Anders Fogh Rasmussen

Familie og utdannelse

Anders Fogh Rasmussen ble født i 1953 i Ginnerup sogn ved Grenaa på Djursland. Han er sønn av gårdbruker Knud Rasmussen og Martha Rasmussen (født Fogh). Han heter Rasmussen til etternavn, og har morens pikenavn, Fogh, som mellomnavn. Når han ikke omtales med fullt navn, skal han altså omtales som «Rasmussen». I Danmark blir han ofte omtalt som «Fogh» for å skille ham fra statsministrene Lars Løkke Rasmussen og Poul Nyrup Rasmussen.
Rasmussens familie flyttet i 1959 fra Ginnerup til Hvidding i Vorning sogn, om lag 5 km nord for landsbyen Hammershøj i Viborg kommune. Han vokste opp på gården Hviddinglund sammen med to brødre. Guttene ble oppdratt til flid, nøysomhet og høflighet i «en også etter den tids normer en strengt patriarkalsk familie.» Faren var husmannssønn, medlem av Viborg amtsråd for Venstre i 12 år, og drev gården i Hvidding frem til ektefellen døde i 1985. Produksjonen bestod i storfe, hester, svin og høns, og sønnene deltok aktivt i gårdsdriften. Som enkemann giftet faren seg på nytt og flyttet til Rødding. Den mellomste av sønnene har overtatt gårdsdriften på Hviddinglund.
Anders Fogh Rasmussen gikk folkeskolen i Hammershøj, deretter språklig-samfunnsfaglig linje ved katedralskolen i Viborg frem mot studentereksamen i 1972. Han studerte økonomi ved Aarhus Universitet og ble cand.oecon. i 1978. Ved siden av politikken arbeidet han i årene 1978–1987 som konsulent for Håndværksrådet, en interesseorganisasjon for små og mellomstore bedrifter innen industri, bygg og anlegg, handel og tjenesteyting.
I 1978 giftet han seg med partifellen Anne-Mette Jacobsen fra Bramsnæs. Paret ble introdusert for hverandre av Rasmussens venn Flemming Damgaard Larsen, som satt i kommunestyret i Bramsnæs sammen med hennes far. Paret har tre barn sammen, og bodde i Skals i Viborg kommune frem til 1999, da familien flyttet til den københavnske forstaden Nærum. Ektefellen har vært dagmamma og pedagog. Parets eldste sønn, lobbyisten Henrik Fogh Rasmussen, er kjent som debattant, og har bodd i USA siden faren ble statsminister.
På fritiden har Rasmussen drevet med mosjonsløp, sykling og kajakkpadling.

«Røde Anders» og inn i Folketinget

Som 17 år gammel katedralskoleelev meldte han seg inn i Venstres Ungdom i 1970. Samme år stiftet han Liberal Ungdom på skolen, et mottrekk til den venstreorienteringen som hadde funnet sted, også i partiet Venstre, etter 1968-opprøret. Liberal Ungdom var virksom på skolen i et par år under Rasmussens ledelse.
Han avanserte til medlem av Venstres hovedstyre 1973–1978 og formann i Venstres Ungdom 1974–1976. Han fikk en nær venn og støttespiller i Flemming Damgaard Larsen. Som formann i Venstres Ungdom fikk han tilnavnet «Røde Anders» for sin interesse for fordelingspolitikk og økonomisk demokrati, til åpenlys kritikk fra partileder Poul Hartling. Da Hartling ble utnevnt til FNs høykommissær for flyktninger i 1978, og etterfølgeren Henning Christophersen gjorde et regjeringssamarbeid mellom Venstre og Socialdemokratiet mulig, var Rasmussen blant pådriverne for dette. Rasmussen ble skuffet over regjeringens handlingslammelse, og mente at de sterke forbindelsene mellom Socialdemokratiet og LO stod i veien for reformer. Ett år senere gikk regjeringen i oppløsning.
Han stilte første gang som kandidat til Folketinget som 20-åring ved det såkalte jordskredvalget i 1973. Han var sideordnet kandidat i Viborg amtskrets, og ble ikke valgt. Året etter ble han nominert fra Kjellerup krets i samme amtskrets, og fra 1977 var han nominert fra Viborg krets. I 1978 ble han valgt til Folketinget som 25-åring, og ble det yngste medlemmet av nasjonalforsamlingen. For Venstre var valgene til og med 1982 svært nedslående.

