Angrepet på Vallø

Vallø Oljeraffineri

Den lille halvøyen Vallø som den gangen tilhørte Sem kommune, ligger kun noen få kilometer fra Tønsberg og har en lang industrihistorie som strekker seg helt tilbake til 1700-tallet. I 1899 ble A/S Petroleums- & Maskinoljeraffineri etablert som Norges første raffineri på Vallø og var ved invasjonen i 1940 et moderne og unikt anlegg i skandinavisk sammenheng.
Den tyske okkupasjonsmakten så raskt verdien av dette anlegget og bygde ut en rekke forsvarsstillinger, bunkre og minefelt for å beskytte området mot angrep og sabotasje. Så sent i krigen som vinteren 1944/1945 var tyskernes tilgang på råolje svært begrenset, men Vallø mottok allikevel, i aller største hemmelighet, flere mindre leveranser av olje i denne perioden. Ifølge etterretningsrapporter mottok Vallø 18 000 tonn råolje mellom juni 1944 og april 1945, og tankene var mer eller mindre tomme da britene bombet raffineriet og bebyggelsen.

Opptakten til angrepet

I februar 1945 begynte britene å vise interesse for Vallø, og det ble fra London sendt en forespørsel til blant annet motstandsmannen Gunnar Sønsteby om å undersøke om det på Vallø ble produsert og oppbevart dieselolje for ubåter. Svaret kom etter cirka en uke og avkreftet at det ble framstilt drivstoff for ubåter ved raffineriet, kun drivstoff for bruk i blant annet fiskeflåten. Per Steen-Hansen ved Sjømilitær Beredskapstjeneste som også ble kontaktet, konkluderte med at tankene var tomme. 
Britene mente likevel de hadde tilstrekkelig bevis for at det fantes ubåtdrivstoff på tankene, og førte opp Vallø på sine lister over potensielle bombemål. Selv om kilden til disse bevisene aldri har blitt kjent, så bekrefter opplysninger som fremkom etter bombingen langt på vei britenes antagelser og at opplysningene de mottok fra motstandsbevegelsen nok ikke stemte. Blant annet Stein Klevan, som jobbet ved raffineriet, bekreftet i ettertid at det mot slutten av krigen ble produsert drivstoff for ubåter ved Vallø.

Bomberaidet

Flygerne i de 119 flyene som ble sendt på dette toktet, hadde på forhånd fått beskjed om at man for all del måtte unngå å slippe bombene over boligområdet nord for raffineriet. De første flyene som ankom målet, rapporterte om god sikt og gode bombeforhold, mens en del av de som kom senere, fikk sikten hindret av blant annet sterk røykutvikling fra tankene med olje som var blitt satt i brann. 
Etter at angrepet, som varte i rundt 20 minutter, var over, viste det seg raskt at en stor del av bombene likevel hadde kommet på avveier og havnet utenfor målområdet som var selve raffineriet. Etter bomberaidet var det kun en håndfull av de totalt 70 bolighusene i området som ikke var skadet. Halvparten av husene var helt ødelagte. Rundt 53 nordmenn omkom og et ukjent antall tyske soldater ble drept. Anlegget på Vallø ble også totalskadet, og raidet ble fra britisk side regnet som en suksess. 
Oppryddingen etter bombingen og gjenoppbygningen tok flere år, og driften ved raffineriet kom ikke i gang igjen før i 1950.
Det har i ettertid versert mange teorier om hvorfor britene valgte å bombe Vallø såpass sent i krigen. Freden skulle komme allerede 8. mai, knappe to uker senere. 
I Rapport om Forsvarets Overkommandos virksomhet utenfor Norge utarbeidet av tidligere forsvarssjef Wilhelm Hansteen omtales blant annet angrepet på Vallø. Her trekkes det fram at angrepet så sent i krigen må sees i lys av usikkerheten rundt tysk kapitulasjon i Norge og den økte trusselen fra nyere modeller tyske ubåter som begynte å bli operative på vinteren og våren 1945. Mye kan derimot også tyde på at Vallø ble utsatt for et nærmest rutinemessig angrep, uten at det lå de helt store overordnede planene bak angrepet.

Oppryddingen

Etter den tyske kapitulasjonen 8. mai 1945, ble tyske krigsfanger i stor utstrekning satt til å rydde opp tyske anlegg, minefelter og liknende. 
På Vallø ankom de tyske krigsfangene i puljer i dagene 15. til 18. juli 1945, hvor de ble innkvartert i brakkeleiren ved Teie hovedgård. I utgangspunktet var det tiltenkt at oppryddingsstyrken skulle bestå av tusen mann pluss en administrasjon på rundt 50. Det viste seg etterhvert å være vanskelig å opprettholde en såpass stor styrke på grunn av stadige frigivelser og hjemsendelser av fangene. Arbeidet fortsatte likevel fram til 2. november 1945, og allerede 3. november forlot tyskerne Teie.
På grunn av faren for miner og blindgjengere ble det meste av oppryddingen til å begynne med gjort med enkle håndredskaper. Siden brakte man inn tyngre redskaper fra det tyske materiellet som fremdeles sto tilgjengelig rundt om på tyske anlegg som for eksempel Vardås fort på Nøtterøy. 
Etter oppryddingen var man helt sikker på at alle minene som hadde blitt satt ned, var blitt fjernet, men det ble ansett som sannsynlig at det fremdeles fantes udetonerte blindgjengere begravd på Vallø som det ikke ville være mulig å finne fram til. Det ble antatt at faren som eventuelt gjenværende miner representerte, ville forsvinne etterhvert, som resultat av naturlig nedbryting.
Etter ryddearbeidet utvidet Esso raffineriområdet nordover til Saltverksgaten. Resten av området fra bryggene og opp mot Carl 15. gate ble industriområde for tapet- og sandpapirfabrikken og Vallø Mek. Verksted. Aktiviteten ved raffineriet kom i gang igjen i 1950, men anlegget var ikke ferdig gjenoppbygd før i 1954.
For øvrig ble det så seint som 17. mars 2017 og igjen 29. mai 2019 funnet blindgjengere fra angrepet, udetonerte bomber på henholdsvis 450 og 250 kilo, under tomterydding ytterst på halvøya.

Bombeangrep også i 1940

Under krigen hadde Vallø Oljeraffineri anløp av store og små tankskip så vel som krigsskip og ubåter. De allierte forsøkte imidlertid å stoppe aktiviteten ved anlegget bare ved to anledninger. Første gang var 26. april 1940 omkring klokka 00.35 da to engelske fly beskjøt raffineriet med mitraljøser og slapp brannbomber mot oljetankene. Skadene var små. Andre gang var 25. april 1945 da over hundre bombefly la det meste av boliger og fabrikker på halvøya i grus og tok livet av både sivile og militære.