Urbanisering i Afrika

Nildalen

De tidligst kjente byene i Afrika oppsto i området rundt Nildalen. Den mest kjente av disse er Alexandria i Egypt. Historien til det egyptiske riket har blitt grundig studert, og teknologien, historien og deres politiske system er godt kjent og dokumentert.
Men Afrika sør for Sahara hadde også mange byer. En av de første og betydningsfulle var Meroe i dagens Sudan som var hovedstad i kongedømmet Kusj. Byen blomstret i tidsrommet det 14. og 4. århundre f.Kr. Meroe og andre kusjittiske byer gjorde fremskritt innen stein- og jernteknologi, byggeteknikk og vanningsteknikk.
Aksum som var hovedstad i Aksumriket i dagens Etiopia blomstret fra 1. århundre til om lag det 10. århundre. Byen hadde et omfattende handelsnettverk med det romerskdominerte Middelhavet, foruten Sør-Arabia og India, og handlet i elfenben, edle metaller, tekstiler og krydder. Steinarbeid fra Aksum fins i dag og vitner om fremskritt innen steinbruddsdrift, steinarbeid, terrassebygging, byggeteknikk og vanningsteknikk.

Vest-Afrika

Mellom 700-tallet og 1600-tallet slo det seg frem byer gjennom den trans-sahariske handelen i den vestafrikanske savannen. Noen av de mer fremstående var Kumbi Saleh, Timbuktu, Jenne og Gao. Arabiske lærde som for eksempel Ibn Khaldun har vært en veldig viktig kilde for historiske vitnemål fra dette området og denne tiden. Gullgraving, jernteknologi, keramisk teknologi og tekstilproduksjon var viktige teknologier. I Kumbi Saleh, hovedstad og kommersielt sentrum i Ghanariket (ikke dagens Ghana) ble det utviklet et omfattende økonomisk system som inkluderte skattlegging.
I de vestafrikanske skogsområdene utviklet det seg byer hos Yoruba-folket og Hausa-folket, og i Ashantiriket og Beninriket. I tillegg til å være kommersielle og politiske sentra var de også åndelige sentra.

Sentral-Afrika

I den sentrale, ekvatorialske delen av Afrika kunne en finne byer i det som i dag er Kongo, Den demokratiske republikken Kongo, Angola, Zambia, Rwanda og Burundi.

Kysten av Øst-Afrika

På kysten av Øst-Afrika oppsto swahilikulturen. Et bantutalende folk som etterhvert tok til seg Islam.

Det sørlige Afrika

Stor-Zimbabwe er en av de mest kjente førkoloniale byene i Afrika. «Den store innhegningen» (engelsk «Great Enclosure») som en fortsatt finner rester av i Zimbabwe er regnet for å være den største forhistoriske konstruksjonen i Afrika. En regner med at Khoi-Khoi-folket var opphavet til Stor-Zimbabwe.