Skatte- og økonomiminister

I 1980-årene lot han seg påvirke av politiske strømninger knyttet til Margaret Thatcher og Ronald Reagan. Sommeren 1982 var han på en seks uker lang studiereise i USA, og møtte blant andre økonomer av den monetaristiske Chicago-skolen. Etter den borgerlige valgseieren samme år, da den konservative Poul Schlüter ble statsminister, ble Rasmussen sitt partis finanspolitiske ordfører. Han var nestformann i Folketingets boligutvalg 1981–1986 og medlem av Folketingets finansutvalg 1982–1987.
Rasmussen var utålmodig og overveide å forlate politikken i både 1982 og 1987. Han ble formann i Venstres opplysningsutvalg i 1984 og nestformann i Venstres landsorganisasjon under Uffe Ellemann-Jensen i 1985. Ellemann-Jensen hadde vunnet over den mer tradisjonelle og opplagte kandidaten Ivar Hansen om å etterfølge Christophersen, mens Rasmussen ble hjulpet frem av den nye partisekretæren Claus Hjort Frederiksen og vant over undervisningsminister Bertel Haarder og sosialminister Elsebeth Kock-Petersen. Det var i særlig grad i samarbeid med partisekretær Frederiksen at Rasmussen satte i gang en idépolitisk debatt og organisatorisk modernisering. Rasmussens foredragsturné ble svært omfattende og lot ham knytte mange kontakter i velgerforeningene.
Han var en landskjent figur da han i 1987 ble skatteminister i Schlüters regjering. Han mistrodde embedsverket, og forsøkte å styrke Skatteministeriets stilling på bekostning av Finansministeriet, hvilket gjorde ledelseforholdene innad i ministeriet og regjeringen vanskeligere. Biografer som Søren Mørch og Anne Sofie Kragh mener at Rasmussens lederstil skyldtes manglende erfaring.
Da han i tillegg ble økonomiminister i 1990, ble Rasmussens en av regjeringens mest sentrale aktører, og deltok i forhandlingene om Den økonomiske og monetære union. Rasmussen og Ellemann-Jensen underskrev også Maastricht-traktaten på vegne av Danmark i februar 1992. Da flertallet av velgerne avviste traktaten i en folkeavstemning i juni, bad Rasmussen de danske politikerne om å følge folkeviljen. Først etter Schlüter-regjeringens avgang gikk traktaten til ny folkeavstemning og ratifikasjon.
Fare for budsjettoverskridelser i Skatteministeriet gjorde at han satte i verk en spareplan, men embedsverket unnlot å påpeke urealistiske sider ved planen. I 1992 ble det avdekket tilfeller av kreativ bokføring ved at påløpte utgifter ble ført på neste års regnskap. Uregelmessighetene har blitt forklart med embedsverkets frykt for represalier. Saken førte til at Folketingets flertall uttrykte mistillit til Rasmussen, som ble anklaget for å ha gitt Folketinget ufullstendige og feilaktige opplysninger. Han var uenig i anklagen, men gikk av som minister for å skåne resten av regjeringen; det berget i stor grad også hans egen anseelse. Schlüter-regjeringen falt på tamilsaken i januar 1993, og ble avløst av Poul Nyrup Rasmussens sosialdemokratiske regjeringer.

Partileder

Tilbake i Folketinget var Rasmussen sitt partis politiske ordfører 1992–1998 og nestformann i Folketingets politisk-økonomiske utvalg 1993–1998.

