google/wiki40b huggingface dataset:
Hans Lauritzen

Kvikne Kobberverk

I 1633 fikk Hans Lauritzen rettigheter til kobberforekomstene i Innset og Kvikne, etter at det ble funnet forekomster av malm på Kvikne i 1629. De to første gruvene fikk navnet «Gottes Gabe» (Guds gave) og "Segen Gottes" (Prestens gruve).  Ved kobberverket på Kvikne var det i stor grad bergkyndige fra Tyskland som hadde de overordnede stillingene.  Lauritzen var selv en av partisipantene (deleierne) i verket. Utbyttet til partisipantene ble utbetalt i kobber som de selv måtte selge videre.     Kobberverket på Kvikne var i drift fram til 1789.

Røros Kobberverk

Hans Lauritzen var sammen med bergmannen Lorentz Lossius og presten Anders Olsen Bruse eiere av den første kobbergruven på Røros. I 1644 fikk bergmennene Lorentz Lossius og Peter Petersen mutingsseddel etter at de hadde skjerpet etter malm i området rundt Rauhåmmåren, et fjellområde øst for Røros.  Deretter ble det dannet et partisipantskap mellom Lossius, og de to prestene Bruse og Lauritzen, etter at Petersen avstod sin del til Lauritzen. Gruven i Rauhåmmåren fikk navnet «Freyes Glück». Det var Lauritzen og Bruse som ga Lossius penger til driften, men arbeidet måtte innstilles etter kun noen måneder fordi forekomsten var fattig.
Lossius fortsatte imidlertid sin skjerping etter forekomster av kobber i området rundt Røros. I 1645 antas det at han fant kobberforekomster på fjellet Storvola. Det var Lauritzen, Bruse og Lossius som også kom til å drive dette skjerpet, og denne forekomsten la grunnlaget for Røros Kobberverk. Gruven på Storvola fikk navnet Storwartz.
Den 15.desember 1645 ble det utstedt mutingsseddel til Anders Olsen Bruse og Hans Lauritzen. Imidlertid var det trolig fjellbonden Hans Olsen Åsen som skal ha ledet Lorentz Lossius til kobberfunnet på Storvola. Likevel ble ikke Hans Olsen Åsen tatt med i dette nye gruveforetaket. Partisipantskapet bestod fremdeles av Lossius og de to prestene Bruse og Lauritzen, hvor de tre hadde en like stor andel hver.
Per Ivar Moe

Bakgrunn og karriere

Moe bodde sitt første leveår på gården Jøsvoll i Stordal kommune ved Storfjorden. Sammen med sin mor kom han til Lillehammer i 1945. Han kom i 1955 inn i et godt skøytemiljø på Lillehammer og under Thormod Moums ledelse og treningsopplegg, ble han i 1959 beskrevet som et stort skøytetalent. Moe flyttet til Oslo i 1961 og fortsatte utviklingen som skøyteløper i Oslo Idrettslag.

Skøyterevolusjonen 1962/63

17 år gammel, våren 1962, kom han med på det norske skøytelandslaget og ble en av hovedaktørene sammen med Knut Johannesen og Fred A. Maier i Stein Johnsons treningsopplegg som medførte den norske skøyterevolusjonen i 1963. 18 år gammel tok han sin første internasjonale mesterskapsmedalje, med bronse i EM i Göteborg 1963. I VM i Karuizawa, Japan i 1963 ledet han før den avgjørende 10 000 meter, hvor han måtte gi tapt for svenske Jonny Nilsson.

Sesongen 1963/64

I 1964 var han bare 2/10-sekund fra å ta olympisk gull på 5 000 meter i Innsbruck. Moe hadde ledelsen med 7,38,6. Knut «Kupper'n» Johannesen var den eneste som tuktet Moes rundetider. Johannesen trodde seg først slått med 1/10-sekund, men tiden ble rettet fra 7.38,7 til 7.38,4. Fred A. Maier tok 3.-plass med tiden 7,42,0. Det var en enestående norsk olympisk skøytetriumf, som siden ikke er gjentatt i hurtigløp på skøyter for Norge. Moe ble norgesmester på skøyter i Tønsberg 1964, og brøt dermed Knut Johannesens rekke på sju titler i strekk. Moe ble på nytt nr. 3 i EM i Oslo 1964, og var en av favorittene i VM i Helsingfors, Finland, men Knut Johannesen tok sin andre VM-tittel etter en gigantisk innsats på 10 000 meter.

