Stor-Khorasan

Etymologi

Ordet Khorasan er gammelpersisk og betyr «Soloppgangens land». Senere fikk ordet på partisk og mellompersisk språk generelt betydningen «Østen».
Ifølge flere kritiske standardleksika for persisk og dari, f. eks. Dehchodas leksikon, er خراسان sammensatt av خر chor «sol» og آسان āsān; dette betyr f. eks. «metode» eller «sett og vis». Som adjektiv betyr āsān «lett». Dermed skulle Khorasan ordlig bety «solmetode» eller «sol lett», derfra omtrent «solens gang, sol(opp)gang», og betegner Orienten (Khāwar) - østen i motsetning til oksidenten som heter (bāchtar باختر) (samme ord som går igjen i Baktra, Baktria).
Vesentlig mer sannsynlig ansees imidlertid det som foreslås av Ghilain (1939: 49), og gjentas hos Nyberg (1974: 220), Khorasan skulle komme fra middelpersisk xwar «sol» og det partiske verb ās «komme«“ Endelsen -ān betegner presens partisipp. Dermed skulle Khorasan (middelpersisk xwarāsān) bety «den kommende sol».

Geografi

Regionenser i vest til Kaspihavet og i høst til Hindukush. Den nordlige del er i Turkestan, de sørlige deler er i ørkenregionen Sistan. I sørvest markeres grensen av de to oasene Tabas og Kurain. Al-Balādhurī betegner de to oasene i sin bok «Landenes erobring» som «Khorasans porter» (bābā Ḫurāsān).
Det gamle Khorasans viktigste byer var Samarkand, Bukhara (i dag i Usbekistan), Herat, Balkh, Ghazni, Kabul (nå i Afghanistan), Mashhad, Tūs og Nishapur (nå i Iran).

Førislamsk tid

Som historisk landskap strakk Khorasan seg i antikken fra Kaspihavet til det som tisvarer det sentrale Afghanistan. Siden 500-tallet f.Kr. og Kyros den stores tilhørte det Perserriket og var inndelt i satrapiene Baktria, Sogdia, Khoresmia og Partia. Med Aleksander den stores seier over akhamenidene ble Khorasan makedonsk koloni. Ved delingen av Aleksanders rike tilfalt det seleukidene. Etter Arsakes Is erobringer (247 f. Kr.) var Khorasan opphavs- og kjerneområde for Parterriket, som i 227 e. Kr. under Ardashir I tilfalt det persiske sassanidedynastiet og ble en av de fire deler av det nypersiske rike. Det var på denne tid at det fikk navnet «Soloppgangens land» (= Khorasan).

Islamsk periode

De første arabiske overfall på khorasansk område fant sted under ʿUthmān ibn ʿAffāns kalifat, og ble anført av stattholderen i Basra, ʿAbdallāh ibn ʿĀmir. Han rykket i år 30 i muslimsk tidsregning (= 650/651 e.Kr.) inn i Khorasan. Der nedkjempet han heftalittene og okkuperte områdene rundt Merv, Balch og Herat. Umayyadene sendte sine egne stattholdere til Khorasan, blant dem for eksempel Yazīd ibn al-Muhallab som tjenestegjorde fra 702 til 704, og Qutaiba ibn Muslim.
Under Nasr ibn Saiyārs stattholdertid fikk abbasidenes propaganda stor innflytelse i Khorasan. Den 15. Juni 747 heiste Abū Muslim i Marw abbasidenes «sorte banner» og innledet opprør mot abbasidene. Hans general Qahtaba ibn Shabib jaget de umayyadiske styrker vestover og trengte dem ut av Iran.
Etter at abbasidene var kommet til makt i 749, forble Abū Muslim stattholder der frem til sin død i 755. Mange av folkene der, som for eksempel barmakidene, vandret med tiden mot vest og stilte seg til sisposisjon for abbasidene som regjerte fra Irak. Al-Balādhurī forteller at soldater fra Khorasan i 141/142 a.H. (= 758/759) slo leir med sin kommandant Maslam ibn Yahyā i Kilikia, og der grunnla bten Adana.
Under de påfølgende herskedynastiene - (tahiridene, safaridene, samanidene) - utviklet Khorasan seg til et viktig sentrum for persisk og islamsk kultur. Dette fortsatte også etter at de turkopersiske dynastiene overtok (ghaznavidene, seldsjukkene). I 1220 ble Khorasan erobret av mongolene under Dsjingis Khan, men utviklet en ny blomstringstid under etterfølgeherskerne (ilkhanene, timuridene, mogulene).
De viktigste av sufismens mestre i den persisk-islamske verden levde og virket her. Her var legen Avicenna, algebra-utvikleren al-Chwarizmi, teologen al-Ghazali, dikterne Rumi, Attar og Ferdousī, matematikerne Ulugh Beg og Omar Chajjam og den universallærde al-Biruni.
I 1598 kom så størsteparten av Khorasans definitivt under iransk overhøyhet, da safavidene erobret størsteparten av det østlige Iran. I kortere tider var mindre deler i nord og sør under usbekisk og indisk herredømme. I 1748 ble det pashtunske Durrani-dynasti grunnlagt i Khorasan. Deres emirer kalte seg herskere av Khorasan, og de ble opphavet til den senere staten Afghanistan.
I 1863 falt Herat til Afghanistan, og Merv falt 1884 til Russland. I Afghanistan oppfatter særlig den persiske/tadsjikiske befolkning som de rettelige etterfølgere av det middelalderske Khorasan.

Befolkning

Khorasan er grunnet sin historie blitt en folkenes smeltedigel. Hit kom persere, arabere, tyrkere, kurdere, mongoler og balutsjer, og mindre grunner som for eksempel jøder og lurere.> Det er noen tidligere nomadiske etnier som de fra India stammende jat og asheq (se aşık)-musikere. Mesteparten taler iranske språk, hovedsakelig persisk (farsi) og pashto. En betydelig minoritet taler sentralasiatiske tyrkiske språk, hvorav usbekisk og turkmensk er de viktigste. Dessuten tales det arabisk og kurdisk. Hele 99 prosent av befolkningen er muslimsk, derav i Iran til flertallet sjiaer og i de andre landene for det meste sunnitter men med en betydelig sjia-minoritet. Særlig det vestlige Khorasan er sentral for sjiaene - byen Mashhad er en hellig by for dem.