google/wiki40b huggingface dataset:
Eesti Televisioon

Historie

1. januar 1993 ble ETV medlem i Den europeiske kringkastingsunion. I mai 2002 hadde Estland ansvaret for å sende Eurovision Song Contest.
9. januar 2006 lanserte ETV tjenesten ETV24 med nyheter på internett, tekst-tv og på hovedkanalen om natten.
1. juni 2007 slo EVT seg sammen med ER (Eesti Raadio) og ble til Eesti Rahvusringhääling (den estiske allmennkringkaster). ETV24 byttet navn til ERR Uudiset (ERR nyheter), mens de ordinære tv-kanalene har fortsatt å bruke samme navn som tidligere. I motsetning til NRKs lisensavgift blir den estiske allmennkringkasteren finansiert av de kommersielle tv-selskapene i landet, ved at de betaler en avgift på 15 prosent av sine inntekter til Eesti Rahvusringhääling. ETV har siden 2002 vært reklamefri.
1. juli 2010 ble arbeidet med omleggingen til digitalt bakkenett fullført, og det analoge bakkenettet ble slått av fire dager senere.

Kjente ETV-journalister

Maire Aunaste, Anu Välba, Katrin Viirpalu, Reet Linna, Monika Tamla, Kadri Hinrikus, Astrid Kannel, Margus Saar, Aarne Rannamäe, Meelis Kompus, Peeter Kaldre, Mati Talvik, Marko Reikop, Urmas Vaino
Key frame

Et key frame, keyframe eller nøkkelbilde er i animasjon og film er et bilde som definerer startpunktet og sluttpunktet i en animasjon med jevn bevegelse.
I Get Around

Bakgrunn

Brian Wilson var opprinnelig kreditert som eneste låtskriver, men etter en rettssak i 1992 der Love hevdet at han skrev linjen «round, round, get around», ble han tilkjent låtskriverkreditering.
Innspillingen av instrumentsporet ble gjort i Western Studios i Hollywood 2. april 1964, med hjelp av studiomusikere hovedsakelig fra The Wrecking Crew. Under innspillingen ble bandets anstrengte forhold til manageren Murry Wilson ytterligere forverret, og Brian Wilson ga sin far sparken som bandets manager. Vokalsporene ble spilt inn 10. april 1964 i Western Studios, med Mike Love som hovedvokalist på versene og Brian Wilson på refrengene. Resten av bandet bidrar med harmonivokal.
«I Get Around» ble raskt en av bandets mest populære sanger, og er blitt spilt på nærmest samtlige av bandets konserter etter utgivelsen. Konsertversjoner av sangen finnes på Beach Boys Concert fra 1964 og på Good Timin': Live at Knebworth England 1980.
Sangen er også med på en rekke av bandets samlealbum som blant andre Endless Summer, The Greatest Hits – Volume 1: 20 Good Vibrations, Classics Selected by Brian Wilson, Sounds of Summer: The Very Best of The Beach Boys samt på Good Vibrations: Thirty Years of The Beach Boys hvor det finnes en versjon med kun instrumentsporet i tillegg til originalversjonen.
Originalinnspillingen av «I Get Around» ble også gitt ut på albumet Still Cruisin' i 1989. På albumet Stars and Stripes Vol. 1 fra 1996 finnes det en nyinnspilt country-versjon av sangen.
Lee Valley White Water Centre

Lee Valley White Water Centre (tidligere kjent som Broxbourne White Water Canoe Centre) er en arena for slalåmpadling, som ble bygget for å arrangere slalåmpadlingen til Sommer-OL 2012. Prosjektet kostet 310 millioner norske kroner, og ble offisielt åpnet i desember 2009. 
Etter OL er arenaen blitt holdt vedlike, og skal arrangere VM i slalåmpadling 2015.
Stockholm Waterfront

