google/wiki40b huggingface dataset:
Subimago

Subimagostadiet er et mellomstadium mellom nymfe og voksen (imago). Dette finnes hos døgnfluer, og er unikt hos denne dyregruppen. Ingen andre insekter med ufullstendig forvandling har noe lignende.
Døgnfluer har utviklingen frem til voksen i ferskvann. Nymfen gjennomgår flere hudskift eller nymfestadier. Mot slutten av det siste nymfestadiet søker døgnfluen mot vannoverflaten. Etter at den har «klekket» blir den stående på vannoverflaten en stund, for å klargjøre seg til sin første flygetur. Den venter på at vingene får utvide seg og tørke. Det har skjedd store forandringer. Nymfen som hadde bitende munndeler med kjever, har fått de redusert til omtrent ingenting, mens vingene nå er helt utviklet. 
Den er nå flyvedyktig og i subimagostadiet, en fullt utviklet døgnflue, med vinger, men fortsatt i puppehuden.
Etter en stund letter den og flyr mot land til busker og trær langs bredden. Hos noen arter skjer det aller siste hudskifte under denne første flyveturen, eller rett etter at den har landet på land.
Erik Riisnæs

Liv

Han var sønn av kirkesanger Arne Haugnesen og Drude Kathrine Marie Daae. Som barn fikk han undervisning av faren, bestemoren og på omgangsskolen. Før konfirmasjonen fikk han noe undervisning av sogneprest Jacob Hveding, og ble i 1835 ansatt som omgangsskolelærer i Lindås. Fra 1838 var han lærer ved den nye, faste skolen på Fedje. Året etter ble han opptatt som elev ved det nyopprettede seminariet på Stord, og gikk ut derfra som første elev i 1841.
Samtidig var faren død, og Riisnæs måtte overta driften av farsgården. Han ble også sin fars etterfølger som skolelærer og kirkesanger i Sandnes sogn i Lindås. I 1880 sluttet han som lærer og overtok stillingen som lensmann.
Riisnæs var ordfører i Lindås i en årrekke fra 1848. Han kom inn på Stortinget for Søndre Bergenhus amt i 1857 og ble gjenvalgt til og med perioden 1871–73. Siden var han vararepresentant (suppleant) helt til sin død. I hele stortingstiden var han medlem av veikomiteen, og fra 1868 også av valgkomiteen. I 1871 ble han medlem av den kongelige kommisjonen som skulle revidere lovgivningen om kommunal beskatning.
Han samlet i mange år lokalhistoriske opplysninger, blant annet i Riksarkivet når han var på Stortinget. I 1866 utga han anonymt en liste over stortingsrepresentantene fra 1814 til 1865.
Orienteringskart

Et orienteringskart er en type kart som brukes i orientering og er et hjelpemiddel til å navigere seg i terrenget. I orientering brukes spesiallagde kart; detaljeringsgrad og utseende er bestemt i det internasjonale orienteringsforbundets kartnorm. Målestokken er normalt 1:15 000 eller 1:10 000, men flere og flere kart kommer med målestokk 1:5000. Ved noen anledninger brukes også kart i målestokken 1:7500. Ekvidistansen er 5 meter. (2,5 meter for kart i spesielt flatt terreng). Hvis vanlige høydekurver ikke er tilstrekkelig for å vise spesielt terreng, kan det brukes én stiplet hjelpekurve mellom de vanlige. På kartet er lett synlige detaljer og ledelinjer markert, i tillegg indikeres løpbarheten i terrenget med gultoner for åpne områder og grønntoner for bevokste områder. For sprintkart gjelder egen kartnorm, her er målestokken ofte 1:4000.
Orienteringskartet konstrueres fra flyfoto, her blir høydekurver, vegetasjonsgrenser, stier og andre synlige detaljer tegnet inn. En synfarer tar med seg dette grunnlaget ut i skogen og besøker alle deler av terrenget. Grunnlagskartet blir justert og detaljer som ikke ble sett i flybildene tegnes inn. Synfarerens konseptkart vektoriseres i et spesialprogram, før det ferdige kartet trykkes med 5-fargetrykk på tykt papir. Utskrifter fra fargeskrivere benyttes ofte til trening, men er foreløpig ikke godkjent for konkurranser. På grunn av endringer i terreng og vegetasjon må orienteringskartene revideres ofte, kart eldre enn et par år brukes sjelden til større løp. I motsetning til andre topografiske kart er orienteringskartet konstruert med magnetisk nord opp. Sidekanter på kartet og nord-syd-linjer er også orientert etter lokalt magentisk nord, slik at man kan orientere etter kompass uten å ta hensyn til eventuell misvisning.
The Ethical Slut

