Kensingtonsteinen

Kensingtonsteinen (fra engelsk Kensington Runestone) er en omdiskutert stein med runeinnskrift som skal ha blitt funnet på en svenskeid farm i Kensington i Douglas County i Minnesota i USA høsten 1898. Steinen måler 76 x 41 x 15 cm og veier vel 90 kilo. Inskripsjonen på framsida og den ene sida av steinen forteller at åtte gøter og 22 nordmenn kom til dette området i år 1362, det vil si mer enn hundre år før Columbus oppdaget Amerika i 1492. 
Det var en svensk bonde ved navn Olof Ohman (egentlig Öhman) som sammen med sønnen Edward angivelig fant runesteinen under en trerot på jordet sitt. Selv om språk- og runeeksperter avviser at innskriften kan være så gammel som den selv antyder, og betrakter steinen som en forfalskning, er de folkelige forestillingene om Kensingtonsteinens ekthet fortsatt sterke og levende i de skandinaviske områdene i det nordlige USA.

«Ekspedisjonen»

I 1354 sendte kong Magnus Eriksson en ekspedisjon til Grønland under ledelse av Pål Knutsson som eide store deler av gården Tveit på Tysnes. Følget fikk i oppdrag å finne ut hva som hadde hendt med de fraflyttede norrøne koloniene på Grønland. Man fryktet at beboerne hadde henfalt til hedenskap og begitt seg til Nord-Amerika. Et brev fra Gerard Mercator til John Dee i 1577 bringer utdrag fra et tapt verk av Jacobus Croyen (James Knox) som beskrev en ekspedisjon som hadde reist lenger enn til Grønland og vendt tilbake med åtte menn i 1364. Cnoyen skrev en beretning om ekspedisjonen i et tapt verk som het Inventio Fortunate, der han hevdet at kompassnålen snur seg mot nord fordi det ligger en svart, magnetisk klippeøy på Nordpolen. I 1887 skrev historikeren Gustav Storm i et verk at han anslo at Magnus Eriksson-ekspedisjonen ville kommet tilbake i 1363/64. Dette er trolig det første utgitte verk som refererer til en reise til Nord-Amerika på et tidspunkt som stemmer med dateringen på Kensingtonsteinen. Men det betyr også at noen kunne ha lest Storms bok og brukt opplysningen om en ekspedisjon vestover til å datere en forfalskning.

Besøkende munker

Thomas Reiersgord utgav i 2001 sin teori om at de besøkende var cisterciensere fra Gotland, og at de ti døde ikke var drept av indianere, men omkom som følge av pesten som hjemsøkte Europa i disse årene. Til støtte for sin teori anfører han at sioux-kvinnen Makawastewin (Maka = jord, waste = god, win = kvinne, Den gode jords kvinne), på engelsk kalt Susan Windgrow, i 1935 fortalte antropologen Ruth Landes et gammelt sioux-sagn om et besøkende skip en vårdag: «38 sjømenn eller krigere bemannet båten, klærne deres hadde skjell malt på seg, og de bar hodeplagg med horn.» Det siste utelukker iallfall at dette var skandinaver, da disse har aldri brukt hjelmer med horn, verken i vikingtiden eller i middelalderen (1362). Hjelmer med horn har blant skandinaver bare vært brukt rituelt i bronsealderen, men Reiersgord mener at Makawastewins forklaring om at de besøkende ikke drakk «ildvann» eller oppsøkte indianerkvinnene, underbygger at det var snakk om munker. Men «ildvann» (= brennevin) var ikke kjent før utpå 1500-tallet, så besøkende i 1362 kunne uansett ikke brakt med seg noe slikt. Det kan også utelukkes at de besøkende døde i pest. Inkubasjonstiden er altfor kort til at folk kunne bringe smitten med seg over Atlanterhavet og begi seg på en to ukers reise innover det amerikanske kontinent før sykdommen brøt ut. Indianerne ville jo også vært smittet, og de har ikke vært ute for Svartedøden.

Fortøyningshullene

Fra Canada i nord til Missouri i sør har man funnet «fortøyningshuller» slik noen mener er kjent dem fra norske fjorder og langs svenske vannveier. De er forvitret såpass at de anses å være en del hundre år gamle. Ett eksempel er Viking Altar Rock i Minnesota. Også her refererer man til kong Magnus' ekspedisjon av «vikinger», uten hensyn til at vikingtiden var avsluttet ved slaget ved Stiklestad, mer enn tre hundre år før kong Magnus angivelig skulle ha sendt sine menn vestover. Ved Cormorant-sjøen, ikke langt unna Kensington, har man også funnet slike fortøyningshuller.
Man skal merke seg at slike fortøyningshuller i Norge er kjent gjennom vandresagn, men at de ved nærmere ettersyn ikke kan påvises. De er dessuten ikke forenlig med vikingtidens og tidlig middelalders skipsteknologi. Skipene den gang var gruntgående, og ved anlegg til land dro man dem opp i fjæra.