Bakgrunn

I begynnelsen av 2000-tallet la arkitekt Gert Wingårdh frem et forslag til et nytt hotell- og kongressentrum på kvartalet Bangårdsposten 1 og 2. Hans forslag ble ansett for å være for dristig på en av Stockholms mest utsatte plasser, ved Riddarfjärden og nabo med Stockholms stadshus og ble derfor aldri realisert.
Prosjektet Stockholm Waterfront startet i 2005 da Stockholm stad spurte om Jarl Asset Management ville legge inn forslag på hvordan området ved den gamle postterminalen skulle kunne utvikles. Byen ville ha et kongressanlegg og et hotell. Men for at anlegget skulle bære seg økonomisk ville eierne av Jarl Asset Management også bygge et kontorkompleks. Arkitekt på prosjektet ble White arkitekter.  
I midten av 2008 begynte man å rive Klara postterminal.

Bygningskompleksets enheter

Hotell- og kontordelens fasader er utført i curtain wall-konstruksjon med store glassfasader og kledd med plater av naturmateriale. For å holde vekten nede valgte White Arkitekter keramiske plater som ble utført i Italia. Platene er 11-12 mm tykke, måler 600 x 1 200 mm og er montert med aluminiumsklips. Til kontordelen valgte man svarte og til hotelldelen hvite  plater.

Stockholm Waterfront Congress Centre

På den sydlige siden, mot Riddarfjärden ligger et kongressenter kalt Stockholm Waterfront Congress Centre, som blant annet inneholder en fleksibel kongressal med plass til opp mot 3 000 deltakere. Kongresskomplekset inneholder også en stor festsal med plass til opp mot 2 000 gjester, dessuten er det et business-center som består av møterom i forskjellig størrelse og med plass for ca. 1 000 gjester.
Kongresshallens fasader og tak avviker fra dens bakenforliggende kontor- og hotelldelens stramme arkitektur og har blant annet et stort panoramavindu ut mot Riddarfjärden og Stadshuset. Taket får sitt bølgende utseende gjennom et ribbeverk av 21 km stålprofiler som gir en asymmetrisk form. Den totale høyden inne i kongressens store auditorium er ca. 17 meter. Kongressdelen ble innflyttingsklart i begynnelsen av 2011.

Radisson Blu Waterfront Hotel

Radisson Blu Waterfront Hotel åpnet med 414 rom den 20. januar 2011.

Waterfront Building

Kontordelen Waterfront Building inneholder ca. 24 600 kvadratmeter kontorlokaler fordelt på 11 etasjer (ca. 2 200 kvadratmeter per etasje).
St. Sofia-katedralen (Novgorod)

St. Sofia-katedralen er en kirke i den russiske byen Novgorod. Den skriver seg tilbake til 1000-tallet, og er en del av verdensarven.
Katedralen ble bygget under Vladimir av Novgorod styre mellom 1045 og 1050. Byggverket er 38 meter høyt, og var under Republikken Novgorod landets åndelige og seremonielle sentrum. Den ble plyndret under Ivan den grusommes Opritsjnina-styre, og ble også skadet under andre verdenskrig. Under sovjetstyre var katedralen et museum, før den ble igjen ble tatt i bruk som kirke i 1991.
Dauphiné-Alpene

Avgrensning

Nordvest for elven Isère ligger De savoiiske Alper, nordøst for elven Arc ligger De grajiske Alper (Vanoise), øst for passet Col du Galibier og den øvre Durancedalen ligger De cottiske Alper, og helt i syd danner Durance grensen til De provençalske Alper. Vest for elven Drac ligger noen mindre fjellkjeder som vanligvis regnes til For-Alpene (Préalpes du Dauphiné).