The Ethical Slut: A Guide to Infinite Sexual Possibilities (ISBN 1-890159-01-8) er en engelskspråklig sakprosa skrevet av Dossie Easton og Catherine A. Liszt (et pseudonym for Janet Hardy). Boken blir ansett for å ha gitt øket forståelse for muligheten av å praktisere samtykkende ikke-monogami som en livsstil og gir praktisk veilledning om hvordan slike langvarige forhold virker og kan praktiseres.

Innhold

Forfatterne definerer begrepet slut – eller ludder – «som en person av hvilket som helst kjønn som har mot til å leve etter den radikale ideen om at sex er deilig og nytelse er godt for deg». Begrepet er tatt tilbake fra den vanlige bruken som beskrivelse av en promiskuøs person. I stedet blir det brukt til å beskrive en person som aksepterer sin glede av seksualiteten og nytelsen som ligger i intimitet med andre, og velger å sammenkoble og akseptere disse på en etisk og åpen måte, heller enn å drive med fusk. 
The Ethical Slut diskuterer hvordan man kan leve et aktivt liv med flere samtidige seksuelle forhold på en måte som er både ærlig og riktig. Andre emner som blir tatt opp til diskusjon, er hvordan takle de praktiske vanskelighetene og mulighetene for å finne og beholde partnere, opprettholde forhold med andre og strategier for personlig vekst. 
Boken inneholder kapitler som tar opp hvordan samtykkende ikke-monogami håndteres i forskjellige subkulturer slik som 
i de homofile og lesbiske miljøene, informasjon om hvordan håndtere «timeplaner», sjalusi, kommunikasjon, konflikter i forhold og etikette for gruppesex.

Film

I en artikkel i januarutgaven av tidsskriftet East Bay Express ble det opplyst at Moses Ma skulle produsere en film basert på The Ethical Slut.

Teater

John Sable's stykke Multiple O, en tilrettelegging av The Ethical Slut for scenen hadde premiere 2. mai 2008 på Broom Street Theater.

Nye utgaver

Medforfatter Dossie Easton fortalte i mai 2007 at hun og Liszt arbeidet på en ny utgave av boken, hvor det blant 
annet skulle være flere kommunikasjonsøvelser og informasjon om polyamori-fellesskap på internett. Den utkom i mars 2009 og heter The Ethical Slut: A Practical Guide to Polyamory, Open Relationships & Other Adventures
Marathi

Historie

Marathi er et indoeuropeisk språk og er derfor fjernt i slekt med norsk. Som mange andre indiske språk har marathi opphavet sitt i et prakrit, talespråk som ble brukt mellom 200-tallet f.Kr. og 1000-tallet. Prakrit hadde nært slektskap med standardisert sanskrit, men var mye yngre. Marathi stammer fra maharashtri, som var det offisielle språket i Satavahana-riket. Maharashtri ble det mest brukt prakritet i si tid og har en rik litteratur. Marathi utviklet seg fra maharashtri mellom 1000-tallet og 1200-tallet. Av alle indoariske språk har marathi blitt mest påvirket av de dravidiske språka.

Skrivemåte

I dag blir marathi, som hindi og nepali, skrevet med devanagarialfabetet. Men fram til 1840-tallet ble marathi skrevet med modialfabetet, et alfabet som hadde sitt opphav i mauryi-brahmialfabetet, som devanagari, men ble endret på 1450-tallet under påvirkning av sinhalaalfabetet for å gjøre det lettere å skrive. Modialfabetet er svært forskjellig fra devanagarialfabetet, og en må lære det for å kunne lese det selv om en kan devanagari.
Modi merker seg ut fra alle andre indiske alfabetet i at det ikke gjør forskjell mellom lang og kort 'i', og lang og kort 'u'. Forskjellen mellom den lange og korte versjonen av disse vokalene er veldig liten i moderne marathi, selv om forskjellen er svært viktig i skriftspråket.
Hans Egede Kirke

Kirkerom og inventar

I selve kirkerommet er det 33 benker hvor det kan sitte åtte til ni personer på hver. I kirkens sydlige del er det vinduer, mens den nordlige del består av foldedører inn til menighetssalen. Når man åpner opp inn til denne, kan det i alt sitte ca. 500 personer i kirken. 
Alterpartiet er hevet over gulvet i skipet; til venstre ses døpefonten og til høyre prekestolen. Altertavlen består av et kors fastgjort til veggen med lys bak. Knefallet og bedeskammelen er trukket med selskinn. Belysningen består av enkelte pærer i messingskjermer, noen i korte andre i lengre ledninger. Kirkens orgel er et 10-stemmers Frobeniusorgel fra 1971.

