Émile Combes

Bakgrunn, formative år, tidlig karriere

Combes studerte først teologi. Han studerte for å bli katolsk prest, men oppgav tanken på det før han nådde frem til ordinasjon. Han hadde fått både på petit séminaire, så på en karmelittledet «école des hautes études ecclésiastiques» (for formasjon av fremtredende prester som forberedte dem for videre studier ved Sorbonne) og til slutt ved presteseminaret (grand séminaire) i Albi, der han gikk i soutane og mottok tonsur).
Den antiklerikalisme som han tidlig utviklet førte ham etterhvert inn i de franske antikatolske frimureri. Senere i livet var han også spiritualist.
Han var lærer 1855-1862. Så slo han om og begynte å studere medisin. I 1868 ble han medicine doktor, og var deretter praktiserende lege i en liten by i Charente-Inférieure.

Politisk virke

Han begynte først senere å bekjeftige seg med politikken. I 1881 stod han som politisk kandidat for Saintes, men ble slått i valget. Men han var 1885-1915 medlem av senatet og knyttet seg der til det demokratiske venstreparti. Han var deputertkammerets visepresident 1893-94 of var 1895-96 undervisnings- og kulturminister i Léon Bourgeois' ministerium. Han ble allerede under sin tid som undervisningsminister engasjert i en konflikt med paven angående biskopsutnevelsene.
Combes støttet regjeringen Pierre Waldeck-Rousseaus politikk, og da denne gikk av, ble Combes på hans forslag anmodet om å danne ny regjering.
Combes tok oppdraget och kom derigjennom til å danne Frankrikes første radikale regjering, støttet av en «republikansk blokk» som omfattet samtlige venstrepartier. Sev overtok Combes samtidig undervisnings- og kulturministerposten.
I et sirkulær til prefektene meddelte han sentensen om republikanernes rett til faveurs publiques. I sin regjeringserklæring sa han seg rede til å: «bekjempe den klerikale fare og å strikt etter dens ordlyd og ånd tillempe loven om foreninger» (den under Waldeck-Rousseaus regjeringstid i 1901 innførte loi des associations som begrenset de katolska ordenssamfunns virksomhet). Combes tillempet loven betydelig mer fanatisk enn hva Waldeck-Rousseau hadde tilsiktet, og alle ordensselskap som ikke i pakt med lovens bestemmelser hadde søkt om tillatelse til å bedrive virksomhet, ble umiddelbart oppløste. De ordensselskap som sendte inn søknader ble med et ytterst ringe unntak forkastet, og herigjennom ble 3.000 kirkelige skoler stengt. Dessuten ble 25 undervisende ordensselsskap, 25 kvinnelige ordensselskap og 1.900 ordensmedlemmer forvist fra Frankrike.
I samband med president Émile Loubets besøk ved det italienske hoff utferdiget paven en protest mot den franske handlemåte, noe som regjeringen brukte som anledning til å i 1904 hjemkalle sin ambassadør til Vatikanet. Først etter første verdenskrig ble de diplomatiske forbindelser gjenopptatt.
Combes regjering hadde imidlertid begynte å vakle, ettersom visse liberalere motsatte seg den harde politikken mot kirken. Og etter at sosialistene Jules Guesde og Jean Jaurès hadde nektet å fortsette å støtte en borgerlig regjering ble Combes nødsaget å gå av i januar 1905. Combes var på den tid opptatt med å forberede et lovforslag om skille mellom stat og kirke.
Combes fortsatte å utøve en stor innflytelse innen det radikale parti, men etter 1905 tok han lite del i det politiske liv.
I 1915 trådte han til minister uten portefølje i Aristide Briands krigsministerium.