Jelly Roll Morton

Fødsel

Ferdinand Joseph Lamothe ble født inn i et kreolsk samfunn i bydelen Faubourg Marigny i sentrum av New Orleans omkring 1885 eller 1890. En dåpsattest utstedt i 1984 daterer hans fødsel som 20. oktober 1890; imidlertid påsto Morton selv og hans halvsøstre at 20. september 1885 er korrekt.  Foreldrene hans var F.P. La Menthe og Louise Monette (skrevet som Lemott og Monett på dåpssattesten). Eulaley Haco (Eulalie Hécaud) var gudfaren. Eulalie hjalp ham med å bli døpt med navnet Ferdinand.  Mortons foreldre var i et papirløst ekteskap og ikke legalt gift. Det er ennå ikke funnet noen fødselsattest. Han tok navnet Morton som en anglifisering av stefarens navn, Mouton.

New Orleans

Han var (sammen med Tony Jackson) en av de best ansette pianistene i distriktet Storyville tidlig i det 20. århundre.  Ved fjortenårsalderen begynte han å jobbe som pianist i et bordell. Mens han jobbet der bodde han sammen med sin religiøse kirkegående oldemor og overbeviste henne om at han jobbet i en tønnefabrikk.  En dag så hans oldemor ham ha på seg en veldig kostbar skreddersydd dress.  Da hun fant ut hvordan han kunne ha råd til den ble han kastet ut av huset hennes.   Tony Jackson hadde stor innflytelse på musikken hans; ifølge Morton var Jackson den eneste pianisten som var bedre enn ham; han var også en pianist ved bordeller, i tillegg var han en dyktig gitarist.

Turnevirksomhet

Omkring 1904 begynte Morton å reise rundt i de amerikanske sørstatene, der han jobbet med såkalte "minstrel shows" i tillegg til gambling og komponering.  Verkene "Jelly Roll Blues, "New Orleans Blues", "Frog-I-More Rag", "Animule Dance" og "King Porter Stomp" ble komponert i løpet av denne perioden.  Han kom til Chicago i 1910 og New York City i 1911 der de framtidige "stride"-pianistene James P. Johnson og Willie "The Lion" Smith så hans opptreden, mange år før bluesen ble utbredt i nordstatene.  I 1912-1914 turnerte han med kjæresten Rosa Brown som en varieté-oppsetning før han slo seg til ro i Chicago i tre år.  I 1914 startet han å skrive ned komposisjonene sine og i 1915 ble hans "Jelly Roll Blues" sannsynligvis den første jazzkomposisjonene som noensinne ble utgitt.  I 1917 fulgte han orkesterlederen Bill Johnson og hans søster Anita Gonzalez til California der Mortons tango "The Crave" ble en sensasjon i det tidlige Hollywood.

Chicago

Morton flyttet tilbake til Chicago i 1923 for å hevde opphavsrett for sin nylig utgitte rag "The Wolverines" som hadde blitt en hit som "Wolverine Blues" i Chicago.  Mens han var der ga han ut den første av sine kommersielle innspillinger, først som pianoruller, deretter på plate, både som pianosolist og med ulike jazzband.

Victor Records

I 1926 greide Morton å få en kontrakt for plateinnspillinger for Victor, USAs største og mest prestisjetunge plateselskap.  Dette ga han en sjanse til å få sine arrangement spilt inn i Victors platestudio i Chicago. Disse innspillingene av Jelly Roll Morton & His Red Hot Peppers er regnet som klassikere i 1920-åras jazz. Orkesteret besto av jazz-personligheter som Kid Ory, Omer Simeon, George Mitchell, Barney Bigard, Johnny Dodds og Baby Dodds. Jelly Roll Morton & His Red Hot Peppers ble en av de første som ble booket til turnéer av MCA.