Sesongen 1964/65

I 1965 ble Per Ivar Moe første norske verdensmester på Bislett stadion. To uker tidligere var han da blitt nr. 2 etter Eduard Matusevitsj i EM på Nya Ullevi i Göteborg. Moe var nr. 1 på Adelskalenderen over verdens beste skøyteløpere sammenlagt gjennom tidene fra 26. januar 1964 til 13. februar 1965.

Ærespriser

Moe mottok følgende æresmedaljer for sin idrettsinnsats; Morgenbladets gullmedalje og Oscarstatuetten. Sportsjournalistene kåret han til årets idrettsnavn i 1965 med Sportsjournalistenes statuett. For VM-tittelen i 1965 ble han også kåret til Nordens fremste idrettsmann.

Bokutgivelser og annen karriere

Per Ivar Moe gav i 1966 ut boken Ung på isen, som ble en bestselger. I 2014 kom en ny bok utgitt som ebok med en inngående analyse av skøyterevolusjonen og Stein Johnsons store trenergjerning. Bokens tittel er : Ung på isen, Skøyterevolusjonen 1963-65, et tilbakeblikk. Sammen med Hans Trygve Kristiansen og Steinar Åge Brenden utga Per Ivar Moe "Triumfer på isen" i 2017. Etter at Moes idrettskarriere var over i 1966, utdannet han seg til diplomøkonom ved Bedriftsøkonomisk Institutt og var tilknyttet finansnæringen i hele sitt yrkesliv. Moe var nærmere 30 år i Nordea hvor han var assisterende banksjef i bankens storkundeseksjon. Han var noen år politisk engasjert i Oslo Høyre og satt i Oslo bystyre i perioden 1976–1984, og var blant annet styremedlem i Oslo Lysverker og styreformann i Sporveiens pensjonskasse.
Lag-EM i friidrett 2017 - Superligaen

Superligaen (Super League) i Lag-EM i friidrett 2017 ble arranert fra 23. til 25. juni 2017 i Lille i Frankrike, og de komplette resultatene vises her.
Tocama

Utseende

Middelsstore til ganske store (14-30 millimeter), avlangt ovale, rødbrune til svartbrune oldenborrer. Oversiden er mer eller mindre kledt med små, ovale, lyse skjell.

Levevis

Artene finnes opptil 1900 meter over havet. De voksne er nattaktive og kommer til lys. Ulikt de fleste andre oldenborrer er de voksne billene aktive i den kalde og tørre årstiden.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Sørøst-Asia (Indokina, det østlige Kina og Taiwan).
Fréjus

Historie

Frejus har en middelalderby samt en populær badestrand. Fréjus ble opprettet av romerne, og tiltrekker seg mange turister på grunn av sin historie, sine kulturelle og kunstneriske kvaliteter, dens godt vedlikeholdt strender, havet og sportsfasiliteter. Det finnes mange steder av interesse i området, alle er relativt lett tilgjengelig fra Frejus på grunn av beliggenheten. Historien om Fréjus er også historien om Provence. Den har vært ødelagt flere ganger på tross av tilstedeværelsen av de romerske legioner. I 49 f.Kr. bestemte Julius Cæsar seg for å bygge Adrianveien for å koble Italia sammen med Spania. Phoceanene i Marseille hadde allerede etablert en koloni på stedet, men det var den romerske keiseren som ga havnen sin velstand og byen sitt navn av 'Forum Julii' som betyr 'markedet til Julius;' Han navnga også havnen 'Claustra Maris' (Havets bolt). Byen ble en av de viktigste havnene i Middelhavet, inntil Pax Romana, ved å nekte Forum Julii sine militære aktiviteter, markerte det starten på nedgangen. Tilbakegangen for Roma førte til det samme for byene i imperiet. Mellom det 7. og 9. århundre plyndret muslimer byen flere ganger. Havet flommet inn over kyststripen mens invasjoner av muslimer og pirater etterlot monumentene i ruin. Det var lite igjen av kolonien i det 10. århundre. Mudder fra havet tettet igjen havnen og dannet et stort myrlendt område, som deretter har skilt landsbyen fra havet.