Hans Egede

Det finnes flere minner om Egede i kirken. Bak prekestolen er det innmurt to store sten som stammer fra Egedes hus på Håbets Ø. Alterkalken er en forstørret kopi av Egedes egen, og var en gave fra Den norske kirke. På den motsatte side av alteret, henger to malerier av Egede og konen Gjertrud Rasch som skal være malt i Bergen i 1708. Maleriene kommer fra Skt. Knuds menighet i Odense.
Sig, haver du en venn

«Sig, haver du en venn» er en norsk skillingsviseparodi med melodi av Bjarne Amdahl og tekst av Alf Prøysen. Den var med i musikalen Hu Dagmar, som ble satt opp på Sommerteateret i Frognerparken i 1964 med Nora Brockstedt i rollen som Dagmar.
Brockstedt spilte også inn sangen på plate. Den ble utgitt på singlen Karusell KM 36 i 1965.
En versjon med Alf Cranner ble utgitt på LP-platen Almuens opera (Nor-Disc 2413 002) i 1970.
Et NRK-opptak med Alf Prøysen ble utgitt på CD-platen Original Prøysen  – Så seile vi på Mjøsa – 28 viser (1966–69) (Kirkelig Kulturverksted FXCD1243) i 1993.
Alf Prøysens datter Elin Prøysen har spilt inn sangen på platen Pikeønsker fra en veranda i 1973.
Grunnkretser i Nannestad kommune

Grunnkretser i Nannestad kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Nannestad kommune, Akershus, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Vreim

Vreim er en gammel storgård, matrikkelgård og etterhvert en grend i Bø i Telemark. Vreim var fra middelalderen av en av Bøs største gårder, og tidvis den største. Med utgangspunkt i urgården Vreim har området i løpet av historien blitt oppdelt på en rekke gårder, som kollektivt omtales som Vreimsgårdene. Gården Vreim er antatt å skrive seg fra de første fem århundrene e.Kr. Vreimsgårdene ligger ved foten av Bryggjefjell og Eriksteinfjellet, inne i roa mellom fjellene og Bøelva. Navnet er sammensatt av ordene ró og heim, på gammelnorsk Róheimr.
Storsjøen (Rendalen)

Tømmerfløting

Det ble drevet tømmerfløting i vassdraget tidligere. Over innsjøer og rolige partier uten strøm kunne det brukes en såkalt spillflåte for å frakte tømmeret videre. Men Storsjøen er for dyp til at spillflåte kunne brukes, og tømmeret var derfor prisgitt vær og vind for å komme videre nedover vassdraget. Rakk ikke tømmeret videre før vinteren, ble det dratt på land for tørking og fløtt videre neste sommer. Men slikt tømmer oppnådde ikke like god pris. DS «Renen» som ble satt i drift i 1856, var primært en lokalrutebåt, men den ble av og til også brukt til å slepe tømmer. Etter at det kom jernbane gjennom Østerdalen i 1870-årene, forsvant mye av grunnlaget for rutebåten, og tømmeret ble igjen overlatt til vær og vind i flere tiår. I 1912 ble DS «Storsjø» satt i drift på Storsjøen. Båten var bygget i seksjoner ved Fredrikstad Mekaniske Verksted året før, fraktet til Åkrestrømmen og satt sammen der. Denne trafikken fortsatte til 1984, som var siste året med tømmerfløting i denne delen av Glommavassdraget.

Storsjødreggen

Det blir holdt en årlig dreggekonkurranse på Storsjøen, kalt storsjødreggen. På høsten, da siken svømmer opp elva i Åkrestrømmen for å gyte, er det populært å håve sik, en fiskemetode som er tradisjon hver høst i Rendalen.
Østenfor sol og vestenfor måne

Østenfor sol og vestenfor måne er et undereventyr (eventyr med magiske eller overnaturlige innslag) som ble gjenfortalt av Peter Christen Asbjørnsen i Norske Folkeeventyr Anden Deel fra 1844, der det var sammenstilt av varianter nedtegnet av Jørgen Moe og Asbjørnsen selv etter reiser på Ringerike og i Telemark.

