Arminius

Roma og germanere før Arminius

Julius Cæsar hadde første romerske kontakt med germanerne i årene 55 og 53 f.Kr. under gallerkrigen. De germanske stammene usipetere, tenktere og chattere hadde startet en invasjon i den galliske provinsen Belgia. Cæsar førte sin styrke over Rhinen i en straffeforfølgelse av germanerne. Cæsars felttog i Gallia satte Romerrikets yttergrense til Rhinen.
Etter en periode med internt opprør vest for Rhinen og enkelte trefninger over grensen, begynte en ny fase i år 16 f.Kr., da germanere øst for Rhinen krysset over til vestsiden. De beseiret den romerske 5. legion under kommando av Marcus Lollius og  erobret legionens ørn (legionens symbol). Keiser Augustus oppholdt seg i Gallia, Rhinland og Spania i år 16 f.Kr.–13 f.Kr., der han omorganiserte territoriene og forberedte felttog.
I år 12 f.Kr. slo Augustus' stesønn Drusus tilbake streiftog med sugambrere og usipetere vest for Rhinen, og krysset deretter over Rhinen. Dette felttoget markerte starten på 28 år med felttog øst for den nedre del av Rhinen. I år 11 f.Kr. ledet Drusus et felttog øst for elven Weser, som den første romerske hærfører så langt øst i nordlige Europa. Dette stålsatte germanerne til å organisere forsvarsstrategier mot de romerske angrepene. Den romerske historikeren Cassius Dio skrev at de romerske styrkene var offer for mange plagsomme angrep på veien tilbake, og var nær ved å bli tilintetgjort. I år 9 f.Kr. krysset Drusus Weser og marsjerte fram mot elven Elben. Han døde i dette felttoget i en rideulykke.
Tiberius, som senere ble romersk keiser etter Augustus, tok over kommandoen over styrkene ved Rhinen etter sin bror Drusus. Den romerske historikeren Velleius Paterculus, en stor beundrer av Tiberius, beskrev Germania fra Rhinen til Elben som en romersk provins. Midt i dette området holdt cheruskerne til, ved elven Weser i det nåværende Niedersachsen og Harz.

Arminius i romersk tjeneste

Arminius ble antagelig født i år 18 eller 17 f.Kr. som sønn av en cheruskisk krigshøvding som kjennes ved sitt romerske navn Segimerus. En periode med fred fulgte, og germanske ledere overga sin barn til romerne som gisler for å sikre freden. Også Arminius og hans bror Flavus (latinsk for «den blonde») ble sendt til Italia for militær utdannelse. Arminius ble trent som en romersk militær kommandant og fikk romersk statsborgerskap og status som equites, noe som oversettes til ridder, men hadde betydningen lavadelig – navnet equites henspilte på de var rike nok til å stille med hest i hæren. Deretter dro Arminius tilbake til Germania og drev romerne ut.
«Arminius» er sannsynligvis en latinisert variant av hans germanske navn Irmin, som betydde «stor» (jf. stammen herminonere). Et antatt mer riktig forslag er Erminameraz eller bare Erminaz. I løpet av den tyske reformasjonen, og særlig senere under den tyske nasjonalismen på 1800-tallet, ble Arminius brukt som symbol for det tyske folk og deres kamp mot Roma. Det er i løpet av denne tiden at navnet «Hermann» kom i bruk som et tysk likeverdig navn til Arminius. Det er antatt at Martin Luther var den første som likestilte disse to navnene.