Transport

Jernbanestasjonen Gare de Fréjus tilbyr ruter til Toulon, Nice og flere andre regionale destinasjoner. Langdistansedestinasjoner er tilgjengelige fra nærliggende Gare de Saint-Raphaël-Valescure. Motorveien A8 kobler Fréjus med Aix-en-Provence og Nice.
Viktor Uspaskikh

Yrkesbakgrunn

Uspaskikh ankom Litauen i 1985 i forbindelse med gassledningsarbeider i Panevezys fylke. Etter et kort opphold i Finland kom han tilbake til Litauen, og slo seg ned der. Da Litauen ble selvstendig i 1990/91 fikk han litauisk statsborgerskap.
Han stiftet selskapet UAB Efektas i Kedainiai (1990), direktør i firmaet UAB Vikonda (1993–93), fra 1996 styreformann i samme firma inntil han ble innvalgt i parlamentet. I 2000 hadde firmaet 4000 ansatte.
Han er leder av Kedainiai Rotaryklubb, og har stiftet økonomistudiet ved Atzalyno skole i samme by.
Fra 1997 var han styreformann i Litauens arbeidsgiverforbund. Stifter (2003) og leder for det populistiske høyreorienterte Arbeiderpartiet (Darbo partija). Gjorde det meget godt ved første valgomgang i oktober 2004, og lå lenge an til å bli Litauens neste statsminister. Men etter valget fikk han i stedet den viktige posten som næringsminister i Algirdas Brazauskas' koalisjonsregjering.

Politikk

Uspaskikh er av jussprofessor Valentinas Jarusevicus blitt beskyldt for korrupsjon i forbindelse med fordeling av EUs strukturfondsmidler som fordeles av næringsministeriet, og der næringsministeren personlig tar de avgjørende beslutningene. Jarusevicius tilhørte ledelsen i Uspakhikhs eget Arbeiderparti, men trakk seg i februar 2005 «for ikke å bli innblandet i kriminelle aktiviteter».
I juli 2005 gikk Viktor Uspaskikh av som næringsminister etter at president Valdas Adamkus hadde uttrykt mistillit mot ham og Vilnius' ordfører Arturas Zuoka. Uspaskikh ble erstattet av Kestutis Daukšys som overtok samme ministerium. Det kom videre frem at Uspakikh ikke kunne fremvise diplom fra høyere utdanning i Russland som han hadde oppført på sitt rulleblad, tross at han angivelig hadde reist til Russland for å fremskaffe en kopi. Flere politikere trakk seg sommeren 2005 i protest fra Arbeiderpartiet. Senere fremviste han et diplomutskrift de fleste toneangivende litauiske politikere antok var en forfalskning.
I desember 2005 mistet Uspaskikh sin sikkerhetsklarering og kan derfor ikke være i befatning med statshemmeligheter. Bakgrunnen er blant annet hans nære kontakter med tvilsomme russiske personer og den antatte forfalskningen av sitt diplom.

