lå til grunn. I Háttatal er det et langt læredikt, hvor Snorre selv virtuost demonstrerer hele rekken av skaldemål.

Stavrim eller allitterasjon

Stavrim eller allitterasjon (fra latin ad, «til», og littera, «bokstav») betegner bestemte klanglige effekter i vers, for eksempel når det er overensstemmelse mellom to ords begynnelseskonsonanter, og alle konsonanter som kommer før hovedvokalen stemmer overens i begge ord: klang – klar, fjerne – fjell. Stavrim (også kalt bokstavrim) er den gammelgermanske rimform med streng normert bruk av allitterasjon, ved bruk av samme konsonant eller ulike trykksterke vokaler. Stavrimet henger nøye sammen med setningsrytmen.

Kjenning

Kjenning (norrønt kenning, flertall kenningar, kommer fra kenna við, «gjøres kjennelig ved») er en norrøn betegnelse på omskrivninger eller bruk av metafor. Det ord som er omskrevet kan ikke være uttrykt i det ord man går ut ifra, eksempelvis er «Kampens ild» en kjenning for sverd eller «spydets høysete» for hånd. Kjenninger er den norrøne kunstdiktning mest markante trekk og utvidet kvad til kunstferdige koder som krevde utstrakt kunnskap i blant annet norrøn mytologi. Over tusen forskjellige kjenninger er påvist.

Heiti

Heiti er et norrønt begrep for en stilistisk hensikt i skaldekvad og tilhørte skaldens ammunisjon hvor begreper som «mann», «kvinne», «konge», «gud», «sverd», «skip» og videre kunne bli byttet ut med et annet. Bare for Odin finnes det over 150 ulike andre betegnelser som skalden kunne variere med. De fleste heiti ble skapt av skalden selv etter behov for å berike eller variere ordene. Forskjellen på kjenning og heiti er at kjenninger var poetiske omskrivinger av tingens hensikt, mens heiti var å bytte et hverdagslig ord med et annet og mindre brukt, som fra «hest» til «ganger».

Fornyrdislag

Fornyrdislag (norrønt fornyrðislag) var Snorre Sturlasons betegnelse for et gammelgermansk versemål stort sett som i angelsaksiske Beowulf eller tyske Hildebrandslied, men finnes også i eldre og yngre runer. Det har en strofe på åtte linjer, hver på 4 metriske stavelser, hvor to og to er bundet sammen med stavrim. Det finnes i fortellende Eddadikt som det episke versemålet.

Ljodahått

Ljodahått (norrønt ljóðaháttr) betydde «sangenes versemål», og var den verseform som opptrer innenfor panegyrisk og episk skaldediktning og i Eddadiktning, hvor den synes spesielt velegnet for livsfilosofiske kvad og treffende replikker innenfor dramatiske dialoger. Den går med strofe på seks linjer, hvor det er ett rim mellom linje 1 og 2 og ett stavrim mellom linje 4 og 5, mens både linje 3 og linje 6 har to stavrim. En fjerdedel av diktene i Den eldre Edda er ljodahått.

Dróttkvætt

Dróttkvætt (det som kvedes, det vil si diktes, for drotten, det vil si høvdingens hird eller hoff) var det versemål som ble brukt oftest av skaldene og det mest kompliserte og krevende versemålet. Det hadde i tillegg til stavrimet også strenge krav om antallet stavelser og indre rim. Innenfor linje 2, 4, 6 og 8 skulle det være fullrim mellom to stavelser (men ikke nødvendigvis mellom hele ordene), for eksempel dyktig - lykte. Innenfor linje 1, 3, 5 og 7 skulle det være konsonantrim mellom to stavelser, skjønt med ulike vokaler, for eksempel dyktig - sikte.

Dråpa og flokke

Dråpa (norrønt drápa, kanskje fra norrønt drepa i betydningen «stikke, skyte inn») er dikt med innskutt stev. Stev er flere og færre verselinjer som gjentas rytmisk i teksten. I dråpa står versene i grupper, avgrenset ved omkvedet. Ettersom dråpa var kunstferdig oppbygd, var den vanskeligere å dikte, og således mer hedrende og det mest ærerike kvad man kunne få. Begge deler gjenfinnes i sagaene om samtidige hendelser og personer.
Hvis stevet manglet, var diktet en flokk ved at versene kom i et tett og ensartet rekkefølge.

Lausaviser

Lausaviser (norrønt lausavísur, i entall lausavísa), i bokstavelig mening løs vise, ved at den er ikke tilknyttet en større poetisk helhet; begrepet dekker all norrøn diktning som er enstrofig. En lausevise er et kort og lite dikt som ble improvisert på stående fot. Innholdet kunne derfor strekke seg over hele det menneskelige følelsesaspektet; fra kjærlighet og hat, jubel og nid, takknemlighet og grettenhet. Praktisk talt alle lauseviser som kjennes er overlevert i sagaene, eksempelvis i Gunnlaug Ormstunges saga, og dens vanligste form er dróttkvætt – hyllest til kongen.