Forsøk på romersk gjenerobring

Etter sin store seier forsøkte Arminius i flere år få til en mer endelig form for union av de nordgermanske stammene for å stå imot den uunngåelige romerske motoffensiven. Etter katastrofen i Teutoburgerskogen ble andre germanske stammer mer åpent fiendtlige mot Roma, skjønt den mektigste germanske herskeren, kong Marbod av markomannerne i Böhmen, forble nøytral, selv etter at Arminius sendte ham hodet til Varus. Marbod avslo gaven og sendte den videre til Roma for begravelse. I tillegg var de fleste stammene mot kysten tilstrekkelig pasifisert av romerne til å kunne slutte seg til. Likevel maktet Arminius å danne en solid blokk av antiromerske stammer i det som i dag er vestlige og sentrale Tyskland og østlige Nederland.
Mellom år 11 og 13 gjorde romerne under Tiberius innledende angrep langs elvene Ruhr, Lahn og Ems, og etablerte støttepunkter på nytt. I september år 14 hadde Tiberius blitt keiser, og hans nevø Germanicus tok over den store hæren ved Rhinen. Øyeblikkelig gikk han til angrep med heldig resultat. Den neste våren førte han to angrep opp langs Ruhr og Lahn. Det største resultatet var at han greide å ta Arminius' hustru, Thusnelda, til fange. Hun ble ført til Roma og framvist i Germanicus' seiersparade den 17. mai. Hun så aldri sitt hjemland igjen og ble ikke nevnt på nytt av Tacitus, som beskrev disse hendelsene. Den sønnen hun fødte i fangenskap, Thumelicus, ble tatt vare på av romerne og trent av romerne som en gladiator i Ravenna, og han døde antagelig i arenaen.
Dette ble fulgt av et nytt togrenet angrep med en hær bestående av så mange som 100 000 tropper som kuttet Arminius' styrke i to langs Ems, og deretter presset seg østover. Imidlertid hadde Arminius rettet en følelsesmessig appell til de germanske stammene om å slå tilbake invasjonen. Deres eneste suksess, hevdet han, var å føre krig mot kvinner (det vil si hans hustru). Han skaffet seg en såpass stor hær at han var i stand til å påføre romerne betydelige nederlag.
Etter å ha sikret det omliggende området besøkte Germanicus slagmarken i Teutoburgerskogen og gravla restene av døde soldater, og bygde en stor gravhaug som indikerte at han planla å beholde dette området. Tacitus sier at den senere ble ødelagt av germanere og at Germanicus oppga å reise den på nytt, og antagelig var han heller ikke stand til det. Han forsøkte deretter å utføre et raskt angrep mot Arminius som førte romerne inn i en felle og drepte hele kavaleriet og støttetroppene. Germanicus gjorde en hastig tilbaketrekning nordover og sendte halve hæren sørover for å gjenopprette en viktig bro – en annen indikasjon på at romerne planla å gjenerobre området, og at han hadde til hensikt å gjenopprette infrastrukturen. Arminius omringet denne styrken, ledet av Caecina, ødela den oppbygde broen og drev romerne til en hektisk tilbaketrekning gjennom et myrlendt område. I et møte om natten krevde Inguiomer, onkelen til Arminius, at de skulle angripe den romerske leiren støttet av krigerne, men Arminius argumenterte imot og ønsket å angripe dem igjen kun når de forsøkte å flykte. Angrepet på romerleiren feilet, og germanerne tapte mange menn, og de overlevende romerne kom seg tilbake over Rhinen.
I år 16 invaderte Germanicus på nytt Germania, denne gangen fra nord. Tre store kamper er rapportert i Tacitus' redegjørelse, det første var slaget ved elven Weser hvor Arminius gjenså sin bror Flavus, her kjempende for romerne. Ved å skrike over elven, kanskje ved stedet for dagens moderne by Minden, krevde Arminius at hans bror kom tilbake til sitt hjemland, og Flavus gjorde den motsatte påberopelse, ba Arminius inngå fred med et fast og bestemt, men også tilgivende Romerrike som hadde, påsto han, behandlet hans hustru og nyfødte sønn godt. Ingen av dem overbeviste den andre, og den romerske hæren klarte å krysse elven, men med store tap.
Det neste slaget skjedde ved «Idistaviso», lengre opp elven Weser, antagelig rundt Rinteln. Begge sider led store tap og Arminius selv ble såret, men romerne var ikke i stand til å sikre en strategisk fordel og måtte oppgi planen om å presse seg inn i cheruskeres hovedområde rundt Detmold. Det ble rapportert at Arminius unnslapp ved å smøre ansiktet inn i blod slik at han ikke ble gjenkjent. 
Det siste slaget sto lengre ned elven Weser, nord for den angrivarianske mur, en jordvoll med palisade og pæleverk som i henhold til Tacitus dannet en grense mellom landområdene til angrivarierne og cheruskerne, omtrent ved innsjøen Steinhuder. Her fikk begge sider igjen store tap, men Germanicus klarte fortsatt ikke å utslette de germanske styrkene. 
Hans egne tap må ha vært svært betydelige denne gangen, for selv om det var midt på sommeren gjorde han en hastig tilbaketrekning og oppga helt alle erobrede områder. Som i det foregående året førte hans tilbaketrekking langs Ems til en katastrofe da en fryktelig storm spredte flåten. Selv om han avsluttet året med å sende noen straffeekspedisjoner og greide å gjenerobre 2 av 3 av legionenes ørner som hadde gått tapt i Teutoburgerskogen, avslo keiser Tiberius hans forespørsel om å føre en ny krig det neste året. Keiseren innså at det kun ville føre til ytterligere ulykker. I stedet tildelte han Germanicus æren med romersk triumf, en seiersmarsj med fanger, som omfattet Thusnelda, og annen hærfangst gjennom Romas gater. Germanicus ble deretter sendt til Syria. 
Tacitus ga en besk bemerkning om at germanske stammer ble oftere «triumfert» i Roma enn beseiret i Germania. En tredje ørn ble senere gjenfunnet under keiser Claudius.

Arminius' død

Etter at romerne hadde trukket seg ut, brøt det ut krig mellom Arminius og Marbod, konge av markomannerne. Denne krigen endte med at Marbod trakk seg tilbake, men Arminius klarte heller ikke å bryte inn i den naturlige befestningen som Böhmen var. Som følge endte krigen uten avgjørelse. Arminius møtte også store vanskeligheter hjemme hos sin hustrus ætt og hos andre ledere som var positivt innstilt til romerne.
I år 19 døde hans store motstander Germanicus brått i Antiokia ved Orontes, under omstendigheter som har fått mange til å anta at han ble myrdet av sine motstandere. Arminius møtte sin egen skjebne to år senere i hendene til sine motstandere innenfor hans egen stamme, som følte at han var blitt for mektig. Keiser Tiberius skal etter sigende ha avslått et tidligere tilbud fra en adelsmann av stammen chattere om å forgifte Arminius. Keiseren skal ha erklært at Roma ikke benyttet seg av den slags æreløse metoder.