Utdannelse og familie

Uspaskikh er utdannet økonom ved Plechanov folkeinstitutt i Moskva (1993), Kaunas tekniske universitet (1999), og doktorstudier ved sistnevnte universitet fra 2000.
Han har mottatt St. Vladimirs orden, St. Danils orden og St. Mikalsstatuetten. Han har vunnet Santarve-prisen. Viktor Uspaskikh er opptatt av forholdene for media, kommunene og i internasjonale forhold. Fritidsinteresser er sport, særlig tennis. Han taler bortsett fra litauisk og litt finsk, morsmålet sitt som er russisk.
Hans kone er Jolanta Blazyte, som er salgssjef i UAB Vikonda. Han har fire barn. Datteren Laura har studert i USA. Han har en sønn, Edvard.
Hilarolea

Utseende

En nokså liten, slank, brunsvart trebukk, pronotum, dekkvingenes spiss og beina er gulbrune. Arten er forholdsvis lite sklerotisert (tynnhudet). Pronotum er tønneformet uten tenner på sidene. Hver dekkvinge har tre fine, opphøyde lengderibber, de to innerste av disse flyter sammen før spissen. Antennene er tynne.

Utbredelse

Arten er utbredt i det sørøstlige Brasil.
World Rugby

Medlemsland

Antall medlemmer teller nå totalt 120 nasjonale forbund. Hver medlemsland er medlem av en av seks regionale forbund.

Inndeling i klasser

I tillegg deler World Rugby sine medlemmer inn i tre klasser.
John Lithgow

Bakgrunn

John Lithgow er sønn av skuespiller Sarah Jane Price (1917–) og teaterregissør og -produsent Arthur Lithgow (1915 – 2004), og Lithgow er således en som virkelig lever opp til uttrykket «født til scenen».
John Lithgow ble gift med Mary Yeager i 1981 som er professor i økonomi ved UCLA. Sammen har de sønnen Nathan og datteren Phoebe (1982–). Lithgow var tidligere gift med Jean Taynton (fra 10. september 1966 til 1980. Sammen har de sønnen Ian, som også hadde en frekventerende rolle i 3rd Rock from the Sun.
Lithgow har sin utdannelse fra Harvard University (1967) hvor han studerte historie og litteratur og har i tillegg studert ved London Academy of Music and Dramatic Art. Det var på Harvard han møtte sin første kone.

Skuespiller

Lithgow startet sin karriere på teaterscenen, men etter han fikk personlige problemer, ble skilt fra sin første kone og hadde gått i terapi, gikk livet hans i en ny retning da han i 1982 fikk ble nominert til Oscar for sin rolle som transseksuelle «Roberta Muldoon» i Garp og hans verden (originaltittel The World According to Garp) (1982).
Lithgow har vunnet en rekke priser og fått en rekke nominasjoner. Han har blant annet vunnet to Tony Awards; i 1973 for Best Supporting or Featured Actor (Dramatic) for David Storeys The Changing Room (som var hans Broadway-debut) og i 2002 for Beste skuespiller i musikal for Sweet Smell of Success. Han har også vært nominert for to Tony Awards. Sin andre Oscar-nominasjon fikk han for Tid for ømhet (orig. Terms of Endearment) (1983). Han har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame. Han spilte også en stor rolle som seriemorderen «The Trinity Killer» i den fjerde sesongen av TV-serien Dexter. For denne rollen mottok han en Golden Globe som beste mannlige birolle.
TransMilenio

TransMilenio er et bussmetroystem i Bogotá i Colombia. Det består i dag av ni linjer og 114 stasjoner. Bussene har egne kjørefelt, vanligvis to hver kjøreretning, mens stasjonene er opphøyde og befinner seg i midten av de to kjøreretningene.
Systemet blei innvia 4. desember 2000. Det frakter i gjennomsnitt over 1,6 millioner passasjerer daglig.
Oddernes kongsgård

Oddernes kongsgård, senere Nedre kongsgård var en gård som lå like øst for dagens Kristiansand; nærmere bestemt lå gården ved utløpet av Prestebekken på Lund. Gården ble bygd fra 1635 av adelsmannen Palle Rosenkrantz som også tok residens i kongsgården. 
Bakgrunnen for byggingen var at kong Christian IV på denne tiden oppholdt seg mye i området, spesielt på Flekkerøya. I den forbindelse var det viktig å ha lensherren Rosenkrantz i nærheten, og derfor fikk han beskjed av kongen om å flytte fra Nedenes og bygge en kongsgård i nærheten av Flekkerøya. Området hadde stor strategetisk betydning, spesielt med tanke på handel og nærheten til Danmark og dette ble også en viktig årsak til at kongen i 1641 grunnla byen Kristiansand.
I forbindelse med opprettelsen av kongsgården ble gårdene Odde, Møglestu og Ellesi overtatt og bøndene som bodde her fra før måtte derfor flytte.
Fra 1660-årene mistet kongsgården sin status ettersom adelsmenn heller valgte å bosette seg i byen. Gården ble derfor solgt og brukt av biskopen og diverse andre embets- og tjenestemenn eller deres fullmektiger.
På 1790-tallet ble gården utparsellert i mindre gårder og på 1800-tallet var den gamle kongsgården delt opp i flere nye gårdsnumre, en øvre og en nedre kongsgård og en mengde bruksnumre og eiendomsnavn.
I dag finnes ingen rester igjen etter selve kongsgården, foruten en rekke stedsnavn i området som fortsatt bærer dens navn, blant annet boligfeltene som kalles Kongsgård I, II og III og området som kalles Kongsgårdsletta.
Jaltakonferansen

Jaltakonferansen (også kalt Krimkonferansen) var et ukeslangt møte fra 4. til 11. februar 1945 – tre måneder før den andre verdenskrig var over i Europa – mellom statslederne i USA (Franklin D. Roosevelt), Storbritannia (Winston Churchill) og Sovjetunionen (Josef Stalin). Møtet var en fortsettelse av det tidligere møtet i Teheran, og ble brukt til å koordinere de tre stormaktenes krigsinnsats mot Tyskland og Japan under andre verdenskrig.

Bakgrunn

Møtet fant sted i Livadiapalasset, tsarfamiliens tidligere sommerresidens, nær byen Jalta på Krim. Temaet for møtet var de alliertes videre krigføring inne i selve Tyskland og kampen mot Japan. Størst interesse knyttet det seg imidlertid til de avtaler og planer de tre lederne laget for etterkrigstiden. Konferansen og Jaltaavtalen ga noen av de første indikasjonene på det som senere ble den kalde krigen.
Jaltaavtalen stadfestet at det okkuperte Tyskland skulle deles inn i fire okkupasjonssoner, som hver skulle styres av en av okkupasjonsmaktene; Sovjetunionen, USA, Storbritannia og Frankrike. Videre ble man enige om prinsippet og utgangspunktet for hvordan Tyskland skulle betale krigserstatninger. De allierte ville ikke begå samme feil som ved Versaillesfreden etter første verdenskrig, derfor ble det bestemt at tyskerne skulle betale erstatninger i varer og ved å flytte tyske fabrikker til okkupasjonsmaktene. Disse krigserstatningene skulle hver okkupasjonsmakt i hovedsak ta ut fra sin respektive okkupasjonssone. Det ble gjort et unntak for Sovjetunionen, som skulle få prosenter fra de vestlige sonene, grunnet at ødeleggelsene i Sovjet hadde vært enorme, i tillegg til at det fantes lite industri i den sovjetiske okkupasjonssonen (de østlige delene av Tyskland). Det ble videre bestemt at Polen skulle få sine erstatninger fra Sovjetunionens sone, mens andre land som hadde erstatningskrav, skulle få dette fra de tre vestlige sonene.
Prinsippet for erstatningene ble klar på Jalta, men ikke hvordan selve fordelingen skulle forløpe. Dette var tema på Moskvakonferansen høsten 1945, men det ble ikke oppnådd enighet, og temaet ble utsatt. Dette førte til stor misnøye hos Stalin, som sannsynligvis så uenighetene fra Jalta som de første tegnene på noe han tolket som «de første vestlige tendenser til å danne en felles front mot Sovjetunionen». 
De ble bestemt at det skulle være demokratiske valg i Tyskland og de andre sentraleuropeiske land etter krigen. Stalin brøt dette løftet.
Det ble også bestemt at Sovjetunionen skulle gå til krig mot Japan etter at Tyskland hadde kapitulert, og ville få Kurilene i kompensasjon. Dette ble gjort.
Olav Vs gate (Stavanger)

Olav Vs gate (3–13, 18–22) er en gate i Stavanger sentrum. Gaten går fra rundkjøringen ved Rogaland Teater, hvor Muségata møter Kannikgata og den lille Teaterpassasjen til Haakon VII's gate. Gaten løper langs Breiavatnet, og har en avstikker på toppen av Jernbanelokket.
Stokkmaur

Utseende

Stokkmaur er generelt store maurarter. Utseende kan hos norske arter minne om rød skogmaur, men stokkmaur har en noe kraftigere bygget kropp, enn de andre norske artene av maur, hodet og kjevene til arbeidere er store og brede. Stokkmaur er også nærmest helt svarte, slik som vanlig stokkmaur.

Levevis

Stokkmaur kan etablere sitt bol i levende bartrær med etablerte råtesoppskader, men gamle trær med råteangrep og stubber er stokkmaurens naturlige tilholdssted. Stokkmaur kan også etablere reir i bygninger. De har hovedfokus på å lage reiret i råtesoppskadet treverk fordi det er lett å hule ut, men de kan også utvide reiret inn i friskt treverk når det er mange nok arbeidere i reiret. Stokkmaur kan også lage reir i enkelte moderne isolasjonsmaterialer som ekspandert polystyren, ekstrudert polystyren og polyuretanskum - særlig hvis disse materialene er fuktskadet og det er varmekabler i konstruksjonen. Stokkmaur er sosiale insekter og de nyklekte larvene fores og stelles.  Et maursamfunnet kan bestå av mange tusen individer.

Norske stokkmaur

Det er observert tre arter av stokkmaur i Norge, men bare to er vanlige, skogstokkmaur (Camponotus herculeanus) og jordstokkmaur (Camponotus ligniperda). Fordi de regelmessig forekommer i bygninger regnes de som skadedyr og disse skadene blir utbedret på forskjellige måter. Skogstokkmaur finnes over hele Norge, mens jordstokkmaur har sin utbredelse bare i Sør-Norge, hvor den lever i lavlandet.
Ola G. Furuseth

Utdannelse

Furuseth gikk et år på Romerike Folkehøgskole fra 1994 til 1995. Han tok mellomfag i teatervitenskap ved Universitetet i Oslo våren 1999. Deretter studerte han teaterfag ved Arts Educational Schools i London fra 1999 til 2002.

Karriere

Ola G. Furuseth ble ansatt ved Trøndelag Teater i Trondheim i 2002, og var tilknyttet dette teateret frem til 2010. Etter en periode ved Teatret Vårt i Molde, ble han ansatt ved Det norske teatret i Oslo.
Avdeling for journalistikk, bibliotek- og informasjonsfag (HiO)

Avdeling for journalistikk, bibliotek- og informasjonsfag (eller JBI) var en av de sju avdelingene ved Høgskolen i Oslo. Avdelingen ble opprettet samtidig med høgskolen 1. august 1994, og besto av de to av studieretninger; Journalistutdanningen og Bibliotek- og informasjonsstudiene. De to studieretningene hadde sine utspring i to tidligere statlige høgskoler, Norsk Journalisthøgskole og Statens bibliotek- og informasjonshøgskole. Den tidligere Pressefotografskolen i Fredrikstad ble en del av avdelingen i 1995 under navnet Fotojournalistutdanningen.
Stensjön

Stensjön er et tettsted i Nässjö kommune i Jönköpings län i Småland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 224 innbyggere.
Serit

Organisasjon

Serit er organisert som en medlemsmodell med frittstående selskaper som medlemmer. De fleste av medlemmene er også eiere av Serit.