New York

I november 1928 giftet Morton seg med sparkepiken Mabel Bertrand i Gary, Indiana og flyttet til New York City hvor han fortsatte sine innspillinger for Victor.  Hans pianosoloer og trioinnspillinger er høyt ansett, men bandinnspillingene hans lider sammenlignet med opptakene fra Chicago der Morton kunne få tak i mange store musikere fra New Orleans som medspillere. Selv om han spilte inn plater med store musikere som klarinettistene Omer Simeon, George Baquet, Albert Nicholas, Wilton Crawley, Barney Bigard, Lorenzo Tio og Artie Shaw, trompetistene Bubber Miley, Johnny Dunn og Henry "Red" Allen, saksofonistene Sidney Bechet, Paul Barnes og Bud Freeman, bassisten Pops Foster og trommeslagerne Paul Barbarin, Cozy Cole og Zutty Singleton hadde Morton generelt problemer med å finne musikere som ville spille hans jazzstil og innspillingene fra New York lagde aldri noen hit.  På grunn av den store depresjonen og nesten-kollapsen til fonografplateindustrien, ble ikke Mortons platekontrakt fornyet av Victor i 1931.  Morton fortsatte å spille mindre fremgangsrikt i New York, og hadde en kort periode et radioprogram i 1934.  Deretter ble han redusert til å dra på turné med et band i en omreisende varieté, mens komposisjonene hans ble spilt inn av Fletcher Henderson, Benny Goodman og andre, men han mottok aldri royalties fra disse innspillingene.  Han endte opp i Washington D.C. der folkloristen Alan Lomax hørte han spille solopiano i en kneipe i et afro-amerikansk nabolag, denne skiftet navn ofte og hadde navn som "The Music Box", "Blue Moon Inn" og "Jungle Club".  (Morton var også ansvarlig for seremonier, leder og bartender i denne klubben).

Intervjuene fra The Library of Congress

I mai 1938 begynte Alan Lomax å ta opp intervjuer med Morton for the Library of Congress.  Disse opptakene, som opprinnelig var tenkt som korte intervjuer med musikalske eksempler til bruk av musikkforskere på the Library of Congress, økte raskt til å inneholde åtte timer med Morton som snakket og spilte piano, i tillegg til lengre intervjuer som Lomax tok notater fra, men som han ikke tok opp.  Til tross for den lave kvaliteten til disse ikke-kommersielle innspillingene har deres musikalske og historiske betydning tiltrukket jazzfans, og deler har gjentatte ganger blitt gitt ut kommersielt.  Disse intervjuene bidro til å forsikre Mortons plass i jazzhistorien.
Lomax var veldig interessert i Mortons tid i Storyville og noen av de falmete sangene som ble spilt i Storyville.  Morton var motvillig til å fortelle om og spille inn disse, men føyde Lomax etterhvert.  Mortons kallenavn "Jelly roll" er en seksuell referanse og mange av tekstene fra tiden i Storyville var vulgære.  Noen av innspillingene fra the Library of Congress har ikke vært utgitt før slutten av det 20. århundre på grunn av dette.
Morton var klar over at på grunn av at han ble født i 1890 så var han litt for ung til å overbevise om at han var jazzens oppfinner, og presenterte derfor seg selv som fem år eldre.  Forskning har vist at Morton plasserte datoene på noen av de tidligste hendelsene i livet sitt noen år for tidlig, og at uttalelsen hans om at Buddy Bolden spilte ragtime, men ikke jazz er benektet av andre samtidige fra New Orleans. Det er likevel mulig at disse motsetningene kan stamme fra ulike definisjoner på begrepene "ragtime" og "jazz".   De fleste av de andre av Mortons erindringer, har likevel vist seg å være pålitelige.
Disse intervjuene, som har blitt utgitt i ulike former opp igjennom årene, ble utgitt på en 8-CD-boks i 2005, The Complete Library of Congress Recordings.  Denne samlingen vant to Grammy-priser.  Det samme året ble Morton hedret med Grammy Lifetime Achievment Award.

