Det gylne skinn

Sammendrag av fortellingen

Minyeren Athamas, en grunnlegger av byen Halos i Thessalia, men også konge av byen Orchomenos i Boiotia, tok skygudinnen Nefele som sin første hustru, og med henne fikk han to barn, gutten Friksos og datteren Helle. Senere ble han forelsket og giftet seg med Ino, datteren til Kadmos. Det førte til stor ulykke og sult i landet da Nefele dro derfra. Ino var sjalu på sine stebarn og planla å få dem drept: i en del versjoner overtalte hun Athamas at den eneste måten å få en slutt på tørken var å ofre sønnen Friksos. Nefele, eller hennes ånd, åpenbarte seg for hennes barn med en bevinget bukk hvor pelsen var av gull. Bukken var blitt avlet av Poseidon da han i form av en bukk forførte nymfen Theofane, barnebarnet av solguden Helios. I henhold til Hyginus, fraktet han henne vekk til en øy hvor han forvandlet henne til ei søye (hunnsau) slik at han kunne bedekke henne i skjul av sauflokken og hvor Theofanes andre friere ikke ville kunne skille ham og henne fra de andre dyrene.
På den bevingede bukken flyktet tvillingbarna over havet, men Helle falt av og druknet i stredet som siden fikk navn etter henne, Hellespont. Bukken snakket til Friksos, ga ham et hjerte, og tok Friksos, hvis navn betyr «krøllet», som bukkens pels, trygt til Kolkhis på den østligste kysten av havet Euxine (Svartehavet). Friksos ofret deretter bukken til Poseidon, og bosatte seg i huset til Aietes, sønn av Helios, soltitanen, og levde der til han ble meget gammel. Han hengte det gylne skinnet etter ofringen av bukken på en eik i en lund som var hellig for Ares, hvor den ble voktet av en drage. Der ble den hengende inntil den ble tatt av Jason. Bukken ble til stjernebildet Væren (latin Aries).

Handlingens utvikling

Den meget tidlige opprinnelsen til myten i førlitterær tid og formidlet via muntlig litteratur, betyr at i løpet av mer enn et århundre var den til en viss grad eller deler av den en del av kulturens rammeverk, og med dens betydelig betydning kan man forvente at handlingen eller detaljene gjennomgikk tallrike endringer i dens utvikling.
Den lyriske poeten Pindaros benyttet seg av søken etter det gylne skinn i hans Fjerde pythiske ode (skrevet rundt 462 f.Kr.), skjønt det gylne skinnet er i seg selv ikke i forgrunnen når Aietes (konge i Kolkis) utfordrer Jason til overvinne de ildpustende oksene, men skinnet er gevinst: «La kongen gjøre dette, skipets kaptein! La ham gjøre dette, sier jeg, og ha for seg selv det udødelige åkle, skinnet, glødende med matterte fedd av gull.» 
Hvor de skrevne kildene har hull eller andre mangler grunnet ved historiens gang og tilfeldigheter, har tidvis greske vasemalere bevart kontinuiteten av en mytisk tradisjon. Det synes som at fortellingen om det gylne skinn hadde liten gjenklang hos athenerne i den klassiske tid for kun to representasjoner av attisk malt keramikk fra 400-tallet f.Kr. har blitt identifisert, et kratér som i dag er ved amerikanske Metropolitan Museum of Art og en kylix (drikkebeger) som i dag er ved Vatikanmuseene. På drikkebegeret malt av Douris, ca 480-470 f.Kr., er Jason blitt gulpet ut av munnen på en drage, en detalj som ikke med letthet lar seg tilpasse de litterære kildene; bak dragen henger det gylne skinnet fra et epletre. Jasons hjelper i de athenske vasemaleriene er ikke Medea — som hadde en gjenstridig historie i Athen som motstander av Thesevs — men Athene, byens egen beskytter.

Det gulne skinn i populærkultur

Den amerikanske spillefilmen Jason and the Argonauts fra 1963.