Historie

ITUM og IT Partner etablerte våren 2012 Itum IT Partner-kjeden - Norges største kjedeselskap av lokale IT-forhandlere. Høsten 2012 ble også Østereng IT og Fjordane IT med i kjeden. Sommeren 2018 ble iDrift og Eltele medlemmer i kjeden.
Kjeden skiftet navn i januar 2013 til Serit.
Gettoblaster

Gettoblaster, på norsk også kalt slepebrøler, er en samlebetegnelse for bærbare stereospillere med kraftige høytalere. De har ofte innebygd radio eller rom for musikkassetter og/eller CDer. De var på sitt mest populære fra 1970-tallet til rundt midten av 1980-tallet, da bærbare musikkspillere som Walkman begynte å gjøre sin inntreden i forbrukermarkedet.
Ordet «ghettoblaster» har opprinnelse fra USA. Det anses som politisk ukorrekt da det antyder at denne type musikkanlegg er særlig populære i fattige byområder (gettoer), hovedsakelig befolket av afroamerikanere. Derfor har man i USA og Canada gått over til uttrykket boombox, mens andre deler av verden har holdt fast ved den opprinnelige terminologien.
FF Lillehammer

Historie

Laget ble startet opp i sesongen 2000 etter en fusjon av toppfotballsatsingen til Faaberg Fotball og Lillehammer Fotballklubb, den 19. november 1999. Den nye klubben FF Lillehammer beholdt Faabergs plass i 2. divisjon, men utropte nytt styre med nye målsetninger. Deriblant visjonen "toppfotball i vinterland".
Den første sesongen gjorde de det bra, og vant sin avdeling i 2. divisjon, men de klarte ikke å vinne kvalifiseringen til 1. divisjon. I 2003 rykket de ned til 3. divisjon, men rykket rett opp igjen året etter. I 2005 endte de igjen på nedrykksplass og måtte spille 2006-sesongen i 3. divisjon. De rykket rett opp igjen, før de rykket ned igjen etter 2007-sesongen. I 2009 spilte de igjen 2. divisjonsfotball, og avsluttet sesongen med en sikker 8.-plass som ga plass i 2. divisjon i sin siste sesong.

Birkebeinerbanden

Birkebeinerbanden var FFLs supporterklubb. Den ble først stiftet som Ballberget (som et ordspill på Balbergkampen, en fjellkolle i Lillehammer), 13. oktober 2008. Det ble senere kjent at en annen lokal klubb, Mesna Fotball, hadde en supporterklubb med et tilsvarende navn. Ved et ekstraordinært styremøte ble det dermed vedtatt at et navnebytte måtte finne sted, og at en folkeavstemning var rette veien å gå. Etter et suverent flertall ble supporterklubben omdøpt til sitt nåværende navn, Birkebeinerbanden, 1. desember 2008. Grunnleggerne var juniorspillerne Jens August Dalsegg, Nicolai Løland Dolva og Sigurd Njøs Kurdøl.
Fransk Flandern

Fransk Flandern (fransk: La Flandre française, nederlandsk: Frans-Vlaanderen) er en del av nordvestlige Frankrike, ved grensen til Belgia, som tidligere hadde et flertall av flamskspråklige innbyggere. Områdene tilsvarer omtrentlig dagens arrondissementer Lille, Douai og Dunkerque.

Historie

Området som i dag er Fransk Flandern var tradisjonelt del av grevskapet Flandern frem til slutten av trettiårskrigen da området ble avgitt til Frankrike gjennom Pyreneene-traktaten av 1659. Andre deler av regionen tilfalt Frankrike etter traktater i 1668 og 1678.
Under andre verdenskrig ble Fransk Flandern administrert av tyske myndigheter som en del av Belgia som del av Belgien-Nordfrankreich.

Språk

Det tradisjonelle språket i Fransk Flandern har vært en dialekt av nederlandsk kalt vestflamsk og fransk-flamsk) som har 20 000 daglige brukere og 40 000 som behersker språket. Området har siden 1853 blitt frankifisert og det tidligere majoritetsspråket har gått tilbake og blitt et minioritetsspråk. Det tradisjonelle språket i Wallonsk Flandern er pikardisk.