Rumpparlamentet

Rumpparlamentet (engelsk: rumpe: ende, rester) var den betegnelsen som folkevittigheten døpte restene av det lange parlamentet – sammenkalt i november 1640 av Karl I av England for å skaffe midler til å finansiere å slå tilbake et opprør i Skottland – ble sittende etter at oberst Thomas Pride den 6. desember 1648 hadde jaget ut alle rojalistiske medlemmer av parlamentet. Resten var de som satt igjen, og sittende var de på bakenden.
Rumpparlamentet (eller «rest-parlamentet») var resten av det lange parlamentet etter at oberst Pride hadde jagd de rojalistene som var motstandere av stormennenes hensikt å anklage kong Karl I for høyforræderi. Rump er på engelsk enden på et dyr, dens mening som «rest, levning» ble først nedtegnet i denne overforstående konteksten. Siden 1649 har begrepet «rumpparlamentet» i England hatt den betydningen for ethvert parlament som er igjen etter det faktiske og legitime parlament.
Etter fordrivelsen av de rojale, besto rumpparlamentet av rundt åtti parlamentsmedlemmer, og støttet av hæren erklærte dette parlamentet seg for «den øverste makten i denne nasjonen» den 4. januar 1649 med autoritet til vedta lover uten kongens eller overhusets godkjennelse. En av de første handlingene var å sette opp en høyesterett for å dømme kongen.

Newportavtalen

I september 1648, mot slutten av Englands andre borgerkrig, var det lange parlamentet bekymret for den økende radikalismen i hæren, New Model Army. Det lange parlamentet begynte forhandlinger med Karl I. Medlemmene ønsket å gjeninnsette kongen til makten, men ønsket samtidig garantier for at hans myndighet og autoritet ble begrenset. Karl I avsto blant annet myndighet over militæret, men som han senere innrømmet, «det var kun for at han skulle slippe unna.» I november begynte forhandlingene å bryte sammen og hæren grep makten. Karl I ble tatt til fange av New Model Army i påvente av å bli stilt for retten for høyforræderi.

Prides utrensking

New Model Army ønsket å forhindre at Newportavtalen førte til at kong Karl I ble gjeninnsatt. Thomas Fairfax organiserte et militærkupp i 1648 ved å utstedte en kommando til kommissarisk general Henry Ireton. Generalen hadde til hensikt bare å oppløse det lange parlamentet, men imidlertid ble han overtalt til utrenske det isteden. Han beordret oberst Thomas Pride til å stoppe signeringen av Newportavtalen. Pride forhindret deretter 231 kjente tilhengere av avtalen fra å komme inn i huset og fengslet 45 av dem. De gjenværende frie medlemmene ble rumpparlamentet.

Rumpparlamentets politiske endringer

I løpet av tiden med det engelske samveldet (1649–1653) vedtok rumpparlamentet en rekke lover angående religion, lovverket, og finansene. De fleste av medlemmene ønsket å fremme «gudfryktighet», men også å begrense en del av de mer ekstreme puritanske sektene som kvekerne og rantere. En lov om ekteskapsbrudd av mai 1650 idømte dødsstraff for incest og utroskap og 3 måneders fengsling for utukt. Lov om blasfemi av august 1650 hadde som mål å tøyle ekstrem religiøs «entusiasme». For å stoppe ekstreme misjonærer å preke ble det opprettet en komité for utbredelse av evangeliet, og som ga lisenser for å preke. For tillate puritanerne religionsfrihet, ble den elisabethanske kravet om obligatorisk oppmøte i kirken opphevet. Ettersom advokater var overrepresentert i rumpparlamentet svarte ikke parlamentet på populære krav fra levellerne, en politisk-religiøs retning, om endringer av det kostbare juridiske systemet.
Rumpparlamentet økte inntektene til staten ved å selge kronens og kirkens eiendommer, og begge deler av populært. Imidlertid var inntekter som kom fra avgifter og fra skattebedømmelse av landeiendom upopulært ettersom det påvirket alle som eide jord. Salget av konfiskerte rojalisteiendommer var en verdifull inntektkilde ved å tillate at det ble kjøpt tilbake, men det var toegget sverd ved at parlamentet sørget for at folk som John Downes skapte seg en formue på forretningen, samtidig som det på ingen måte bidro til å lege sårene etter borgerkrigen.
Grunnet kostbar krigføring i Irland og Skottland (1649–1651), foruten også i den anglo-nederlandske krig (1652), og behovet for å opprettholde en mektig profesjonell hær og marine til å forsvare samveldet, var parlamentet stadig fri for økonomiske midler. Skattleggingen nådde rekordnivåer og ble dypt mislikt. Kravene fra krigene og opprettholdelsen av nasjonal sikkerhet avledet parlamentets oppmerksomhet, tid og ressurser fra å gjennomføre mange av de foreslåtte sosiale reformer.
Henrettelsen av kong Karl I forskrekket myndighetene over hele Europa. Ingen utenlandsk makt var forberedt på å anerkjenne det engelske samveldet, og det var akutt fare for utenlandsk innblanding for å sørge for at Stuartene igjen kom på tronen og gjeninnføre det engelske monarki. I 1649 kontrollerte parlamentet kun England og Wales. Skottland erklærte sin troskap til Karl II og det meste av Irland var på rojalistenes hender. Kolonibosetningene i Virginia, Maryland og Barbados forble rojalistiske; Scillyøyene, Kanaløyene, øya Man i Irskesjøen ble benyttet som baser for rojalistiske fribyttere som overfalt skipsfarten til samveldet, og en skvadron av kapere ledet av prins Rupert av Pfalz begynte å operere fra Kinsdale i sørlige Irland i februar 1649.

