Karloman, sønn av Pipin den yngre

Deling av Frankerriket

Da Karloman var 3 år gammel ble han, sammen med sin far Pipin og sin eldre bror Karl, salvet av pave Stefan II som konge av frankerne og også gitt tittelen «romernes patrisier». Paven hadde forlatt Roma for å trygle den frankiske kongen om støtte mot langobarderne, som hadde etablert et kongerike i nordlige Italia, hovedsakelig Lombardia (som har navn etter dem).
Karloman og Karl arvet hver sin halvpart av Frankerriket da Pipin døde den 24. september 768, slik skikken var hos frankerne og som var nedfelt i deres lovverk, Salisk lov (Pactus Legis Salicae) hvor riket ble delt likt mellom brødre. Karlomans andel var basert i midten av Frankerriket med sin hovedstad i Soissons, sletteområdet rundt Paris, Sentralmassivet, Provence, Burgund, sørlige Austrasia, Alsace og Alemannia. Disse regionene var dårlig integrert og omgitt av de områdene som Karl den store hadde arvet, men selv om Karlomans områder var lettere å forsvare, ga de mindre inntekter.
Det er generell enighet blant historikerne at Karloman og hans bror Karl ikke var venner, og faktisk mislikte hverandre, skjønt årsaken for dette uvennskapet er uklart: en del historikere har antydet at hver bror betraktet seg som den rettmessige arving som enehersker etter deres far Pipin: Karl som den eldste sønnen, og Karloman som den legitime sønnen. Det har tidvis blitt hevdet at Karl den store ble født utenfor ekteskap, men denne påstanden er ikke alment akseptert. Uansett hva tilfellet var, Pipins deling av riket mellom brødrene synes å ha forverret forholdet mellom brødrene da det innebar at de måtte samarbeide, noe som plagde dem begge.

Brødrestrid

Karlomans tid som samkonge var kort og besværlig. Brødrene delte besittelsen av Aquitaine, som straks brøt ut i opprør ved Pipins død, ledet av Hunald II, sønn av hertug Waiofar. Da Karl den store ledet sin hær nedover i 769 for å slå ned opprøret, ledet Karloman sin egen hær med samme formål. Brødrene møttes ved Moncontour, i nærheten av Poitiers, men de havnet i konfrontasjon med hverandre og klarte ikke å komme til enighet, og Karloman valgte trekke seg tilbake fra Aquitaine.
Dette, har det blitt antydet, var et forsøk på underminere Karls makt og autoritet ettersom opprøret var trussel mot Karl den store, men da broren knuste opprøret og hadde Karlomans oppførsel gjort skade på hans omdømme blant frankerne. Forholdet mellom brødrene ble ytterligere dårlig, og det krevde megling og mellomkomst av deres mor Bertrada, skjønt det synes som om hun foretrakk Karl framfor Karloman og kom til bo sammen med Karl i sin enkestand..
I 770 forsøkte moren Bertrada en rekke diplomatiske tiltak for å omringe Karloman. Karl den store hadde giftet seg med Desiderata, datter av langobardiske kong Desiderius i nordlige Italia, noe som opprettet en allianse mellom Karl og Desiderius. Bertrada sikret også for Karl vennskapet med Tassilo, hertug av Bayern, nevø av Pipin. Hun forsøkte også å sikre pavens støtte for ekteskapet med Desiderata ved å få Desiderius til avsi italienske områder til Roma og som paven gjorde krav på. Selv om pave Stefan III forble fiendtlig innstilt til en allianse mellom frankerne og langobardene i teorien, men i virkeligheten var han dypt motstridende mellom trusselen som langobardene var for ham og sjansen til å få fjernet den anti-langobardiske Christophorus, primicerius, leder av administrasjonen og en dominerende maktfigur ved pavens hoff. Hans sønn Sergius hadde konroll over pavens finansier.
Disse politiske manøvreringene var svært gunstige for frankerne generelt, men skapte alvorlige trusler mot Karlomans posisjon. Han hadde blitt etterlatt uten allierte: han forsøkte å benytte seg av sin brors allianse med langobardene for fremme sin egen agenda i Roma, tilbød sin støtte mot langobardene pave Stefan III og gikk inn i hemmelige forhandlinger med Christophorus, som hadde blitt etterlatt isolert etter den frankisk-langobardiske allianse. Primicerius Christophorus, kanskje den mest hensynsløse politiske aktør i perioden, hadde først støttet seg på langobardenes støtte, men hadde deretter snudd og fikk Desiderius' fremste representant i Roma, presten Waldipert, blindet. Da Karl den store i 770 inngikk ekteskap med Desiderius' datter hadde Christophorus grunn til å frykte langobardenes hevn. Desiderius sørget å få Christophorus ryddet av veien ved å få stukket øynene ut på ham, til tross for støtte fra Karlomans sendebud Dodo. Det endret den politiske situasjonen og Stefan III ga sin støtte til Karl den store og langobardene. Karlomans posisjon likevel ble reddet ved at Karl brått og uventet sa fra seg sin langobardiske hustru etter kun et år og sendte henne fra seg. Desiderius, som fikk sin avviste datter tilbake, ble rasende og ydmyket, og det synes som om han da forsøkte å inngå en ny allianse med Karloman i opposisjon til Karl og pavedømmet, som grep muligheten til å erklære sin opposisjon mot langobardene.

Barn

Karloman hadde minst to sønner med Gerberga. Den eldste het Pipin, men navnet på den andre er ikke kjent. Det har også vært spekulert om han hadde to døtre, men ved at Karloman var tjue år da han døde er det grenser hvor mange barn han klarte avle. Historikeren Eduard Hlawitschka har spekulert på om Ida av Herzfeld, den senere helgen og som hadde et slektskap med karolingerne, faktisk var en datter av Karloman. I tillegg er det også nevnt to sønner utenfor ekteskap.