Irakkrigen

Som statsminister var Rasmussen en ivrig støttespiller av den amerikansk-ledete invasjonen av Irak i 2003. Som i de fleste andre europeiske landene møtte han betydelig motstand, både i folketinget og i befolkningen generelt. Påfølgende meningsmålingene viste den danske befolkningens holdning var splittet i saken. En demonstrant klarte å komme inn i Folketinget i perioden før krigen, der han kastet rød maling på statsministeren mens han ropte «Du har blod på dine hænder». I månedene etter den innledende fasen av krigen deltok danske tropper i den multinasjonale styrken stasjonert i Irak. Om lag 550 danske soldater var stasjonert i Irak fra 2004 og inn til 2007, først ved «Camp Dannevang» og senere i «Camp Einherjer», begge i nærheten av Basra. Da kontingenten av tropper ble trukket tilbake i august 2007 ble den ikke erstattet, og Danmark flyttet fokuset til ikke-militær støtte rundt Bagdad. Den offisielle grunnen var at den irakiske regjeringen skulle nå selv kunne håndtere sikkerheten i Basra-området. Kritikere av Rasmussen hevder at tilbaketrekningen var motivert av en fallende innenlandsk støtte til krigen.
I 2004 kom Rasmussens regjering under kritikk basert på spørsmål om hvor mye etterretning man hadde med hensyn til irakiske masseødeleggelsesvåpen. Regjeringen holdt høringer i Folketinget og ble tvunget til å publisere klassifiserte rapporter som de hadde konsultert, om sannsynligheten for eksistensen av ulovlige våpen i Irak. Mens Blair og Bush-administrasjonene har vært gjenstand for kritikk over lengre perioder på grunn av at de hadde konsultert tvilsom etterretning, klarte Rasmussen å unngå en potensiell regjeringskrise. Dette er sannsynligvis hovedsakelig fordi forslagene vedtatt av Folketinget som autoriserte utplasseringen av danske tropper i Irak, var basert på et grunnlag av at Irak fortsatte å nekte å samarbeide med FNs våpeninspektører i strid med vedtakene til FNs sikkerhetsråd. Utstasjoneringen av danske tropper var således ikke formelt basert på en påstand om at Irak hadde masseødeleggelsesvåpen.