Type og varianter

Østenfor sol og vestenfor måne tilhører samme type som Kvitebjørn kong Valemon, som er en variant av eventyret. Det er et av de mest populære eventyrene i Norge, og finnes i omkring 70 opptegnelser. Østenfor sol og vestenfor måne er kanskje det best kjente av alle eventyr i det eurasiske eventyrområdet, der det er kjent allerede fra 100-tallet. Internasjonalt blir det oftest kalt Amor og Psyke. Den svenske varianten kalles Prins Hatt under jorden.
Galleriet under viser illustrasjoner til Østenfor Sol og vestenfor Maane i Norske folke- og huldre-eventyr utgitt 1879. Originalene er tegnet av Otto Sinding (1842–1909) og gravert av Hans Hansen (1855–1930).

Annet

En dramatisert versjon for barn skrevet av Sigrid Undset i 1927 ble utgitt posthumt i 1960.
Eventyrnavnet forekommer ellers i flere boktitler og annet, deriblant i Jonas Lies Østenfor Sol, vestenfor Maane og bagom Babylons Taarn! fra 1905. Østenfor sol og vestenfor måne var også tittelen på ei bok med fortellinger skrevet av Nordahl Rolfsen og utgitt i 1922. Det var i tillegg blant annet navnet på en serie underholdningsromaner skrevet av M. M. Kaye og utgitt av Fredhøis forlag på 1980-tallet. Synnøve Eriksen har også skrevet en romanserie som hun har kalt Østenfor sol. Samme navn hadde ei norsk visejazzgruppe.
Den Internasjonale Transportarbeiderføderasjonen

Den Internasjonale Transportarbeiderføderasjonen (ITF) er en verdensomspennende sammenslutning av fagforbund for transportarbeidere, og ble grunnlagt i 1896. Sammenslutningen hadde i 2005 over 600 medlemsforbund med til sammen over fem millioner medlemmer fordelt på over 140 land.
ITF står tilsluttet ITUC. Enhvert uavhengig fagforbund med medlemmer som arbeider ved virksomheter i transportnæringer er kvalifisert til medlemskap i ITF.
ITF representerer transportarbeidernes interesser i FN-organer som ILO, IMO og ICAO. Organisasjonen har også som oppgave å informere og rådgi fagforbund om utviklingen i transportnæringen i andre land og deler av verden, og organiserer internasjonale solidaritetsaksjoner når medlemsforbund i et land er i konflikt med arbeidsgivere eller sine myndigheter.
Hovedkvarteret er i London og organisasjonen har kontorer i Nairobi, Ouagadougou, Tokyo, New Delhi, Amman, Rio de Janeiro, Moskva, Brussel og Georgetown (Guyana).
Vestsemittiske språk

Vestsemittiske språk er en betydelig undergruppering av semittiske språk, en stor språkfamilie med opprinnelse i Midtøsten. Den semittiske språkfamilien er medlem av den større afroasiatiske familie. Det er antatt at forfedrene til ursemittiske talere har kommet til Midtøsten fra nordlige Afrika, antagelig grunnet uttørringen av Sahara i sen neolittisk tid.
Ved slutten av 2000-tallet f.Kr. hadde østsemittiske språk, som akkadisk og eblaittisk, blitt dominerende i Mesopotamia og nordøstlige Syria, mens vestsemittiske språk, som amorittisk, kanaanittisk, og ugarittisk, ble antagelig snakker fra Syra til Den arabiske halvøya, skjønt gammel sørarabisk er betraktet til bestå hovedsakelig av folk som snakket sørsemittisk til tross for mangelen av datagrunnlag. Akkadiske språk, som ble snakket i det akkadiske rike, Assyria og Babylonia, ble det dominerende litterære språket i området som kalles for den fruktbare halvmåne (Levanten), og benyttet seg av kileskrift, et språksystem som var arvet fra sumerne.
Urkanaanittisk språk, bevitnet med et tidlig urkanaanittisk alfabet funnet i Sinai, og de første tekstene fra tiden rundt 1500 f.Kr., er det første ubestridte bevisene på et vestsemittisk språk. Et resultat av det assyriske rikes store erobringer ble arameisk det store fellesspråket, dets lingua franca, i det meste av Midtøsten og deler av Anatolia, og presset gradvis akkadisk, hebraisk, fønikisk-kanaanittisk og flere andre språk mot utryddelse, skjønt både hebraisk og akkadisk har forblitt i bruk som religiøse liturgiske språk.
En bredt akseptert analyse, støttet av semittologer som Robert Hetzron og John Huehnergard, har delt semittiske språk i to hovedgrupperinger: østsemittisk og vestsemittisk. Av sistnevnte finnes det også flere klart definerte undergrupper: etiopisk, sørarabisk, arabisk og nordvestsemittisk (det omfatter hebraisk, arameisk, og ugarittisk). Av de første to, etiopisk og sørarabisk, viser særlig felles trekk og er derfor ofte gruppert sammen som sørsemittisk. Den korrekte klassifiseringen av arabisk i henhold til andre semittiske språk, er omdiskutert. Imidlertid har Hetzron og Huehnergard knyttet det mer tettere til nordvestlige semittiske språk og således danne det som de kaller sentralsemittiske språk. En del semittologer fortsetter å argumentere for den eldre klassifiseringen basert på særskilte språktrekk som brutte flertall (en uregelmessig flertallsform av et substantiv eller adjektiv funnet i en del semittiske språk). En del lingvister argumenterer for at eteokypriotiske språk var et vestsemittisk språk som ble snakket på oldtidens Kypros.
ISO 3166-2:QA