Mortons senere år

I løpet av perioden da han spilte inn sine intervjuer, ble Morton alvorlig skadet av knivstikk da en slåsskamp brøt løs i kneipen i Washington, D.C. der han spilte.  Rett ved lå det et sykehus som kun var åpent for hvite, men han måtte fraktes til et sykehus som både var lengre unna og som var dårligere på grunn av hans afroamerikanske hudfarge.  Da han lå på sykehuset la legene is på sårene han i flere timer før de tok seg av hans omsider dødelige skader.  Han kom seg aldri helt etter skadene og var i ettertid mye syk og fikk lett pusteproblemer.  Morton gjorde en ny serie med kommersielle innspillinger i New York, flere fortellende låter fra sine tidligere år som han hadde snakket om i intervjuene fra the Library of Congress.

Død

Han flyttet deretter til Los Angeles, California med en rekke manuskripter av nye låter og arrangementer med en plan om å lage et nytt band og få ny sving på karrieren sin.  Han ble alvorlig syk etter sin ankomst og døde den 10. juli 1941, i en alder av 50 eller 55, etter et elleve dagers langt opphold ved Los Angeles County General Hospital.

Komposisjoner

Morton skrev mange sanger, inkludert «Wolverine Blues», «The Pearls», «Mama Nita», «Froggie More», «Black Bottom Stomp», «London Blues», «Sweet Substitute», «Creepy Feeling», «Good Old New York», «Sidewalk Blues», «Tank Town Bump», «Kansas City Stop», «Freakish», «Shake It», «Dr. Jazz Stomp», «Burnin' The Iceberg», «Ganjam», «Pacific Rag», «My Home Is In A Southern Town», «Turtle Twist», «Why?», «New Orleans Bump», «Fickle Fay Creep», «Stratford Hunch», «Shreveport Stomp», «Milenberg Joys», «Red Hot Pepper», «Jungle Blues», «Mint Julep», «Pontchartrain», «Pep», «Someday Sweetheart», «The Finger Buster», «The Crave» og «Grandpa's Spells». 
Flere av hans komposisjoner var musikalske hyllester til seg selv, dette inkluderer "Winin' Boy", "The Original Jelly-Roll Blues" og "Mister Jelly Lord".  I storband-æraen ble "King Porter Stomp", som Morton hadde skrevet flere tiår tidligere, en stor hit for Fletcher Henderson og Benny Goodman, og den ble en standard som ble gjort av de fleste andre swingorkestre på den tiden.  Morton hevdet også at han hadde skrevet noen låter som andre hadde rettighetene på, inkludert "Alabama Bound" og "Tiger Rag".
Morton kategoriserte sine komposisjoner i tre grupper som blues, "stomps" og "Spanish Tinge" for de med habanera-rytmer.  Låter inkludert i gruppen "Spanish Tinge" var "New Orleans Blues", "La Paloma", "The Crave" og "The Spanish Tinge".

Arven etter Morton

To show på Broadway har hatt med musikken hans; Jelly Roll og Jelly's Last Jam.  Den første bygger tungt på Mortons egne ord og historier fra intervjuene fra the Library of Congress.  Den siste forestillingen har laget store kontroverser med sitt eget og veldig oppdiktede og usympatiske portrett av Morton, og har forfatteren har blitt saksøkt av Mortons familie.
Et uvanlig musikkdokument er The Piano Rolls fra 1997, der et utvalg av Mortons pianoruller fra 1923/24 ble innspilt på et elektronisk styrt piano ved hjelp av computerteknikk.
Jelly Roll Morton er også portrettert i Giuseppe Tornatores film The Legend of 1900 av skuespilleren Clarence Williams III.  I denne fiktive episoden er han skildret som en gretten og uforskammet vidunderbarn i en pianokonkurranse mot filmens hovedperson.

Merknader vedr. fødselsdag

Hans dødsattest fra California oppgir hans fødselsdag til å være 20. september 1889, og angir hans mors pikenavn som Monette.