Claudio Monteverdi

Oppvekst og ungdom

Claudio Monteverdi var den eldste sønnen til barbereren og sårlegen Baldassare Monteverdi (født rundt 1542) og Maddalena Zignani (død rundt 1576). Selv om familien levde i beskjedne kår, fikk de to eldste sønnene en grundig musikalsk utdanning, og også Claudios bror  Giulio Cesare ble en kjent musiker. Brødrene fikk musikalsk opplæring hos Marcantonio Ingenieri, kapellmester ved katedralen i Cremona, og Ingenieris innflytelse kan spores i Claudios første samling Sacrae cantiunculae (1582) som han komponerte 15 år gammel. I 1587 publiserte han sin første samling madrigaler.

Mantova

I 1590 ble Monteverdi ansatt som sanger og fiolinist ved hertug Vincenzo Gonzagas hoff i Mantova. Her var det gode betingelser med et fullstendig orkester og fremragende solister. Han må raskt ha blitt en ledende medlem av hofforkesteret, for i 1595 fikk han følge tjenesteherren på en militært motivert reise til Ungarn for å møte tyrkerne. 20. mai 1599 giftet han seg med Claudia de Cattaneis, selv sanger og datter til en av musikerne ved hoffet. Nesten umiddelbart måtte han følge tjenesteherren som skulle på spaopphold i Flandern, og her fikk Monteverdi møte mesterne i den fransk-flamske musikkstilen.
Rundt år 1600 var Monteverdis ry som komponist befestet, men musikken hans ble også angrepet av representanter for den gamle renessansestilen som anklaget den nye monodiske stilen for å ikke følge 1500-tallets musikalske krav om et jevnt flytende kontrapunkt, forberedte dissonanser og likeverdige stemmer. Giovanni Artusi publiserte i 1599 en pamflett hvor han – uten å nevne navn – kritiserte flere madrigaler for å være «utålelige for øret», og hevdet at de «såret i stedet for å sjarmere».
I 1601 ble Monteverdi utnevnt til kapellmester, maestro di cappella. Tross forpliktelsene ved hoffet komponerte Monteverdi i perioden fra 1590 til 1605 musikk nok til å fylle fire madrigalbøker. Fra den femte boken hadde han begynt å komponere i den nye stilen, og fra monodiens betoning av klare melodilinjer, forståelig tekst og et sparsomt akkompagnement, var det bare et kort og logisk skritt til den nye operaformen, og i 1607 komponerte Monteverdi en av de første i sitt slag, L'Orfeo, som han skrev som bestillingsverk til det årlige karnevalet i Mantova. Operaen ble oppført 24. februar med stor suksess.
September samme år døde hustruen Claudia, et tap Monteverdi tok svært hardt. Han bodde en stund hos sin far i Cremona og vegret seg mot å reise tilbake til hoffet i Mantova, men til slutt ble han kalt tilbake for å komponere en opera til hertugarvingens bryllupsfeiring. Han skrev da operaen L'Arianna (1608), hvorav bare den kjente «Ariadnes klage» er bevart.
I 1610 gav han ut sitt viktigste kirkemusikalske verk, Vespro della Beata Vergine («Mariavesper»). Etter hertug Vincenzo Gonzagas død i 1612 ble Monteverdi sagt opp av den mindre musikkinteresserte etterfølgeren.

Venezia

Monteverdi bodde en kort stund i Cremona før han i 1613 enstemmig ble valgt som kapellmester i Markuskirken, en av de viktigste postene i den musikalske verden på den tiden. Her viste han seg som en effektiv administrator. Musikklivet hadde ligget nede en stund, men han fikk koret på føttene igjen, engasjerte nye virtuose sangere, som  Francesco Cavalli, kjøpte inn nye noter, gjeninnførte regelmessig messesang og sørget for at orkestermedlemmene fikk månedslønn i stedet for lønn på oppdragsbasis. Dermed begynte hans beste og mest produktive år. Ved siden av tallrike kirkemusikalske verk fortsatte Monteverdi å skrive verdslig musikk, og han publiserte mellom 1614 og 1638 madrigalsamlingene nr. 6 til 8. 
Sønnen døde i en pestepidemi, og etter det forverret Monteverdis helse seg fort. I anledning åpningen av det første offentlige operahuset i Venezia i 1637 skrev han flere verk for scenen, blant annet Il ritorno d'Ulisse in patria (1641) og L'incoronazione di Poppea (1642). Samtidig overvåket han utgivelsen av utvalgte kirkemusikalske verk fra samlingen Selva morale e spirituale (1641). Han døde i 1643 i Venezia etter en reise til Cremona og Mantova. Venetianerne ga han en fyrstelig begravelse, og han er gravlagt i kirken Santa Maria Gloriosa dei Frari hvor det finnes en minneplakett i et av kapellene som flankerer hovedkoret.

Operaer

Florentineren Jacopo Peri skrev rundt århundreskiftet de første verkene innenfor det man i dag kaller opera og skapte dermed operaformen. Kort tid etter, i 1607, skrev Monteverdi L'Orfeo, den første operaen som utnytter genrens fulle potensial. Handlingen beskrives i levende musikalske bilder og melodiene er lineære og klare. Monteverdi skapte med L'Orfeo en helt ny musikkstil, dramma per la musica. Monteverdis andre opera, L'Arianna, ble uroppført i Mantova i 1608, og er den mest innflytelsesrike og berømte av de tidlige barokkoperaene. Handlingen dreier seg om den gamle greske legenden om Ariadne og Thesevs.
Monteverdi komponerte i alt minst 18 operaer, men bare L'Orfeo, L'incoronazione di Poppea, Il ritorno d'Ulisse in patria og den berømte arien «Ariadnes klage» fra hans andre opera L'Arianna er bevart. De siste årene av sitt liv var Monteverdi mye syk, men i denne tiden komponerte han likevel de to mesterverkene Il ritorno d'Ulisse in patria (1641) og den historiske operaen L'incoronazione di Poppea (1642) basert på keiser Neros liv.

Kirkemusikk

I Mantova ser det ikke ut til at Monteverdi hadde noe ansvar for kirkemusikk før han ble utnevnt til maestro di cappella i 1601. Det første kirkemusikalske verket han publiserte var en messe i prima prattica (gammel) stil med temaer etter Nicolas Gomberts motett In illo tempore fra 1554. Senere ble denne en del av den berømte Vespro della Beata Vergine (1610, ofte feilaktig kalt «Mariavesper») som hovedsakelig er i seconda prattica-stil. Disse Vesper-salmene er et godt eksempel på en tidlig komposisjon med gjentakelse og kontraster – flere satser har en klar ritornell. Det publiserte verket er i stort format, og det har vært en del uenighet om meningen var at alle satsene skulle framføres i en og samme gudstjenteste. Likevel er det flere indikasjoner på en indre sammenheng. I sin store bredde er verket en forløper for barokkmusikkens høydepunkter, som Händels Messiah og J.S. Bachs Matthäuspassion. Hver av de 24 delene er fullt utviklet både musikalsk og dramatisk, og den instrumentale teksturen utnyttes for å oppnå presise dramatiske og emosjonelle virkninger på en måte som den gang var helt ny.