Sykkel

Dauphiné-Alpene spiller en sentral del i sykkelrittet Dauphiné Libéré, som årlig sykles i området rundt Dauphiné. De mest kjente fjellovergangene, som regelmessig er en del av de ulike etappene i rittet, er eksempelvis Col du Galibier, Col de la Chartreuse, Col de la Croix de Fer og Mont Ventoux. De samme fjellpassene frekventers også ofte i Tour de France.
Sekk

Sekk er en gammel mengdeenhet som har vært brukt i Skandinavia, herunder også i Norge, til å telle småskinn og småpels med (eksempelvis ekornskinn). En sekk tilsvarte 5 timber eller 2 tirøtt hundre (altså 200) skinn.
Insectivorous Plants

Insectivorous Plants («Insektetende planter») er en bok som Charles Darwin ga ut i 1875. Den dokumenterer at noen planter (kjøttetende planter) kan fange insekter eller andre små dyr og kan ta opp dyrisk næring gjennom bladene. Boka kom ut på John Murrays forlag og hadde 462 sider. Den reviderte andre utgaven (1888) var på 377 sider.
Boka var den første av Darwins tre bøker om plantenes «adferd». De andre var Climbing Plants (1875) og Movement in Plants (1880).

Innhold

Bokens elleve første kapitler handler om rundsoldugg (Drosera rotundiflora) og eksperimentene som Darwin utførte på denne arten. Han viste at solduggplanten fanger insekter med et klebrig sekret og blader som ruller seg sammen rundt byttet, at den er ytterst følsom, at den responderer mer på dyr enn rent mekaniske stimuli, og at den foretrekker nitrogenrike substanser. Det siste fikk Darwin til å undersøke om planten også kan fordøye insekter, og han kunne bekrefte at planten skiller ut et fordøyelsesenzym. Det følgende kapitlet sammenligner resultatene med flere andre solduggartene (Drosera spp.), som alle lever i næringsfattig myr og fanger insekter.
Kapittel 13 er viet venusfluefanger (Dionaea muscipula) og hvordan denne fanger og fordøyer insekter. Det følger et kapittel om Aldrovanda vesiculosa, som fanger krepsdyr og insektlarver under vann. I kapittel 15 omtaler Darwin noen flere arter av solduggfamilien (Droseraceae), prøver å rekonstruere gruppens fylogeni (stamtre) og når og hvordan deres særtrekk har oppstått.
Resten av boken handler om kjøttetende planter i blærerotfamilien (Lentibulariaceae), noe som viser at slik «adferd» har evolvert flere ganger. Tettegras (Pinguicula spp., kap. 16) fanger insekter på samme måte som soldugg. Blærerot (Utricularia spp., kap 17/18) er en vannplante som fanger krepsdyr i små blærer, der de ikke fordøyes, men simpelthen forråtner, hvorpå planten kan ta opp nedbrytingsproduktene.
Primera División 1939–1940

Primera División  er den spanske toppdivisjonen i fotball. Den ble opprettet i sesongen 1929-30. Det spanske fotballforbundet står for organiseringen av ligaen.
Svenska kyrkan i Narvik

Svenska kyrkan i Narvik ble innviet i 1950. Den var tidligere den svenske sjømannskirken i byen. Arkitekt for kirka var Bo Grefberg.
Svenska kyrkan er i dag eid av Narvik kommune, og vedtatt vernet.
Den svenske Sjömansvårdsstyrelsen begynte sin virksomhet i Narvik i 1947, og den svenske sjømannskirken sto ferdig tre år senere. I sammenheng med malmeksporten fra Kiruna var det på den tida mange svenske sjøfolk i Narvik. På 1970-tallet begynte andelen svenske sjøfolk å minke, på grunn av at malmskipene ble flagget ut og bemannet med utenlandske sjøfolk. De neste to tiårene fortsatte denne utviklingen. Et økende antall besøk av turister i sjømannskirka sommerstid oppveide ikke for nedgangen i besøk av svenske sjøfolk. Til slutt fungerte sjømannskirka det meste av tida nærmest som ei lokal norsk kirke. Svenska kyrkan i utlandet bestemte seg for å legge ned virksomheten i Narvik, og kirka ble solgt til Narvik kommune i 1997. Etter dette har kirka blitt brukt som konsertlokale og møtelokale, i tillegg til at Den norske kirke i Narvik bruker kirkerommet til enkelte gudstjenester.
BBC HD

BBC HD i Norge

3. desember 2008 klokka 06.00 ble BBC HD tilgjengelig i skandinavia. Dette er ikke den samme kanalen som i Storbritannia, men en internasjonalt tilpasset utgave. For å få inn kanalen i Norge må en ha parabol eller kabel-TV fra Canal Digital, men også andre distributører som Get har vært i forhandlinger om å få distribuert kanalen, og finnes nå i kanaltilbudet. Den 7. juni 2011 ble kanalen også tilgjengelig hos Altibox, men ble tatt bort 30. april 20137. januar 2016 ble kanalen avviklet i Norge.
Oseberget

Oseberget er FK Tønsberg sin offisielle suporterklubb, stiftet i 2005. Oseberget jobber for å gjenoppbygge den interessen for fotball som var i byen da Eik-Tønsberg var i eliteserien. Dog er den største prioriteringen å gjøre alt for å være FKT's tolvte mann ute på banen.
Oseberget har arrangert borteturer i alle årene klubben har eksistert, og har nå gått til anskaffelse av egen buss som skal følge FK Tønsberg hvor enn de måtte befinne seg i årene som kommer.
Thuriferar

En thuriferar (fra lat. thuribulum = «røkelseskar» og ferre = «bære») er i den katolske liturgi en ministrant som bærer et røkelseskar med røkelse.
Han rekker røkelseskaret til presten når han trenger det, men insenserer (berøker) også selv presten, menigheten eller nattverden. Som regel assisterer også en navikular, det vil si en ministrant som bærer røkelsesskipet.
0-årene f.Kr.

50 f.Kr. | 40 f.Kr. | 30 f.Kr. | 20 f.Kr. | 10 f.Kr. ◄ 0 f.Kr. ► 0 e.Kr. | 10 e.Kr. | 20 e.Kr. | 30 e.Kr. | 40 e.Kr.

-- 9 f.Kr. -- 8 f.Kr. -- 7 f.Kr. -- 6 f.Kr. -- 5 f.Kr. -- 4 f.Kr. -- 3 f.Kr. -- 2 f.Kr. -- 1 f.Kr.
Tiårsoversikt
Bendik Kaltenborn

Utmerkelser

Bendik Kaltenborns tegneserie «Seks sultne menn» fra 2006 ble belønnet med Sproingprisen for «Beste norske tegneserie» det året. Boka «Brenn ned skiten» med tekst av Nils-Øyvind Haagensen og omslagsillustrasjon av Kaltenborn fikk gull i kategorien «skjønnlitteratur for voksne» i Årets vakreste bøker 2009. I februar 2010 ble han tildelt Kulturdepartementets tegneseriepris på 30.000 kroner for samleboka Serier som vil deg vel.
Jeffrey (navn)

Kjente personer med navnet

Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Surnadal Billag

Surnadal Billag AS var et rutebilselskap med hovedbase i Surnadal.

Historikk

Surnadal Billag A/S ble etablert i 1912. Fra 1975 ble navnet Mørelinjen AS. Det ble etter hvert utviklet ruter om Orkanger og Trondheim, og Kristiansund, og lokalruter på Indre Nordmøre.
I 1935 gikk selskapet i spissen for etablering av Mørelinjen, en samarbeidsrute som gav gjennomgående forbindelse mellom Trondheim og Møre-bynene. Selskapet kjørte selv strekningen Trondheim – Surnadal – Tingvoll – Kristiansund. I Tingvoll var det korrespondanser vestover med ferjer og rutebilselskapene Angvik Auto (Angvik – Molde) og Vestnesruten (Vestnes – Ålesund). 
Mørelinjen som rute er videreutviklet gjennom årene og inngikk fra 1988 i NOR-WAY Bussekspress.
I 1975 fusjonerte Surnadal Billag og Angvik Auto og tok navnet Mørelinjen AS. I 1976 ble Rindal kommunale Auto også innlemmet i det nye selskapet.
I 1988 ble Mørelinjen AS fusjonert med Trollheimen Trafikk, Sunndalsøra. Mørelinjen AS ble også navnet på det nye selskapet, men hovedkontoret ble nå lagt til Sunndalsøra.
I 1996 ble Mørelinjen AS overtatt av Hemne-Orkladal Billag. Fra 1998 ble Mørelinjen AS fusjonet med Molde Bilruter og Nordmøre Trafikkselskap, og den nye enheten fikk navnet HOB Møre. Hovedkontoret ble nå lagt til Kristiansund.
Etter nye fusjoner i næringen ble navnet endret til Team Møre, og etter at Nettbuss overtok Team-selskapene høsten 2002 ble navnet endret til Nettbuss Møre. Hovedkontoret ble nå lagt til Kristiansund, men flyttet til Ålesund etter fusjonen av Nettbuss Møre og Nettbuss Ålesund (tidl. Ålesund Bilruter). Dette skjedde fra 1. januar 2006 og Nettbuss Møre ble det nye navnet.
GSM Association

GSM Association (forkortet GSMA) er en global organisasjon som forvalter interessene til GSM-mobiloperatører i hele verden. Organisasjonen har 930 nettoperatører i 222 land og territorier som medlemmer, og disse har mer enn 2,76 mrd av verdens om lag 3,5 mrd mobilbrukere som kunder. Hovedkontoret er i Dublin og London. GSMA er inndelt i regionale organisasjoner, deriblant GSME for Europa. 
GSMA utgir statistikk for mobiltelefoni på land- og selskapsnivå for alle operatører som baserer seg på GSM og IMT2000-standarder, samt noen av de avvikende CDMA-teknologiene. Sammen med analyseselskapet Ovum utgir de også samlet statistikk for samtlige mobilteknologier, gjennom ventureselskapet Wireless Intelligence. 
GSMA utgir også bransjemagasinene Mobile Business Briefing og Mobile Planet. Organisasjonen utgir dessuten statistikk for mobildekning og egne dekningskart, samt samordner statistikk, teknologisk og kommersiell dokumentasjon mellom medlemmene. Hver vår arrangerer GSMA en global mobilmesse i Barcelona i Spania, med 50-100.000 utstillere og deltakere. GSM Asia arrangerer en tilsvarende men mindre årlig messe i Asia, sist gang (2007) i Macao i Kina.
GSMA koordinerer også politisk og regulatorisk påvirkningsarbeid overfor overnasjonale organisasjoner, og støtter enkeltmedlemmer i arbeid med rammebetingelser for mobiltelefoni. I februar 2008 lanserte GSMA et initiativ for bedre beskyttelse av barn som bruker mobiltelefon, etter initiativ fra blant annet Telenor. Initiativet sikter mot å bekjempe misbruk av barn gjennom f.eks barnepornografi over mobiltelefon.
Suðurstreymoyar prestagjalds kommuna

Suðurstreymoyar prestagjalds kommuna, egentlig Sameindu sóknirnar í Suðurstreymoyar prestagjaldi, var en kommune på Færøyene. Den ble opprettet som én i en rekke av kommuner basert på øyrikets prestegjeld i 1872. Kommunen var imidlertid den eneste som ikke omfattet hele sitt prestegjeld, nemlig Tórshavnar kommuna, og derfor var det offisielle navnet heller (oversatt) «De forente sognene i Suðurstreymoys prestegjeld». Nólsoyar kommuna ble utskilt fra kommunen i 1876. I 1930 ble kommunen delt inn i Tórshavnar uttanbíggja kommuna, Hests kommuna, Kaldbaks kommuna og Kirkjubøar kommuna.
Fanefjord kirke