Kolonial tid

Med utgangspunkt i Berlin-konferansen i 1884/1885 ble Afrika delt på en tildels tilfeldig måte nesten som om det var en kake. I 1914 var bare Etiopia og Liberia igjen som uavhengige områder, resten av kontinentet var under britisk, fransk, portugisisk, tysk, belgisk, italiensk eller spansk kontroll. Det var disse europeiske maktenes interesser som lå til grunn for delingen. Kontinentet var nesten ikke urbanisert og kolonimaktene hadde ikke begynte å ta skikkelig kontroll over, eller investere noe særlig i «kakestykkene» sine (Hernæs, 2003a). Nord-Nigeria hadde for eksempel i 1900 et budsjett på 100 000 GBP og en militærstyrke på 2000 Hausa-soldater og 120 britiske offiserer. Med dette skulle de styre et enormt område med en befolkning på om lag 10 millioner mennesker (Hernæs, 2003a:10).
Den økonomiske og administrative politikken hadde størst effekt på byveksten. Cash crops (for eksempel bomull, mais, tobakk, sukker, kaffe, te, palmeolje og jordnøtter (Dorsey, 1998)) og mineraler, som var de viktige eksportproduktene, måtte føres ut til havnebyene for eksport. Til dette trengte en transport (jernbane), og for å bygge infrastruktur og styre kolonien trengte en administrasjon og personell. Sentraladministrasjonen ble ofte lagt til havnebyene, men det ble ikke opprettet noe nett av små og mellomstore byer (Aase, 2003:3).
Nye byer ble lagt til eksisterende bosetning eller på en helt ny plass. Helt nye byer ble opprettet særlig i kobberbeltet for å huse arbeiderne i gruvene. Eksempler på dette er Johannesburg og Kimberley i Sør-Afrika, Ndola og Kitwe i Zambia og Lubumbashi i Den demokratiske republikken Kongo (Stock, 1995:210).
Noen eksisterende byer ble brukt, og andre ble tilsidesatt. Ved transportårene vokste byene, mens byer som ble tilsidesatt av transport, og ikke fikk noe administrasjon forsvant så å si. Dette hendte for eksempel med Kukawa og Dahomey (Stock, 1995).
Det var i transport- og administrasjonsbyene en kom i kontakt med myndighetene og handel, og det var således i disse byene det ble investert, slik at det ble bruk for arbeidskraft. Den økonomiske politikken med eksport av råvarer for å finansiere kolonistaten og utvikle Afrika, bestemte således hvilke byer som skulle vokse. Til tross for denne utviklingen var ¾ av de store viktige byene i dag etablert før kolonitiden (Stock, 1995).
Samtidig ble kolonimaktene oppmerksom på problemene som byveksten førte med seg. Den rural-urbane migrasjonen dro arbeidskraft fra landsbygda som produserte de viktige eksportråvarene. Afrikanerne bodde oftest trangt og under dårlige sanitære forhold og ble knyttet til (og smittet med ) sykdommer som for eksempel malaria. Løsningen til kolonimaktene var ikke å forbedre afrikanernes forhold, men heller å skille europeere, asiater og afrikanere fra hverandre og innføre bybegrensende lover. I Sør-Afrika kulminerte dette i den offisielle apartheidpolitikken fra 1950. Dette var politikk som var særlig utbredt i settlerbyer som for eksempel Harare, Lusaka og Nairobi. (Stock, 1995).
Den økonomiske kollapsen i 1930-årene førte til lave priser på Afrikas eksportvarer og dermed også økonomisk nedgang og arbeidsledighet. Før hadde arbeidskraften i gruveindustrien vært for det meste midlertidig eller sesongbasert, ofte var det også tvangsarbeidskraft. Arbeiderne bodde slik i gruvebyene skilt fra hjem og familie på landsbygda (Aase, 2003).
Fra 1920-årene i belgisk Kongo og fra 1940-årene i Sør-Afrika og Sør- og Nord-Rhodesia ville så selskapene ha mer stabil arbeidskraft. Myndighetene skiftet da politikk for å legge til rette for dette. Etterhvert flyttet så arbeiderne sine familier også til byen. Politikken gikk for det meste ut på å styrke statens kontroll over land og byvekst, og legge til rette for europeiske tjenestemenn (Rakodi, 1997).
En kan se hvor stor effekt apartheid og liknende politikk kunne ha på byveksten ved å sammenligne vekstraten i det sørlige Afrika og resten av Afrika i 1950-årene. Samtidig ser en også at denne politikken ikke fungerte eller ikke ble gjennomført i de andre koloniene: Mens bybefolkningen i det sørlige Afrika vokste med om lag 3,3 %, vokste bybefolkningen i hele Afrika med om lag 4,6 % (se figur 1).
Etterhvert som økonomien vokste, vokste byene. I 1940- og 50-årene begynte kolonimaktene å styrke «utviklingspolitikken» som hadde fått en knekk på grunn av depresjonen i 1930-årene. Det ble utviklet sosiale tilbud, spesielt grunnskoler, men også videregående skoler, og på slutten av koloniperioden også universitet i noen av koloniene. Infrastruktur som havner, elektrisitetsnett og veinett ble også bygd ut (Hernæs, 2003). Dette innebar økt administrasjon, økt eksport — og økende byvekst som har økt enda mer inn i den postkoloniale perioden.

Oppsummering

Urbaniseringstakten i Afrika er på vei ned, men det er også takten på folketilveksten, mye pga. hiv/aids (UN, 2003a). De store byene i Afrika vil fortsette å bli større, men fremtiden er som alltid usikker. I 1994 var det ventet at Lagos skulle bli verdens 3. største by i 2015 med 24,4 millioner innbyggere (Todaro, 1997), mens i 2001 var dette justert til verdens 11. største by med 16 millioner innbyggere (UN, 2002). Det viser hvor usikre de fleste av tallene er, og hvor uforutsigbar den afrikanske befolkningsutviklingen er.
Det er tydelig at den afrikanske urbaniseringen som i resten av verden har blitt styrt av økonomi. Kolonimaktene la havnebyene, jernbanen, gruvebyene og administrasjonen til økonomisk strategiske steder. Byene har både i kolonial og postkolonial tid vært økonomisk prioriterte. Folk søkte selvsagt til disse sentra for nasjonalistisk stolthet, arbeid, administrasjon, utdanning og helsetilbud. Det store unntaket er Sør-Afrika som med sin strenge «influx-control» og apartheidpolitikk til en viss grad klarte å kontrollere byveksten, likevel er dette et av de mest urbaniserte landene i Afrika og har i dag lav byvekst.
Likevel har nok den økonomiske politikken som har vært styrende for hver byer skulle etableres, hver administrasjon skulle legges og hver ressurser skulle investeres, vært sterkt politisk planlagt: først kolonialistisk planlegging som vektla velvære og økonomisk gevinst til europeerne (og tildels kolonien), og etterpå nasjonalistisk planøkonomi som ofte skled over i vanstyre og militærdiktatur.