Acceptance and commitment therapy

Acceptance and commitment therapy (ACT, vanligvis uttalt som ordet "akt") (Akseptants og forpliktelses terapi) er en mer fremtredende del av og en gren av klinisk atferdsanalyse. [1] Det er en empirisk-basert psykologisk intervensjon som bruker aksept og mindfulness-strategier blandet på forskjellige måter [2] med forpliktelser og atferd-endringsstrategier, for å øke psykologisk fleksibilitet. Tilnærmingen ble opprinnelig kalt omfattende distansering. [3] Steven C. Hayes utviklet aksept og engasjementsterapi i 1982 for å skape en blandet tilnærming som integrerer både kognitiv og atferdsterapi. [4] Det finnes en rekke protokoller for ACT, avhengig av måladferd eller -innstilling. For eksempel i en atferds helsetjeneste er en kort versjon av ACT kalt fokusert aksept- og engasjementsterapi (FACT). [5]
Målet med ACT er ikke å eliminere vanskelige følelser; heller, det er å være tilstede med det livet bringer oss og å «bevege seg mot verdsatt oppførsel». [6] Godkjennelse og engasjementsterapi inviterer folk til å åpne for ubehagelige følelser, og lærer ikke å overreagere dem, og ikke unngå situasjoner der de påberopes. Den terapeutiske effekten er en positiv spiral hvor følelsen bedre fører til en bedre forståelse av sannheten. [7] I ACT måles "sannhet" gjennom begrepet "arbeidbarhet", eller hva som fungerer for å ta et annet skritt mot det som betyr noe (for eksempel verdier, betydning).
Acceptance and commitment therapy, ACT (uttales akt), er en av de mer fremtredende del av Kognitiv adferdsterapi og betegnes som tredje graden av terapimetoder. Den skiller seg fra klassisk Kognitiv adferdsterapi først og fremst i sin kognitive del men også i sin målsetning. For ACT er det viktig og øke den psykologiske fleksibiliteten og løfte livskvaliteten snarere en og fokusere på å få bort smertefulle opplevelser. Terapien bygger på relational frame theory (RFT) som er en Behaviorisme teori om menneskelig språk og kognisjon.

Vitenskapelige referanser

Det Vitenskapelige artiklene for ACT finnes her 2015 i fyra metaanalyser. En av disse fra år 2008 drog slutningen at forskningskvaliteten på ACT-studier var for dårlig for og betraktes som en behandling med empirisk dekning. En metaanalyse fra 2009 fant att ACT var effektivere en placebo og tradisjonell behandling for de fleste problem, med unntak av angst og depresjon. Det var dog ikke effektivere en tradisjonell Kognitiv adferdsterapi. I år 2012 konkluderte neste store metaanalyse som ble publisert at ACT var effektivere I behandling en Kognitiv adferdsterapi, med unntak av angst og depresjon. Den ferskeste metaanalysen gjordes år 2015 og kom fram til att ACT var effektivere en placebo og tradisjonell behandling, men og like effektiv som Kognitiv adferdsterapi for depresjon og angst lidelser, avhengig av andre kroppslige helseproblemer. Forfatterne foreslo å sidestille med Kognitiv adferdsterapi i analysen fra 2012, og at det her kan ha hatt lavere kvalitet, da den tok med ikke randomiserende studier med få deltagere.

Kritikk

Premissen i ACT er at smertefulle opplevelser ikke går bort av seg selv, eller forsvinner om en forsøker å kvitte seg med dem. Da bare øker den psykiske uhelsen. Dette kan ses som befogat vad gäller vardagliga obehag och negativa upplevelser, då dessa är en nödvändig del av ett fullvärdigt liv, men inte som befogat vad gäller somatisk smärta och psykisk ohälsa. En metaanalys visar på att hypnos kan ha en medel till stor effekt på somatisk smärta, som innebærer at somatiske emerter kan kureres. Når det gjelder Psykisk uhelse kan oppmerksomhets trening redusere vanskelige tanker eter trauma, cancerrelaterad ångest kan minskas, libido kan ökas och ångest samt depression kan göras av med. Dock kan försök att göra sig av med lidande ibland leda till det kognitiva uppmärksamhetssyndromet som da leder til øket lidelse. Så lenge psykiske lidelser kan avhjelpes på et ikke-kontraproduktivt vis kan psykiske lidelser minskes og dermed faller en av premissene som ACT bygger på.