Militærorden

En militærorden betegner en rekke kristne riddersamfunn som ble opprettet fra middelalderen av, med formål å korsfare – utvide eller forsvare troen (opprinnelig katolisisme, og senere delvis protestantisme), enten i Det hellige land eller mot islam (som for eksempel under Reconquista), eller mot hedenskap i Europa (hovedsakelig i Baltikum). Mange ordre har, siden slutten av korstogene og de osmanske invasjoner, blitt sekulariserte, og blir vanligvis representert gjennom katolske seremonielle, misjonær- og veldedighetsorganisasjoner i moderne tid.

Historie

Katolske militærordner dukket opp etter Det første korstog, som et svar på den islamske erobring av det tidligere bysantinske kristne hellige land. Grunnleggelsen av Tempelridderorden i 1118 var den første av en rekke tett organiserte militærstyrker som beskyttet de kristne land i Outremer, samt bekjempe invaderende muslimer på Den iberiske halvøy, samt muslimske og hedenske inntrengninger i Øst-Europa.
Den første sekulariserte ordenen, Sankt Georgs-orden, ble grunnlagt i 1326 av Karl I av Ungarn, hvor han deretter fikk alle adelige i kongeriket til å sverge lojalitet til hans person. Den neste sekulære orden som er kjent er Båndets orden, grunnlagt av kong Alfons XI av Castilla i 1332. Begge eksisterte omtrent i et århundre.

Formål og funksjon

Hovedtrekket til en militærorden er kombinasjonen av militært og religiøst levesett. Noen av ordene, som Johanitterordenen og Ridderne av Sankt Thomas, tok seg også av de syke og fattige. Derimot var disse ikke rene mannlig institusjoner, da nonner kunne slutte seg til ordenes konvent. En viktig egenskap i militærordene var at geistlige brødre kunne være, og ofte var, underlagt ikke-ordinerte brødre.
I 1818 sammenlignet Joseph von Hammer de katolske militærordene, særlig Tempelridderne, med visse islamske modeller som den sjiittiske hashshashin-sekten. I 1820 foreslo José Antonio Conde at de var basert på ribat, et befestet religiøst institutt som brakte den religiøse livsstilen med seg når en kjempet mot islams fiender. Selv om disse synene har blitt populariserte, har synet blitt kritisert da det ikke var noen ribater rundt Outremer før etter militærordenene hadde blitt stiftet. Militærordenene som nyskapning, og deres funksjon, har stått i skyggen av oppmerksomheten rundt de militære handlinger de utførte i Syria, Det hellige land, Preussen og Livland. I virkeligheten hadde de utbredt eiendom og stab på tvers av Vest-Europa. Hovedandelen var lekfolk. De ga en kanal for kulturell og teknisk innovasjon, for eksempel innføring av toving til England av Johanitterordenen, eller Tempelriddernes banktjenester.
På grunn av nødvendigheten av en stående armé ble militærordenene opprettet, som det fjerde monastiske religiøse løfte.

Annen bruk

Jesuittordenen (1540) deler visse militære organisasjonstrekk og en selotisk militantideologi, men er forskjellige fra middelalderens ordener i en strengere forstand.
Det er mulig at en ikke-korsfarende orden kan bli grunnlagt som en uttalt militærorden. Dette er tilfellet med Orden Militar de la Constancia («Den militære orden av lojalitet»), grunnlagt den 18. august 1946, av myndigheter i det spanske protektorat innad i Marokko. Utmerkelsen, som ble tildelt både spanske og marokkanske militæroffiserer, ble oppløst i 1956.
Det var i militærordener, hvor den perfekte blanding av religiøs og militær ånd ble realisert, at ridderskap nådde sitt høydepunkt. Det var i dette høydepunktet at det sekulære brorskapet ble skapt.
Den nederlandske Den militære Wilhelmsordenen og den østerrikske Den militære Maria Teresia-ordenen er ikke militærordener selv om de bruker dette navnet. De er utmerkelsesordener, ikke samfunn av riddere og krigsmunker som de opprinnelige militærordener.