Vladimir Propp

Bakgrunn

Propp hadde som siktemål å avdekke den gjennomgående strukturen i undereventyret. I undersøkelsen valgte han ut 100 russiske eventyrtekster. Målet var å finne fram til de minste handlingsenhetene i eventyret. Tidligere var motivet ansett for å være den minste handlingsdrivende enhet, men Propp påviste at også motivet kunne løses opp i mindre enheter. Disse enhetene kalte han funksjoner eller motifem, og kan beskrives i generelle termer. Han fant ut at funksjonene kom til syne i en fast, logisk rekkefølge, og kom dermed til det resultat at alle undereventyr var tuftet på den samme, underliggende struktur.

Substansiell versus formalstrukturalisme

Liksom diffusjonsteoretikerne var også Propp gjennom sin strukturalisme opptatt av å finne eventyrets opprinnelseskarakter. Propp mente imidlertid, som et alternativ til kulturvandring (dvs. «diffusjon») fra ulike sentra, at alle undereventyrene egentlig skriver seg fra kun én eneste urtype, med alle de 31 funksjonene intakt. Propp regner således de ulike eventyrtypene utelukkende for å være varianter av denne. Når funksjonene kom i feil rekkefølge eller ikke alle var på plass i undereventret, skyldes det ifølge Propp at den opprinnelige urtypen over tid var blitt utsatt både for adapsjoner og ulike nedbrytende prosesser (= «zersingen»).

Syntagmatisk lesemåte eller både/og-relasjoner

I motsetning til Claude Lévi-Strauss' paradigmatiske lesemåte (verken – eller), er Propps retning basert på syntagmatisk lesning (både – og). Innenfor formalistisk strukturalisme er nettopp handlingsgangen og funksjonenes rekkefølge det sentrale. Den syntagmatiske lesemåte består av en sammenhengende rekke av begrepspar eller motsetninger som etterfølger hverandre på en slik måte at de forårsaker fremdrift i fortellingen: Som funksjonspar kan nevnes: forbud og overtredelse, kamp og seier, forfølgelse og redning, eller som konkret eksempel situasjoen der kongsdatteren forsvinner og det utloves dusør for den som kan bringe henne tilbake.
Påstanden om at den fremgangsrike franske strukturalismen var bygget på Propps strukturalistiske teorier, fikk Lévi-Strauss til å protestere. Han viste til de grunnleggende forskjellene som hersket mellom de to retningene; russisk syntagmatisk og fransk paradigmatisk forståelseshorisont. Samtidig berømmet han sin russiske kollegas pionerinnsats på området. Gjennom Propp syntagmatiske lesemåte avtegnet handlingsgangen seg som en lang rekke motiver som avløste hverandre. Her spilte det f.eks. ingen rolle for motivet «bortføring» hvorvidt den som røvet prinsessene vekk fra kongsgården var et skogtroll, et sjøuhyre, en drage eller nordavinden. Og nettopp her var det at de to lesemåtene skilte lag. Lévi-Strauss ville nemlig gjøre hvert av elementene; jord, sjø, ild og luft til egne studieobjekter. Propp svarte på Lévi-Strauss' artikkel med et debattinnlegg hvor han påviste at uenigheten i tilnærmelsesmåte utelukkende skyldtes at de analyserte vidt forskjellige diktgenre.
Mens franskmannen viet studiene til énepisodiske myter og sagn, var det i første rekke de flerepisodiske undereventyrene som var gjenstand for russerens egen forskning.
Lévy-Strauss sørget for å sammenstille debatten i et eget skrift, og i et etterskrift at han ikke ønsket å videreføre uenigheten:
Dere som har lest essayet jeg skrev i 1960 om Propps pionerarbeid i et hefte av en italiensk utgiver, kan neppe ha unngått å forstå det slik det var ment å være: en hyllest gitt til en stor oppdagelse som kom et kvart århundre forut for alle bestrebelser gjort av andre, også mine egne bidrag i samme retning.
Det er derfor jeg noterer med såvel overraskelse som skuffelse at den russiske vitenskapsmann, til hvis fortjenestefulle bragder jeg trodde å ha gitt anstendig tributt, har sett et ganske annet innhold i mine ord: ikke en ærbødig diskusjon rundt noen teoretiske og metodologiske aspekter angående hans eget arbeid, men som et sjofelt angrep.
 
Jeg ønsker ikke å inngå i en polemikk med ham på dette feltet. Det er opplagt at han ved å omtale meg som filosof ignorerer alt mitt etnografiske arbeide, hvor en givende utveksling av synspunkter kunne ha tatt utgangspunkt i våre respektive bidrag til studiet og ulike fortolkninger av muntlig tradert stoff.
Men uansett hvilke konklusjoner den vel informerte lesere ønsker å trekke av denne konfrontasjonen, vil Propps arbeider, for dem og for meg, for alltid ha æren av å være først.
Propps funksjonsanalyse har dessuten vist seg anvendelig på andre fortellergenre; også på filmer. Den italienske forskeren Umberto Eco fulgte eksempelvis opp med å gjøre en tilsvarende analyse av Ian Flemings James Bond-romaner, hvor han fant 9 strukturtrekk. Den fransk-litauiske forskeren A.J. Greimas videreutviklet Propps teori om sju funksjoner, og kom fram til aktantmodellen med seks funksjoner.

Propps 31 eventyrfunksjoner

De nedenstående punkter er hentet fra kaptittelet «The Functions of Dramatis Personae»: