google/wiki40b huggingface dataset:
Monacos klippe

Monacos klippe (fransk Rocher de Monaco, engelsk Rock of Monaco) er en monolitt i Fyrstedømmet Monaco som har spilt en vesentlig rolle i landets historie.
Klippen består av kalkstein og stikker ut i Middelhavet som en halvøy. Den er syv hundre meter lang og seksti meter høy over havflaten. Siden de eldste tider fungert som en naturlig festning og gitt beskyttelse til dens beboere. I dag er klippen den eldste av Monacos fire bydeler, Monaco-Ville, hvor gamlebyen ligger. Festningen på klippen er i dag fyrstepalass (fransk Le Palais Princier).

Tidlig historie

Klippen har siden forhistorisk tid var et ettertraktet sted. Mennesker har bodd i området i minst 30 000 år, noe hulemalerier i området bevitner. Den høye klippen har antagelig fungert som vern og en naturlig festning for mennesker i områder siden de eldste tider.
Monacos klippe trakk til seg oppmerksomheten fra grekere som hadde dannet en koloni i Massalia (dagens Marseille) rundt 600-tallet f.Kr. Grekerne kalte den iøynefallende klippen for Monoïkos (gammelgresk Μόνοικος), muligens navngitt etter en ligurisk stamme som oppholdt seg området og som måtte bekjempes for kontroll over klippen.

Opprinnelsen til fyrstedømmet Monaco

Setet for fyrsten av Monaco, i dag Fyrstepalasset i Monaco, ble etablert på klippen som en festning i 1191 da havnen ble tatt av Republikken Genova. I 1215 begynte arbeidet på en ny festning, bestående av fire tårn forbundet av en festningsvoll beskyttet av en ytre mur. Denne formen danner kjernen i dagens palass.
Den 8. januar 1297 tok guelferen Francesco Grimaldi fra Grimaldi-familien i Genova seg inn i festningen om kvelden forkledd som en fransikanermunk. Mens beboerne var i kirken tok han vaktene ved overraskelse, åpnet portene og slapp soldatene sine inn. På denne listige måten erobret Francesco Grimaldi festningen og selv om han mistet kontrollen fire år senere, og siden døde barnløs, overtok senere hans fetter Rainier Grimaldi festningen. Således kom Francescos familie til å herske over Monaco fram til denne dag, først som føydale herrer og fra 1600-tallet som selvstendige fyrster.
Hendelsen i 1297 er minnet i Monacos riksvåpen hvor skjoldet blir støttet opp av to munker bevæpnet med sverd.
I bildet fra 1890 kommer blandingen mellom klassiske fasader og middelalderske festningsverker klart fram, men den moderne utviklingen av Monte Carlo og blomstrende vekst av flora gjør dette mindre lett å se i dag.
Rake Yohn

Biografi

Rake er utdannet som kjemiker fra Penn State University og har spesialisert seg innen syntetiske materialer. Han er en god venn av den vel kjente skateren Bam Margera og Brandon Dicamillo, og han elsker heavy metal, favorittbandet hans er Slayer. Han er også et medlem av musikkgruppa Gnarkill som er et rockeband som spiller inn sanger til Bam Margera's filmer, som man kan høre i Haggard og i alle CKY-filmene.
Despoina

Etymologi

Ordet «Despoina» (Δέσποινα), «herskerinne» er avledet fra mykensk gresk i det hypotetiske ordet *des-potnia og som er tolket som «frue» eller «herskerinnen av huset», igjen fra urindoeuropeiske *dem/*dom, «bygge»/«hus», noe som har gitt greske domos og potni, «frue», «herskerinne», gresk potnia. Hankjønnsformen er despotes (Δεσπότης), «herre av huset/husholdningen». Beslektede ord er mykenske potnia og Posedao (Poseidon), hvilket ble arvet i klassiske Hellas med den samme mening. Demeter er antagelig et beslektet ord og som er tolket som «mor av huset», fra urindoeuropeisk *dems-mater.

Helligdommen i Lykosura

Despoina ble dyrket i en helligdom ved Lykosura vest for byen Megalopolis. Dette er et meget betydningsfullt sted for studiet av oldtidens og antikkens mysteriereligioner, skjønt denne kulten forble regional framfor panhellenistisk. Despoina ble senere sammensmeltet med Persefone. Først i dette stedet var det et tempel for Artemis Hegemone («Lederen») med et bronsebilde (tilsynelatende av Hekate). Fra dette stedet var det en inngang til den hellige inngjerdingen til Despoina.
I portiko var det en tavle med inskripsjoner vedrørende mysteriene. Foran tempelet var det et alter for Demeter og et annet for Despoina, og deretter var det et for Den store moderen. Demeter bar en fakkel i hennes høyre hånd og hennes andre hånd lå på Despoina. Ved siden av Demeter sto Artemis (antagelig også identifisert med Hekate). Ved bildet av Despoina sto Anytos, en av titanene. Arkadierne trodde at Despoina var oppfostret av Anytos, og Artemis ble framstilt ikke som en datter av Leto, men av Demeter. Ved siden av tempelet var det en hall hvor arkadierne feiret mysteriene og bortenfor denne var det en lund hellig for Despoina og altre for Poseidon Hippios («Hesten») og for andre guder.
Despoina var et ekstra navn blant flere navn, akkurat som Demeters datter med Zevs, Persefone, ble kalt for Kore («Jomfruen»).

Opphav

I mysteriene var Demeter en andre gudinne etter og underlagt sin datter, den unevnelige «Despoina». Det synes som at mytene i det isolerte Arkadia var knyttet til de første gresktalende folket som kom nordfra i løpet av gresk bronsealderen. De to gudinnene hadde nære forbindelser med elver og kilder. De var beslektet med guden for elver og kilder, Poseidon, og særlig med Artemis som var den første nymfe. Hennes epitet «herskerinne» har en analog i mykenske greske inskripsjoner som er funnet ved Pylos i sørlige Hellas og i Knossos på Kreta. Despoina ble senere sammensmeltet med Kore (Persefone), gudinnen av de eleusinske mysterier i en liv-død-gjenfødsel-syklus. Károly Kerényi har forsikret at kulten var en fortsettelse av en minoisk gudinnedyrkelse.

Epitet

Despoina ble også benyttet som et epitet for flere andre gudinner, særlig Afrodite, Persefone, Demeter og Hekate. Persefone og Demeter var gudinner av de eleusinske mysterier, identifisert som to potniai («herskerinner») i en Linear B-inskripsjon på Pylos. Ved Olympia ble de kalt for Despoine (Δέσποινες: «herskerinnene»). Epitetet kan muligens knyttes til den unevnelig herskerinnen av labyrinten.
Lugar

Passasjerlugarer

På passasjerskip var det tidligere vanlig med klassedelte lugarer, på store skip opptil 3 klasser. Standard og beliggenhet på lugarer, forpleining, fellessalonger og dekksareal ble avspeilt i klassifisering og billettpris. 
Klassedelingen finnes fortsatt på mange skip, men inndelingen i 1., 2. og 3. klasse er forlatt. I tråd med tidens markedsføringsterminologi finnes det gjerne et stort tilbud av «vanlige» lugarer eller «turistklasse» og dyrere alternativer som «rederlugarer», suiter eller «business class», helt parallelt til det som tilbys på hotell.
Praksis er gjerne slik at jo høyere opp i skipet, og jo større lysflate og areal lugarene har, desto høyere er billettprisen. Utvendige lugarer er dyrere enn innvendige (uten dagslys). Lugarer med utsikt (og eventuelt privat dekksplass) tverrskips er dyrere enn tilsvarende langskips. Lugarer med 4 køyer uten koøye/ventil på dekk under vannflaten er (der de finnes) det rimeligste lugartilbudet.

Mannskapslugarer

På passasjerskip er mannskapslugarene gjennomgående plassert i mindre attraktive og salgbare deler av skipet som i de fremre seksjonene av selve skroget og i umiddelbar tilknytning til service- eller maskinrom med aktivitet store deler av døgnet og et visst støynivå.  
På laste- og tankskip trenger man ikke ta samme hensyn til disse faktorene, men lugarplasseringen og -størrelsen speiler ofte det enkelte besetningsmedlems plass i hierarkiet ombord på skipet. Det samme gjør antall personer som innkvarteres på hver lugar.
På 1950-tallet hadde tankskip fremdeles to overbygninger, én midtskips og én akterut. På disse var offiserslugarene samlet midtskips, mens mannskapslugarer (og maskinrom) var plassert akter. 
På skoleskip og enkelte marinefartøyer har man gjerne felles sove-, spise- og oppholdsrom for hele mannskapet. Et slikt rom kalles banjer.
Cantino-planisfæren

Cantinoplanisfæren (eller Cantino-verdenskartet) er det eldste overlevende kart som viser de portugisiske oppdagelser i øst og i vest. Det er oppkalt etter Alberto Cantino, en agent for hertugen av Ferrara. Han fikk smuglet kartet fra Portugal til Italia i slutten av 1502. Det er etter alt å dømme det eldste sikkert daterte kart av Amerika og det viser De karibiske øyer og Floridahalvøya, så vel som Afrika, Europa og Asia, med betydelig presisjon. Kartet er særlig kjent for sin fremstilling av Brasils kyst. Den var blitt oppdaget i 1500 av den portugisiske oppdagelsesreisende Pedro Álvares Cabral (som antok helt korrekt at han var ankommet til et kontinent som ennå ikke var kjent for europeerne. Det ble senere nøyere utforsket av Gonçalo Coelho og Amerigo Vespucci.
Kartet viser tydelig den atlantiske delelinjen mellom de nyoppdagede land som tilkom kongen av Portugal og hva som tilkom kongen av Castilla. 
Det mest sannsynlige er at dette kartet er en kopi av en offisiell prototype som var oppbevart i Casa da Índia (Indiahuset), i Lisboa, hvor de portugisiske reisendes oppdagelser ble registrert og systematisert. Det er en utbredt antagelse at Cantino var i stand til å bestikke en portugisisk regjeringskartograf med tolv gulldukater (et meget stort beløp den gang) til å utferdige en kopi til ham, mellom desember 1501 og oktober 1502. Fra et brev undertegnet av Cantino er det mulig å sannsynliggjøre at han sendte kartet til hertugen av Ferrara den 19. november 1502. En  inskripsjon på kartets bakside lyder: «Carta de navigar per le Isole nouam trovate in le parte de India: dono Alberto Cantino al S. Duca Hercole». Det er denne innskriften som gjør at kartet etterhvert ble kjent som Cantinoplanisfæren.
Det tok ikke mange månedene før kartet var foreldet. Nye oppdagelsesreiser gav en rekke nye detaljer, som raskt ble kjent i kartmakermiljøene. Men Cantino-planisfæren var en hovedkilde til det italienske Caveriokartet som ble ferdig kort etter at Cantinokartet ankom Italia. Dette kartet ble i sin tur hovedkilden for det svært innflytelsesrike veggkartet over hele verden som ble laget av Martin Waldseemüller i 1507.
Habitatdirektivet

EUs habitatdirektiv er EU-direktiv 92/43/EØS av 21. mai 1992 om å ta vare på biologisk mangfold, og det er unionens viktigste redskap for å oppfylle intensjonene i Bernkonvensjonen og konvensjonen om biologisk mangfold.
Fana kommune

Fana kommune er en tidligere kommune i Hordaland fylke, som ble innlemmet i Bergen den 1. januar 1972. Fana etablerte sitt første herredshus i 1906 på Midtun. Kommunen omfattet ved innlemmelsen 210,35 km² (av dette 11,28 km² ferskvann) og 44 402 innbyggere. Den var da en av landets mest folkerike og velstående kommuner. Lokalavisen Fanaposten dekker det meste av den tidligere kommunen.
Til Fana hørte de nåværende bydelene Fana og Ytrebygda, samt Bønes, som nå hører til Fyllingsdalen bydel, og områdene Fantoft, Minde og Nattland, som nå hører til Årstad bydel. Fana kommune inkluderte tidligere også Fyllingsdalen (12,5 km²), som ble solgt til Bergen for 1,5 millioner kroner den 12. august 1955. Hele den sørlige halvparten av nåværende Bergen kommune tilhørte dermed opprinnelig Fana, og har i dag ca. 100 000 innbyggere (2010).
Yiyang (Shangrao)

Yiyang (kinesisk: 弋阳县; pinyin: Yìyáng Xiàn) er et fylke i byprefekturet Shangrao i provinsen Jiangxi i Folkerepublikken Kina. Det hadde i 1999 en befolkning på 359 164 innbyggere.
Poor Rich Ones

Historie

Bandets første album Naivety's Star kom i 1996 og ble produsert av Jørgen Træen. For sitt andre album, From The Makers Of Ozium, mottok bandet Spellemannprisen 1997 i klassen rock. Espen Mellingen forlot bandet under innspillingen av bandets tredje studioalbum Happy Happy Happy, som ble produsert av Mark Trombino. Mellingen ble erstattet av Eivind Kvamme.
Bandets fjerde og siste album var en samleplate. Sangene ble plukket ut av Joe Manyard, en indianer bandet tilfeldigvis traff på en bar i USA. Manyard fortalte om sine overnaturlige evner, og ble bedt om å velge de sangene han likte best fra bandets tre album. Dette resulterte i samlealbumet Joe Maynard's Favourites som også inneholdt to nye låter produsert av Even Johansen. 
I løpet av sin karriere turnerte bandet med hell både i Storbritannia og USA. Deres versjon av a-has «Hunting High And Low» ble hyppig spilt på britiske radiostasjoner, mens «Mummy», deres tolkning av «Mommy’s Home» fra den fransk-russisk-rumensk musikalen Med Grimm og Gru (Rock’n Roll Wolves) ble mye spilt på radio i Norge. I tillegg laget de filmmusikk til den norske filmen Besteborgere. 
I 2001 valgte Marhaug å satse på solokarrieren som William Hut. Poor Rich Ones ble derfor lagt på is i 2002.
Poor Rich Ones ble gjenforent for én konsert på Garage i desember 2015.
Frans-Arne Stylegar

Bakgrunn

Stylegar er forfatter av fagartikler og bøker. Han har blant annet sin egen arkeologiske blogg og en fast spalte i Klassekampen. Tidligere har han vært ansvarlig for nypubliseringen av vikingtids-gravfeltene på Kaupangen i Skiringssal.
Han medvirket ved de arkeologiske utgravingene av Spangereidkanalen i Lindesnes. Han påviste  at det så tidlig som i 700 hadde eksistert en inntil 200 meter lang kanal over eidet. Funnet av denne kanalen er unikt i norsk sammenheng, og er ett av de største byggeprosjektene som kjennes fra norsk jernalder.
I 2007 fremmet Stylegar en hypotese om at Osebergskipet kan være bygd på Sørvestlandet. I 2009 daterte årringsspesialisten Niels Bonde og Stylegar Storhaugskipet og Grønhaugskipet fra Karmøy gjennom å anvende årringskurven fra Osebergskipet, som dermed viste seg å være bygd i samme vekstsone som Karmøyskipene. I 2009 medvirket Stylegar ved funnet og datering av Hogganviksteinen med runeinnskrift fra 300- eller 400-årene e. Kr.
Stylegar ble i 2008 tildelt Sørlandets Kompetansefonds populærvitenskapelige pris på 20 000 kroner. Prisen deles ut av Agder Vitenskapsakademi.
Han er fagansvarlig for nordisk arkeologi i Store norske leksikon, og medlem av Internationales Sachsensymposion og Viking Congress.
Regis Felisberto Masarim

Karriere

Han har spilt for Flamengo og Kashima Antlers.
Bai Bang Paper Company

Bai Bang Paper Company er en stor papirfabrikk i Bai Bang, ca. 100 km nordvest for Hanoi i Vietnam. Papirfabrikken var et utviklingsprosjekt fra det svenske Sida og var i mange år svært kontroversielt, både grunnet kostnadsoverskridelser og på grunn av påstander om tvangsarbeid.
Prosjektet ble initiert i 1969 og byggingen startet i 1974, beregnet kostnad var 770 millioner svenske kroner. Papirfabrikken var ikke ferdig før i 1982 og først i 1996 nådde fabrikken full kapasitet, prisen hadde da økt til 2,8 milliarder svenske kroner.
I dag er imidlertid fabrikken i full drift og leverer 40 % av alt skrivepapir i Vietnam og er en av de større produsentene av toalettpapir i landet. I 2006 ble det produsert om lag 100 000 tonn papir, nesten dobbelt så mye som planlagt (55 000 tonn). Rundt 2 000 arbeider på papirfabrikken og rundt den har det vokst opp et samfunn med 20 000 innbyggere. Bai Bang ligger 10 mil sørøst for Ham Yen som er distriktssenter for området fabrikken ligger i.
I 2005 ble det annonsert planer for store utvidelser av fabrikken, totale investeringer er anslått til 407 millioner US dollar. Etter utvidelsen er ferdig vil fabrikken produsere 250 000 tonn papirmasse i året og 150 000 tonn papir.
Olea (navn)

Etymologi

Olea er dannet som en feminin form av Ole, et opprinnelig norrønt navn med opprinnelse i det urnordiske *AnulaiƀaR, som er satt sammen av ledd som betyr «ane, stamfar» og «etterkommer».
Hughes Airwest

Livery

Hughes Airwest fly var gjenkjennelig med sitt banan-gule skrog. Hans fly ble ofte kalt «flying bananas» og flyselskapet lanserte en annonsekampanje med slagord «Top Banana in the West» De fleste kallenavn på Hughes Airwest fly i bøker og magasiner har å gjøre med bananer. Bortsett fra deres hel-gule maling, hadde flyene også en blå logo på sideroret som lignet tre diamanter som var koblet sammen, (muligens en referanse til de første bokstavene av Howard Hughes). Navnet Hughes Airwest, i stilisert skrift stod foran passasjerenes vinduer.
Dette var utviklet av det sørlige California designfirma av Mario Armond Zamparelli, etter et havari i juni 1971, forårsaket av en kollisjon i luften med en U.S. Marine Corps F-4B jet-jager i nærheten av Duarte, California.På slutten av 1971 lanserte selskapet en ny markedsføringskampanje som inkluderte nye farger og malt fly. Cabinvinduene hadde også en metallisert PET film belegg opprinnelig, men dette viste seg å være for kostbart å vedlikeholde. Zamparelli designet også uniformene til kabinpersonalet i nye farger, først og fremst i Sundance gul trim med himmelblå.
Etter salget i oktober 1980 i ble det gule gradvis erstattet av Repubic's er hvite med blå og grønn trim, og stokkanden «Herman the Duck»

1972 kapring

To måneder etter den berømte kapring av D. B. Cooper av Nordvest Orients,flight 305, var Hughes Airwest målet for en liknende kapring den 20. januar 1972. Etter ombordstigning på flight 800 på McCarran internasjonale lufthavn i Las Vegas hevdet en 23-åring at han hadde en bombe ombord mens flyet var på taksebanen, og krevde 50 000 dollar 
i kontanter, to fallskjermer og en hjelm. Da disse kravene var oppfylt ble de 51 passasjerer og to flyvertinnene frigitt og DC-9 dro østover mot Denver, etterfulgt av to F-111 fra U.S. Air Force fra den nærliggende  Nellis Air Force Base. Fallskjermeme var høyst synlige og utstyrt med sendere for å finne de. Uten frakk og med cowboystøvler kastet kapreren seg ut over de treløse slettene i det nordøstlige Colorado midt på ettermiddagen. Han ble pågrepet et par timer senere, med mindre skader, men frøs. flyet, med to flygere og en flyvertinne om bord landet trygt på Denver Stapleton Airport litt senere.Overfor mulig dødsstraff flykapring, ble han dømt til 40 år, men ble løslatt etter åtte løslatt i 1979.
Ronald 7 – Schlager-minner

Ronald 7 – Schlager-minner er et musikkalbum utgitt av Ronald Holmberg i 2000 på Busk records.
Lengde mellom perpendikulærene

Lengde mellom perpendikulærene (forkortet LPP) er et mål for et skips lengde, definert som den horisontale avstanden mellom rorsenter (aktre perpendikulær) og det mest fremre punktet på skipet som krysser vannlinjen (forre perpendikulær).
Archiv für Orientforschung

Archiv für Orientforschung (forkortet AfO) er et anerkjent tidsskrift innen assyriologi (i Tyskland kjent som Altorientalistik. 
Tidsskriftet utforsker Den gamle Orient og inneholder forskningsartikler, rapporter, anmeldelser og bibliographiske bidrag fra vitenskapsfolk fra hele verden. 
Tidsskriftet ble stiftet i 1923 av Ernst Friedrich Weidner under navnet Archiv für Keilschriftforschung, og fikk tre år etter sitt nåværende navn. Det utkommer årlig og blir nå (2014) ledet fra Institut für Orientalistik i Universität Wien; utgivere er Hermann Hunger, Michael Jursa og Gebhard J. Selz.
Fra bind 25 omfatter det også det såkalte Register Assyriologie, som oppfører og sorterer etter underemne samtlige nye fagpublikasjoner innen assyriologien. Ved siden av tidsskriftet utgis uregelmessig også de såkalte AfO-Beihefte; dette er monografier om den gamle orient.
Historikk over europamesterskapsrekorder på 100 m

Dette er en liste over utviklingen av mesterskaprekorden på 100 meter i europamesterskapet i friidrett utendørs.
Cyclommatus tarandus

Utseende

En middelsstor til stor (hannen 25-68 millimeter lang), litt matt metallisk farget hjortbille. Farge er brun med en bronseaktig metallisk glans. Arten er nokså variabel i størrelsen, hos hannen er kjevene forholdsvis større jo større hannen er (allometrisk vekst). Store hanner har kraftige mandibler med en innoverrettet tann litt innenfor midten. Mandiblene er sagtakkede ved roten og i spissen. Antennene er ganske lange og tynne, omtrent så lange som hodets bredde. Hodet er uten skarpe, opphøyde kjøler. Pronotum utvider seg noe forover. Dekkvingene er blanke uten synlig punktering. Beina er slanke.  Hunnen er mye mindre enn hannen, uten forstørrede kjever, ofte mørk på farge, i motsetning til hannen er kroppen tydelig og tett punktert.