Nominasjon

De første spekulasjonene om Rasmussens kandidatur som NATOs generalsekretær kom frem da Financial Times den 12. februar 2009 nevnte den danske statsministeren som mulig kandidat til topposten i NATO. Få dager etter ble spekulasjonene forsterket da den danske politiske kommentatoren Hans Engell den 13. februar uttalte at Rasmussen innen en måned ville bli utnevnt til NATOs generalsekretær. Snart fikk Rasmussens kandidatur oppbakking fra Tyskland, Frankrike, Storbritannia og Italia. Da USA den 21. mars meddelte at de også ville støtte Rasmussen så utnevnelsen til at være på plass. I Norge støttet både statsminister Jens Stoltenberg og Fremskrittspartiet med Siv Jensen i spissen den danske statsministerens kandidatur.
Men da det kreves konsensus blant alle medlemslandene i NATO om hvem som skal etterfølge Jaap de Hoop Scheffer i posten som generalsekretær, og alle land dermed har vetomakt, viste det seg å være et problem mellom Rasmussens kandidatur og et av medlemslandene. I Tyrkia uttalte topprådgivere i landets regjeringsparti og statsminister Recep Tayyip Erdoğan at Tyrkia ikke ville akseptere Rasmussen. Dette skulle skyldes hans håndtering av, og hans lave popularitet i den muslimske verden etter, Muhammed-krisen. En annen begrunnelse for den tyrkiske motstanden var at den kurdiske TV-stasjonen Roj, som ifølge Tyrkia er et talerør for terrororganisasjonen PKK, hadde hatt mulighet for å sende fra København selv om Tyrkia siden 2005 hadde krevet TV-stasjonen stengt. Spekulasjonerne om Tyrkias motstand ble dog avvist da Tyrkias president Abdullah Gül ved et pressemøte den 27. mars uttalte: «Vi er ikke imot noen personer, heller ikke Rasmussen, hvis han blir kandidat». Dermed mente mange analytikere at veien var ved å være banet for Rasmussen, som hadde avvist sitt kandidatur gjentatte ganger, men etter Tyrkias aksept av ham endret han sin uttalelse til: «ingen kommentarer».
Den 2. april 2009 erklærte Rasmussen sitt kandidatur til generalsekretærposten i NATO etter måneder med spekulasjoner. Innen åpningen av NATOs jubileumstoppmøte i Strasbourg/Kehl gikk den tyske forbundskansleren Angela Merkel fredag den 3. april tungt ut med støtte til Rasmussen, og slo nærmest fast at en avgjørelse ville komme i løpet av kvelden. Men til tross for bred støtte blant de andre medlemslandene fortsatte Tyrkia åpent å blokkere for Rasmussen som neste generalsekretær. Den tyske forsvarsministeren Franz Josef Jung uttalte at Tyrkia truet med å nedlegge veto mot Rasmussen, og gjorde det klart at saken likevel kunne bli utsatt. Også ifølge amerikanske diplomatkilder var det ikke sikkert at det ville bli noen avgjørelse i saken på toppmøtet, ettersom USA ikke hadde hastverk i saken.
De andre NATO-landene fortsatte utover kvelden og natten mellom den 3. og 4. april lørdag morgen med å legge press på Tyrkia, blant annet var det hemmelige forhandlinger mellom USAs president Barack Obama, Tyrkias president Abdullah Gül og Rasmussen. 
Toppmøtet ble ytterligere forsinket på grunn av striden, og planlagte pressemøter ble forsinket i flere timer. Obama tok personlig hånd om saken, og holdt flere samtaler med Abdullah Gül parallelt med det egentlige toppmøtet. Fra tyrkisk side sluttet man å nevne Muhammed-karikaturene, og fokuserte nå kun på problemet om den danske sendetillatelsen til Roj TV. Klokken 14.45 fikk Rasmussen fortalt at han har full støtte, da president Gül langt om lenge hadde bøyd seg for det massive presset noen minutter før.
Toppmøtet sluttet som en suksess, og i en pressekonferanse klokken 15.20 den 4. april ble Anders Fogh Rasmussen presentert av avtroppende generalsekretær de Hoop Scheffer som NATOs nye generalsekretær på NATOs egen tv-kanal, som Danmark hadde finansiert en stor del av.
I pressekonferansen sa han at «Jeg er dypt beæret over å bli valgt som den neste generalsekretær, og jeg vil gjøre mitt ytterste for å leve opp til den tillit mine kolleger har gitt meg. I dag er en historisk dag. Ikke bare fordi en danske oppnår posten, men først og fremst fordi vi feirer 60-årsdagen for den mest suksessfulle fredsbevegelsen i verden noensinne.» Han nevnte at samarbeidet med den muslimske verden og Afghanistan ville bli hans viktigste utfordringer.

Æresbevisninger

Anders Fogh Rasmussen ble tildelt Fortjenstmedaljen i gull i 2002 og storkorset av Dannebrogordenen i 2009.
Av utenlandske ordener har han mottatt den latviske Trestjerneordenen, Litauens fortjenstorden, Republikken Polens fortjenstorden, den luxembourgske Eikekroneordenen, Forbundsrepublikken Tysklands fortjenstorden, den portugisiske Fortjenstordenen, den svenske Nordstjerneordenen, den nicaraguanske Pedro Joaquin Chamorro-ordenen og Rubén Darío-ordenen, den bulgarske Stara Planina-ordenen den rumenske Stjerneordenen og den brasilianske Sydkorsordenen.