ISO 3166-2:QA er Qatars del av ISO 3166-2, som er del av ISO 3166-standarden utgitt av International Orginazation for Standardization (ISO), som definerer koder for navna til hovedinndelingene (f.eks. delstater eller fylker) av alle land med kode i ISO 3166-1.
For Qatar er det definert koder for sju kommuner.
Hver kode består av to deler, atskilt av en bindestrek. Første del er QA, ISO 3166-1 alfa-2-koden for Qatar. Andre del er to bokstaver.
Queen Of My Heart

Queen Of My Heart er en svenskfødt hoppe, født 2002 e. Barbeque (US) og Heart Sund (SE) e. Sugarcane Hanover (US)
Rekord: 15,1K – 13,4aK. Queen Of My Heart har etter debuten i 2007 vært Norges ubestridte ener blant montéhestene. Hun har bla. vunnet montéløpet under Biri All-round travet i 2009, Åby Stora Montépris 2009. 
Queen Of My Hearts faste rytter er Liv Pedersen.
United Airlines Flight 175

Flyet

Flyet som fløy Flight 175 den 11. september 2001 var en Boeing 767-200-maskin fra 1983 operert av United Airlines med registreringsnummer N612UA. Flyet hadde kapasitet til 168 passasjerer (10 på første klasse, 32 businessklasse og 126 økonomiklasse). På dagen for angrepene var det bare 56 passasjerer ombord, og en besetning på ni. Flyets kaptein var Victor Sarachini, og co-pilot av Michael Horrocks.
Striophytoecia

Levevis

Larvene lever vanligvis i stammene på storvokste urter.

Utbredelse

Arten er utbredt i Kamerun.
Afrochroa

Utseende

En ganske stor (ca. 40 millimeter), metallisk grønn praktbille. Pannen og pronotums sider er metallisk purpurfargede. På siden av hver dekkvinge er det en bred, rødbrun lengdestripe.

Levevis

Som hos de fleste andre praktbiller utvikler larvene seg i død ved, på trær i slekten Grewia (lindefamilien). De voksne billene finnes gjerne på løvverket til disse trærne.

Utbredelse

Arten er vidt utbredt i Afrika, i alle fall i Senegal og Namibia.
Bidadi gasskraftverk

Bidadi gasskraftverk er et planlagt varmekraftverk med kombinert gassdrift og oljedrift under prosjektering i delstaten Karnataka i det sørvestre India. Det skal få en installert produksjonskapasitet på 1.400 MW, fordelt på fire like store enheter. Brenselstypen blir naturgass, og det er satt igang sourcing-arbeid for å finne selgere av naturgass til anlegget. Dersom det realiseres blir dette delstatens kraftigste strømprodusent.
Yulhyeon-tunnelen

Yulhyeon-tunnelen er en jernbanetunnel i Sør-Korea, på høyhastighetsbanen sørover fra Suseo i Seoul til Pyeongtaek. Tunnelen som er 50,3 kilometer lang ble åpnet i desember 2016. Dette var da verdens tredje lengste jernbanetunnel, og den er fremdeles den lengste med dobbeltspor i ett tunnelløp.
Tunnelen utgjør 82 % av strekningen fra Suseo stasjon til sammenkoblingen med Gyeongbu høyhastighetsbane ved Pyeongtaek. Strekningen er designet for hastigheter opp til 300 km/t.
Verdensmesterskapet i bordtennis