Kalkmalerier

Kalkmaleriene i kirken var malt over i mange år og ble avdekket under ledelse av E. Lind ved Nationalmuseet fra 1932 til 1934. I 2009 gjennomgikk maleriene en omfattende restaurering.
Kirken har kalkmalerier fra to perioder; fra rundt 1350 og fra 1500-tallet. Triumfbuen ble dekorert med bl.a. fire sirkler med evangelistene, St.Kristoffer og St.Georg på 1300-tallet. 
På begynnelsen av 1500-tallet, kort tid før reformasjonen, dekorerte Elmelundemesteren og hans medhjelpere kirken med motiver fra Bibelen etter inspirasjon fra Biblia pauperum.

Inventar

Altertavlen er i renessanse fra ca.1630 med ornamenter i bruskbarokk. Den har en innskrift hvor det fremgår at den har blitt utsmykket i 1634 på Corfitz Ulfeldts regning.
Prekestolen er fra rundt 1645 og har Christian IVs emblem. Typen er svært lik prekestolen i Elmelunde kirke som er skåret av en elev av Jørgen Ringnis og er sannsynligvis utført av samme mester.
Døpefonten er av gotlandsk type, senromansk og utført i rød- og hvit kalksten. Kirken har tre votivskip og et orgel fra 1998.
Fletch

Handling

Forkledd som boms driver reporteren Fletch (Chase) undersøkende journalistikk om narkotikaomsetning. Under oppdraget møter han Stanwyk (Matheson) som sier at han er i ferd med å dø av beinkreft, og ber Fletch om å myrde ham for $50 000, slik at kona får utbetalt en større forsikringssum. Det viser seg imidlertid at det tiltenkte offeret er Fletch selv.

Om filmen

Fletch har foreløpig fått en oppfølger, Fletch lever fra 1989. En tredje film, Fletch won forventes i 2009.
Chevy Chase er kjent fra en rekke likende komedier på 1980-tallet.
Sveitsergarden

Historie

Fra 1400- til 1800-tallet var det flere leiesoldater fra Sveits, på tysk opprinnelig kalt Reisläufer, i tjeneste som drabanter, livvakter og soldater for ulike europeiske fyrstehus og andre makter som kunne betale. De var i likhet med de tyske landsknektene kjent for sitt mot, sin lojalitet, disiplin og stridsdyktighet, samt for sine ekstravagante drakter av fargerike stoffer. Slike tropper av sveitsiske soldater ble flere steder kalt Sveitsergarden. Den mest kjente av disse er Sveitsergarden i Vatikanet som ankom som leiesoldater til Roma 22. januar 1506.
Den pavelige sveitsergardens mest kjente slag kom i 1527, ved invasjonen og plyndringen av Roma. Omtrent hele Sveitsergarden ble massakrert på trappen til Peterskirken. Av 189 vakter overlevde bare 42, men deres mot sikret at Pave Klement VII unnslapp ned passeto, en indre korridor i muren som går fra Vatikanet til Castel Sant'Angelo.
En populær myte sier at de tradisjonelle, gule, blå og røde uniformene som Sveitsergarden bærer, ble utformet av kunstneren Michelangelo. Men sannheten er at disse uniformene ble designet i 1905 av en kommandant i Sveitsergarden. Den myke baretten, det vil si alpelua, vamsen og bukser med slisser og i sterke farger etterlikner imidlertid landsknektenes klesmote tidlig på 1500-tallet.
I 1988 ble Sveitsergardens nye kommandant Alois Estermann og hans kone funnet myrdet i leiligheten sin. Estermann hadde bare ti timer tidligere blitt utnevnt til den 31. kommandant i Sveitsergarden. Mannen som drepte dem, og senere seg selv, var en misfornøyd ung visekorporal som følte seg forbigått i forbindelse med en medaljeutdeling. I 1981 forsøkte Estermann forgjeves å beskytte pave Johannes Paul II fra mordforsøket til Mehmet Alì Agça. Da skuddet kom, hoppet Estermann inn i pavens kjøretøy for å beskytte paven, men rakk det ikke tidsnok.

