Motreformasjonen

Motreformasjonen er en betegnelse som katolikker bruker på de omfattende endringer innen den romersk-katolske kirken som skjedde ved Konsilet i Trient (1545–1563) og i den etterfølgende tiden, blant annet ved utviklingen og virksomheten knyttet til Jesuittordenen. En regner gjerne at bevegelsen varte til slutten av trettiårskrigen i 1648. Betegnelsen motreformasjon brukes av reformatorisk og protestantisk hold om den katolske kirkes tiltak for å få kontroll over de protestantiske kirkene, gjerne med en noe nedlatende undertone.

Endringene i den katolske kirke

Trientkonsilet kom som følge av all den uro som reformasjonen skapte, men blant de endringene som konsilet fikk igjennom var også reformkrav som var stilt tidligere. En bedre betegnelse kan derfor være «Trientreformen», men uttrykket «motreformasjon» kan passe i den utstrekning de tiltak som den katolske kirken gjennomførte var for å møte og motarbeide reformasjonen.
Konsilet tok sikte på å søke tilbake til kirkens åndelige utgangspunkt og det ble innført reformer som dannelsen av seminarer for å ruste opp og styrke presteutdannelsen, særlig på områder som kirkens åndelige liv og dens teologiske tradisjoner. Videre ble det åndelige liv i ordensvesenet basert på deres utgangspunkter også styrket og nye åndelige bevegelser med fokus på hengivenhet og nære personlige forhold til Kristus utviklet seg, herunder spanske mystikerne som Ignatius av Loyola, stifteren av Jesuittordenen og de franske åndelige skolene, med blant andre kardinal Pierre de Bérulle.
Kulturelt førte den endringsprosessen til en kulturell oppblomstring, særlig i Sør-Europa, hvor barokken blomstret opp. Politisk førte det til at det spanske kongehuset fikk større innflytelse i katolske kirkesaker på bekostning av de italienske bystatene.

Kriger

Reformasjonen og motreformasjonen medførte en rekke kriger i Europa. Det var kriger i Nederland, Belgia, nord-Frankrike, Tyskland og Polen. Polen ble på 1560-tallet gjenvunnet permanent for katolikkene. Sverige gikk tapt for katolikkene ved slaget ved Stångebro den 25 september 1598, da den katolske kong Sigismund tapte.
Disse krigene regnes å bli avsluttet med trettiårskrigen, som sluttet i 1648.

Motreformasjonen i Danmark-Norge

Den første tiden etter reformasjonen fikk de nordiske kirkene stort sett være i fred. Paven og den katolske kirken var de første årene mest opptatt av det som skjedde i Tyskland og nabolandene.
Det ble likevel flere ganger laget planer om å overta makten i Danmark-Norge, blant annet med hjelp av Peder Oxe og senere ved Andreas Lorichs prosjekt ved å overfalle Danmark med spanske styrker.
Etter hvert det ble det opprettet teologiske studier for nordboere i Roma. Senere også i Belgia, Polen og andre steder. Studentene gikk på jesuittiske skoler, og mange fikk studiene gratis. De måtte delta på katolske messer, skrifte og katolsk nattverd. Mange av studentene gikk over til katolisismen, og den mest kjent er Laurentius Nicolai Norvegus. Skolen fikk også godt ry på seg. De var flinke å lære fra seg, de holdt ungdommene i streng kustus og de var billigere enn skoler de konkurrerte med. Flere begynte med misjonsvirksomhet i Norden, med utgangspunkt i Polen og Belgia. Det ble etter hvert også en del katolikker i Norge som mer eller mindre skjulte sin tro, blant annet Laurits Clausen Scabo som var biskop i Stavanger og Christoffer Hjort som var rektor ved Oslo skole. I 1602 fikk katolikkene i Norge i en periode en egen geistlig.
I 1604 ble situasjonen for katolikkene forverret. Det ble da forbudt å ansette noen som hadde gått på jesuittiske skoler i stillinger i skoler og kirker. I praksis ble det da slutt med at studenter fra Norge dro til jesuittiske skoler, og mye av kontakten med katolske land forsvant.
I 1623-1624 gjorde jesuittene et nytt misjonsforsøk. Men omkring midten av 1600-tallet avviklet den katolske kirken sin misjonsvirksomhet, og de fleste aktive forsøk på å re-katolisere Danmark-Norge opphørte. I 1624 ble det også innført dødsstraff for katolske munker.