VM i bordtennis har vært holdt siden 1926. Siden 2000 er det holdt et VM for lag, og et VM for individuelt.
Den norske sjømannskirken (London)

Historie

Etter Napoleonskrigene fulgte den norske menigheten formelt over til Londons svenske kirke, selv om noen i den norske koloni foretrakk å forbli knyttet til den nå rent danske kirken, eller sluttet seg til Church of England. Men Den Norske Sjømannsmisjon ønsket å bøte på dette, og grunnla en norsk menighet i London i 1868. Den første sjømannskirken ble bygget 1871–1872, og het Ebenezerkirken. 
Havn og by utviklet seg videre og det ble etter hvert, nødvendig å tenke nytt sted for kirken. Nytt sted ble funnet, og grunnsteinen ble nedlagt av kronprins Olav i 1926. Kronprinsen var også til stede ved innvielsen av den nye sjømannskirken i 1927. Kirken ble utvidet i 1995-1996.
Kirchnerius

Utseende

Middelssrote, avlange, blankt svarte hjortebiller. Hannens kjever er store og kraftige, krumme, med en kort, kraftig tann på innersiden.

Utbredelse

Artene lever i det sørøstlige Asia (Kina).
Gjellelokk

Et gjellelokk eller operculum er et hudbein som dekker gjellene hos beinfisk. En tilsvarende struktur finnes hos havmus. Lokkets funksjon er å beskytte gjellene, og de utgjør en del av skalletaket hos beinfisker.
Gjellelokket mangler hos kjeveløs fisk og hos de fleste bruskfisker. Disse har i stedet separate åpninger for hver gjellebue ut mot vannmassene. Gjellelokkene hos beinfisk har utviklet seg uavhengig av gjellelokket hos havmus, som er en type bruskfisk. Hos andre bruskfisk (haier og rokker) har hver enkelt gjellebue en serie finnestråle-aktige utvekster i bakkant som til sammen danner et beskyttende lokk over hver enkelt gjelle. Hos havmusene er gjellebuene sterkt redusert, og strålene fra hyoidia (tungebeinet) dekker hele gjelleaparatet.
Hos beinfisk består derimot gjellelokket av fire hudknokler som former et stivt lokk. Dette står i forbindelse med muskler, og gjør det mulig for beinfisk å pumpe vann over gjellene uten å svømme, slik bruskfisker må. De avanserte kjøttfinnefiskene som gav opphav til firbeinte virveldyr mistet gjellelokket, hvilket bidro til å gjøre halsen mer fleksibel.
John Keble

Liv og virke

Keble studerte i Oxford og fikk senere stilling som Fellow ved Oriel College, University of Oxford. I 1816 ble han ordinert til prest og i perioden 1831–1841 var han Oxford Professor of Poetry. Grunnlaget for professoratet var i hovedsak basert på diktsamlingen The Christian Year (1827, «Det kristne året») som gjorde Keble viden kjent. Boken, som inneholder et dikt for hver søn- og helligdag i kirkeåret, var en av de store klassikerne på 1800-tallet og kom i mer enn hundre opplag. I 1836 ble Keble sokneprest i Hursley i Winchester, der han var livet ut.
Prekenen National Apostasy som han holdt i 1833 blir regnet som starten på Oxfordbevegelsen, der han var en av de ledende skikkelser. Fra dette miljøet kjente han John Henry Newman og Edward Bouverie Pusey. Også de to var ledende skikkelser i Ocfordbevegelsen, som forsøkte å gjenvekke og videreføre den katolske kirke i den anglikanske kirke.  I motsetning til Newman forble Keble hele livet et tro medlem av Church of England, Dette var ikke bare av bekvemmelighet, men av overbevisning. Han representerer dermed den fløy av Ocfordbevegelsen som bevisst forstod seg selv som del av Church of England.
John Keble døde under et rekonvalesensopphold i Bournemouth. Han hadde lenge vært syk og trodde at havsluft hadde terapeutisk virkning på ham. Han er gravlagt i All Saints churchyard i Hursley.
Eksempel på hans dikt er New Every Morning Is Thy Love og Sun of My Soul.
Keble College i Oxford er oppkalt etter ham.