Sveitsergarden i dag

Styrken er i dag begrenset til 100 soldater og består nå av fire offiserer, 23 underoffiserer, 70 hellebardister, to trommeslagere og en feltprest. Soldatene er opplært og utstyrt med moderne våpen og taktikk, men har også opplæring i bruk av sverd og hellebard.
Kravene til gardistene er strenge. De må være menn, tilhøre den romersk-katolske tro, ha sveitsisk nasjonalitet, ha gått rekruttskolen og tjenestegjort tre år i det sveitsiske forsvaret, og ha god vandelsattest. Rekruttene må dessuten være mellom 19 og 30 år og minst 174 cm høye.
De fleste sveitsergardistene kommer fra kantonen Wallis, der befolkninga er fransk- og tyskspråklig.
Steinmarka tunnel

Stemmarka tunnel er en påbegynt jernbanetunnel i Fauske kommune i Nordland. Den er den sørligste tunnelen på den aldri fullførte Polarbanen, nummerert som tunnel 37a. Denne tunnelen skulle ha en lengde på ca. 400 meter og skulle være fullprofilboret. Den skulle gå under fossen ved Lakselva som renner fra Vallvatnet i Fauske kommune gjennom Seljeåsen i Sørfold kommune. Entreprenør var Fanghänel fra Tyskland.
Denne tunnel var inntil 8. mai 1945 bare drevet fra nord som stoll i full bredde i en lengde på 198 meter. Tunnelen ligger helt skjult i terrenget og kan være svært vanskelig å oppdage. Massene som ble drevet ut av denne stollen ble brukt til fyllinger mot Dalåsen tunnel, nummer 37.
Duksfjorden

Duksfjorden (nordsamisk: Diksuvuotna) er en fjordarm av Kamøyfjorden på Magerøya i Nordkapp kommune i Finnmark. Fjorden har innløp mellom Bryggnæringen i nord og Store Kamøy i sør og strekker seg 5,5 kilometer vestover til Duken i enden av fjorden.
Gården Duksfjord ligger på nordsiden av fjorden. Rett innenfor Store Kamøya ligger Litle Kamøya og sør for denne igjen ligger Kamøyvær. Fjorden er 110 meter på det dypeste, helt ytterst i fjorden.
Mellom selve Magerøya og Litle Kamøya går den lille fjordarmen Risfjorden sørover.
Esonius

Utseende

En nokså stor, kraftig, lyst brunlig trebukk med gulaktige tegninger på dekkvingene (spraglete). Dekkvingene har markerte, utsående, rettvinklede "skuldre". Antennene er omtrent så lange som kroppen. Pronotum er trapesformet uten pigger på kantene.

Utbredelse

Arten lever i sentrale deler av Brasil.
Charles Lightoller

RMS «Titanic»

Charles Lightoller og kollega William McMaster Murdoch hadde ansvaret for låringen av livbåtene; Lightoller hadde ansvaret for de på babord side. Han hadde tolket protokollen «kvinner og barn først» bokstavelig som «kun kvinner og barn». Dermed ble flere båter låret ned med ledige plasser om det ikke var flere kvinner og barn til stede. Han har senere forklart at han fryktet at livbåtene ikke ville tåle mer enn rundt førti personer, og fylte dem dermed med et antall personer han mente var forsvarlig.
Lightoller var blant de som hevdet at «Titanic» forliste intakt, uten å brekke i to, som andre hevdet. I 1985, da vraket ble funnet av Robert D. Ballard, ble det fast slått at skipet faktisk brakk i to, og at Lightollers teori var feil.