Levevis

Larvene utvikler seg i råtne trestammer.

Utbredelse

Arten er utbredt i Vest-Malaysia, på Sumatra, Java og Borneo.
Holger Drachmann

Æresbevisninger m.m.

Fra 1878 mottok Drachmann Statens Kunstfonds hædersydelse.Han ble ridder av Dannebrogordenen i 1887 og kommandør av 2. grad i 1906.
En statue av Drachmann etter modell av Hans Christian Holter ble avduket ved Allégade på Frederiksberg i 1924.

Kulturkanonen

«Jeg hører i Natten den vuggende Lyd» ble tatt opp i den danske kulturkanonens lyrikkantologi i 2006.
Kaidu

Kaidu (kinesisk: 开都河; pinyin: Kāidū Hé) er en elv i den autonome region Xinjiang vest i Folkerepublikken Kina.
Kaidu springer ut i den mektige fjellkjeden Tianshan. Den renner først i vestlig retning til Yulduz-bekkenet. Der snur den mot sør og derpå mot øst og nær ned til Yanqi-bekkenet. Etter å ha rent gjennom fylket Yanqi danner elven et bredt delta og munner ut i innsjøen Bosten.
Kaidu er 497 km lang og drenerer et areal på 31.750 km².

Reisen mot vest

I det kinesiske klassiske verk Reisen mot vest omtales Kaidu som Flytende sand-elven, og her er elve-uhyret Sha Wujing som terroriserer de omliggende landsbyer og de reisende som prøver å krysse elven - helt til han blir en disippel av Xuanzang.
Georg Wedel-Jarlsberg

Liv og virke

Han oppholdt seg i Argentina i flere år, og levde et svært omskiftelig liv som ung mann. Om dette skrev han senere memoarboken Da jeg var cowboy: og andre oplevelser (Norli, 1913). I en avisartikkel het det at han i perioden i Sør-Amerika var cowboy, nivellør ved jernbanebygging, arrangerte hanekamper, var fyrbøter på lokomotiv og entreprenør i Buenos Aires; «han har vært med på revolusjon i Syd-Amerika, har som politi vekslet skudd med banditter, var en gang dømt til døden uskyldig, mistenkt for mord i Nicochea».
Etter at han kom tilbake til Europa var han fra 1892 til 1902 tilknyttet det svensk–norske generalkonsulatet i Wien, i utgangspunktet som konsulatsekretær og stedfortreder for den honorære generalkonsulen, industrimagnaten Carl Neufeldt. I praksis var det Wedel-Jarlsberg som utførte de fleste konsulære oppgavene, og han var i perioder både fungerende generalkonsul og fungerende svensk–norsk sendemann i Østerrike-Ungarn; Sverige–Norge hadde da både et honorært generalkonsulat og en legasjon i Wien. I Østerrike bidro han også til å popularisere skisporten og var aktiv innen jakt og annet friluftsliv. I 1900 ble han utnevnt til ridder av første klasse av Vasaordenen, for fortjenstfullt virke ved generalkonsulatet i Wien.
Fra 1902 til 1904 foretok han en lengre utenlandsreise, blant annet i Nord-Amerika, før han kom tilbake til Norge, der han etterhvert bosatte seg ved Son og ble en kjent personlighet lokalt.

Familie og bakgrunn

Han tilhørte slekten Wedel-Jarlsberg og var sønn av sjøoffiseren og kammerherren Ferdinand Wedel-Jarlsberg (1823–1907) og den nordfrisiske Clementine Wilhelmine Clotilde Fredrikke Rosalie Wedel-Evenburg-Gödens (1832–1907), som tilhørte en annen gren av Wedel-familien. Han var barnebarn av tollinspektør Fredrik Wilhelm Wedel-Jarlsberg og fetter til diplomaten Fritz Wedel Jarlsberg, som solgte Skaugum til kongefamilien.
Han ble født på Det kongelige slott på grunn av farens tjeneste som kammerherre der. I følge egne opplysninger var han den eneste personen som var født på slottet frem til prinsesse Ragnhild ble født der i 1930.