Slutten på Rumpparlamentet

Richard Cromwell, den tredje og eldste overlevende sønnen til Oliver Cromwell, ble utpekt som Lord Protector etter sin fars død. Han kalte det tredje protektoratparlamentet i 1659. Imidlertid hadde ikke sønnen sin fars autoritet, og hæren var ikke i stand til danne en stabil regjering og etter kun syv måneder ble han fjernet. Den 6. mai 1659 ble rumpparlamentet gjeninnsatt og utstedte en erklæring om at «samvelde uten en konge, en enkeltperson, eller et hus av lorder». Men i løpet av et par måneder hvor splittelser ble avgjort med våpenmakt, stemte parlamentet den 12. oktober på erklære syv kommisjonærer som ansvarlig for hæren og utpekte Charles Fleetwood for øverstkommanderende underlagt underhusets ordstyrer. Den neste dagen, 13. oktober 1659, fjernet hæren rumpparlamentet fra underhusets kammer under ledelse av John Lambert, støttet av Charles Fleetwood, ved å stenge dørene til Palace of Westminster og plassere væpnete vakter utenfor.
Lambert og Fleetwood opprettet en såkalt tryggehetskomité på 23 medlemmer for å styre landet istedenfor rumpparlamentet med general Fleetwood og Lambert direkte under ham, kommandant av hæren i England og Skottland.
Sir Arthur Haselrig appellerte til hærens offiserer om å støtte rumpparlamentet mot Fleetwood og Lambert. I frykt for kaos grunnet konflikter innenfor parlamentet og rasende over parlamentets beslutninger, erklærte general George Monck, øverstkommanderende for den engelske hæren i Skottland, at han var klar til å opprettholde parlamentets autoritet og marsjerte sørover i spissen for sin hær til London, og hold sant en uttalelse i sin bok, Observations Upon Military and Political Affairs (1671), hvor han sa at han verdsatte nasjonens stabilitet og parlamentets makt over sitt eget liv. På høyden av sin militære posisjon var general Monck i særlig mektig stilling ettersom hans tidligere forhold til og støtte fra Oliver Cromwell, mange tilla ham makten til å påvirke hvem den neste kongen ville bli. Lambert marsjerte nordover mot Monck i november 1659, men Lamberts hær begynte å svinne hen for ham, og han ble holdt i uvisshet av Monck inntil hele hans hær hadde desertert og han kom tilbake til London bortimot alene. Den 24. desember 1659, på juleaften, tilkalte en slagen Fleetwood parlamentets avsatte ordstyrer, William Lenthal, og ba ham sammenkalle rumpparlamentet. Den samme dagen tok Lenthall the Tower i besittelse og utpekte kommisjonærer for dets regjering. Rumpparlamentet møttes på nytt den 26. desember 1659 og erklærte Monck som øverstkommanderende for hæren i både England og Skottland.
I januar 1660 marsjerte Monck inn i England da Lamberts tilhengere hadde spredt seg. Da Thomas Fairfax kom tilbake fra sin pensjonering for å erklære sin støtte til Monck, støttet også hæren Monck bortimot enstemmig. Monck kom inn i London i februar 1660 og han tillot presbyterianske medlemmer, forvist i Prides oppløsning i 1648, å komme tilbake til parlamentet den 21. februar 1660 på det vilkår at den gjeninnsatte lange parlamentet gikk med på å oppløse seg selv straks valg var blitt holdt. Den lange parlamentet oppløste seg selv den 16. mars, etter å ha forberedt en lovgivning for et konvensjonelt parlament som formelt inviterte Karl II til å bli engelsk monark i hva som ble kjent som restaurasjonen (av huset Stuart).