Germanske fortellinger

Tidlig på 1800-tallet ble det gjort forsøk på å vise at fortellingen om Arminius og hans seier kunne ha levd videre i den tyske muntlige tradisjonen i form av dragedreperen Siegfried i Nibelungenlied (kalt for Sigurd Fåvnesbane i den norrøne tradisjonen). En islandsk fortelling hevder at Sigurd «drepte dragen» i Gnitterheide, i dag en forstad til byen Bad Salzuflen, som ligger på et strategisk sted ved elven som kan ha vært stedet hvor Varus' legioner dro på veg til sin undergang i Teutoburgerskogen. Det er derimot ingen håndfaste bevis som støtter denne antagelsen.

Martin Luther

Arminius ble omdøpt til «Hermann» av Martin Luther, og ble således symbolet på en ny tysk nasjonalisme som ble drevet fram av Napoleonskrigene fra 1800 til 1815.
En annen teori om Arminius' latinske navn er at det er basert på det latinske ordet armenium, som betegnet en kraftig blå farge, ultramarinblått pigment som ble fabrikkert fra en steintype. Således kunne det være at Arminius ble kalt «blå øyne», slik hans bror Flavus ble kalt den «blonde» som referanser til stereotype fysiske trekk som romerne ga sine germanske naboer. I dette tilfellet hevder denne teorien at «Arminius» ikke nødvendigvis har noe med ordet og gudenavnet «irmin» å gjøre, og at hans germanske navn således kan ha vært hva som helst, eksempelvis Siegfried. De som hevder dette, har også argumentert for at hans far, Segimerus, med den moderne formen «Siegmar», også bar et navn med stammen «sieg», det vil si «seier».

Tysk nasjonalisme

I 1808 utga Heinrich von Kleist sitt ikke framførte stykke Die Hermannsschlacht, som fremmet hat mot Napoleon og protyske stemninger. Stykket har blitt tatt fram gjentatte ganger for sitt rå uttrykk av tysk romantikk, og ble særlig populært i løpet av Det tredje rike.
I 1839 ble det påbegynt reisningen av en stor statue av Arminius, kjent som «Hermannsdenkmal», på en høyde i nærheten av Detmold i Teutoburgerskogen. Den ble fullført og dedikert i løpet av de første årene av det andre tyske riket i kjølvannet av den tyske seieren over Frankrike i Den fransk-prøyssiske krig i 1870–1871. Monumentet har vært en betydelig turistattraksjon siden, akkurat som «Hermann Heights Monument», en tilsvarende statue reist i USA. Den tyske fotballklubben i tyske bundesliga, Arminia Bielefeld, er navngitt etter Arminius.
Ordenen «Hermanns sønner» hadde sin opprinnelse som en gjensidig beskytterforening for tyske innvandrere i New York på 1840-tallet. Foreningen fremmet kjærlighet til det tyske språk og til bevarelse av tyske tradisjoner og skikker. Den skaffet også medlemmene billig forsikring. Foreningen blomstret i mange amerikanske samfunn hvor tyske immigranter bosatte seg, men dalte i løpet av slutten på 1900-tallet, sannsynligvis fordi tyske etterkommerne tilpasset seg det amerikanske samfunnet og i mindre grad ønsket å stå fram som tyskere. En amerikansk by ved elven Missouri, Hermann, som ble grunnlagt på 1830-tallet og opptatt i 1845, var navngitt etter Arminius.

I moderne populærkultur

Robert Graves' roman Jeg, Claudius hadde en beskrivelse av Arminius' kriger. Her ble han kalt «Hermann».
I Die Geschwister Oppermann, en roman fra 1933 av Lion Feuchtwanger, kretset handlingen om nasjonalsosialistenes vei til makt og om kampen mellom en liberal, halvt jødisk elev og hans nasjonalsosialistiske lærer over en studentbesvarelse om Arminius som læreren betraktet som «upatriotisk» og «som en fornærmelse mot den tyske nasjonalisme».
Ferdinando Baldi skrev og regisserte en tysk film, Hermann der Cherusker – Die Schlacht im Teutoburger Wald (1967), med Hans von Borsody som Arminius og Antonella Lualdi som Tusnelda.
I romanen 1945 av Newt Gingrich og William R. Forstchen (1995) beskrives en alternativ historisk verden hvor Tyskland ikke erklærte krig mot USA i desember 1941. Her var «Operation Arminius» kodenavnet på den tyske planen om å invadere USA.
Det irske svartmetall-bandet Primordial refererte til Arminius i en sang på sitt album To The Nameless Dead som het «Heathen Tribes» (Hedenske stammer), med tekstlinja: «Arminius stood tall in Teutoborg», en referanse til slaget i Teutoburgerskogen.