Pierre Bourdieu

Liv

Han var født i Denguin i det sørvestlige Frankrike. Familien kom fra en bondeslekt, men faren jobbet også som postbud.
Han giftet seg med Marie-Claire Brizard i 1962. Sammen fikk de tre sønner. Som ung ble Bourdieu tatt opp ved eliteskolen École normale supérieure i Paris. Han studerte filosofi med blant annet Louis Althusser og ungdomskameraten Jacques Derrida. Sammen representerte Bourdieu og Derrida oppkomlingene og outsiderne innenfor fransk høyborgerlig offentlighet.
Bourdieu avtjente verneplikten sin i Algerie, hvor han senere også arbeidet som lærer. Under krigen i Algerie (1958–1962) begynte han å gjøre etnografiske studier av kabyler, en berbisk folkegruppe. Resultatet ble hans første bok, «Sociologie de l'Algerie», som ble en umiddelbar suksess i Frankrike og publisert i USA i 1962. 
I 1960 returnerte Bourdieu til Universitetet i Paris og senere til Universitetet i Lille. Fra 1964 ledet han École Pratique des Hautes Études (det senere École des Hautes Études en Sciences Sociales) og fra 1981 innehadde han lærestolen i sosiologi ved Collège de France. Fra 1968 til sin død ledet han Centre de Sociologie Européenne. I 1975 etablerte han, sammen med forskergruppen ved dette senteret, tidsskriftet Actes de la recherche en sciences sociales. Bourdieu mottok en rekke priser, for eksempel «Médaille d'or du Centre National de la Recherche Scientifique» (CNRS) i 1993, «The Goffman Prize» fra University of California, Berkeley i 1996 og «The Huxley Medal of the Royal Anthropological Institute» i 2001.
Bourdieu døde av kreft i 2002, 71 år gammel.

Det sosiale rom

Han bestemmer den enkeltes klasseposisjon ut ifra plassering i "det sosiale rommet" - deres akkumulasjon av økonomisk, kulturell og sosial kapital. 
Den økonomiske kapitalen er langt på vei den viktigste kapitaltypen, den omfatter alle former for økonomiske ressurser som kan investeres og gi økonomisk avkastning: Penger, eiendommer, aksjer, land, råvarer, osv.
Den kulturelle kapitalen består i å ha tilegnet seg og å mestre den dominerende kulturens kulturelle koder, noe som erverves gjennom oppvekst og utdannelse. Den kulturelle kapitalen er symbolske goder med både bruksverdi og bytteverdi, det vil si akkumulerte ressurser som legitimerer statusforskjeller. Eksempler på kulturell kapital kan være kunnskaper, språk, verdier, «god» oppvekst og «gode» vaner. Den kan forekomme i objektivert form (bøker, paradigmer og metoder), kroppsliggjort form (habitus og livsstil) og som institusjonalisert form (titler, diplomer, legitimasjon). En undergruppe av den kulturelle kapitalen er utdanningskapital. En lang universitetsutdannelse gir prestisjefylt teoretisk spesialkunnskap som en del av en internasjonal kulturtradisjon, «danningskulturen». Men det er også forskjell på utdannelse. En økonomiutdannet direktør i en større bedrift vil ikke automatisk bli sett på som en «kulturperson» på bakgrunn av faglige kunnskaper. Størsteparten av prestisjen til denne yrkesgruppen stammer fra de økonomiske kildene og den makt de utøver over andre.
Sosial kapital er alle nettverk man tilhører, slik som familie, venner, skole, jobb, organisasjoner. Slike nettverk kan mobiliseres om man ønsker å oppnå noe, for eksempel å skaffe seg en ny jobb.
Disse tre formene for kapital er konvertible. En type kapital kan «veksles om» i en annen type kapital. Pengekapital kan byttes mot utdannelse eller andre former for kulturkapital, og kulturkapital kan selges til høy pris på et marked. Dette gjør at agentene kan «flytte» seg i det sosiale rommet. Kulturell kapital kan også veksles i sosial kapital, dvs. tilgang til visse sosiale kretser som kan gi status og åpne dører for videre investeringer og utbytte av kulturkapitalen. Den «rette» sosiale kapitalen kan også gi grunnlag for å kunne tilegne seg «den rette» kulturelle kapitalen. Disse forskjellige typene kapital er ulikt fordelt i samfunnet og gjør at noen kan dominere andre, altså finnes det klasser.
Klassene er uttrykk for avstander i det sosiale rommet. De som befinner seg langt fra hverandre i «rommet» vil sosialiseres inn i forskjellige miljøer og oppleve verden på forskjellige måter, mens de som befinner seg innenfor et avgrenset område vil være nærmere hverandre, f. eks. i smak, oppfatninger eller utdanning. Slik vil personer i forskjellige klasser utvikle forskjellige typer habitus. De ulike habituser vi møter i det praktiske livet, er observerbare konsekvenser eller symbolske fremstillinger av den sosiale verden. Habitus er således et grunnleggende prinsipp som skaper ulike livsstiler i praksis, og samtidig et system hos den enkelte for å klassifisere og vurdere livsstiler som allerede finnes.

Sosiale felt

Det sosiale rommet er igjen delt opp i sosiale felt, slik som vitenskap, religion, kunst, osv (det Weber ville kalt verdisfærer). Det som kjennetegner de forskjellige sosiale feltene er at de har utviklet en egen kapitaltype som er gjeldende for det spesifikke sosiale felt. For eksempel kan man ikke kjøpe akademiske titler for penger; man må tilegne seg dem gjennom studier, forskning og publiseringer. Hvert sosiale felt har utviklet egne måter for hvordan personer kan akkumulere kapital (altså autoritet) innen det sosiale feltet. Innen hvert sosiale felt vil det så være kamp mellom de forskjellige aktørene om å akkumulere mer kapital innen feltet. Dette kan skje hovedsakelig på to måter: Ved å bruke allerede etablert praksis innen det sosiale feltet eller ved å utfordre sosial praksis for så å reformulere hva kapitalen innen feltet skal være. For eksempel kan man kritisere gjeldende teorier innen akademia, gjeldende religiøs praksis eller hva som anses som god kunstsmak, og på den måten bygge seg opp sin egen autoritet innen området (kapital).