François Pétis de La Croix

Bakgrunn

Som sønn av en oversetter av arabisk for det franske hoff, arvet Pétis de la Croix dette embedet ved farens død i 1695, og overlot det senere til sin egen sønn Alexandre-Louis-Marie, som også utmerket seg i orientalske studier. 17 år gammel ble Pétis de la Croix i 1670 sendt av statsmannen Jean-Baptiste Colbert til Orienten. Dette var en del av Colberts plan om å bygge opp et tilfang av eksperter på fremmede språk - les Jeunes de Langues.

Karriere

Som del av dette prosjektet tilbragte han ti år i Syria (i Aleppo), Persia (i Isfahan fra 1674 til juni 1676) og Det osmanske rike. Han behersket med tiden arabisk, persisk og tyrkisk og samlet inn et rikholdig material til sine fremtidige skrifter. Fra et notat fra Persia vet man at han der fattet dyp interesse for dervisjene. Denne interessen har imidlertid ikke satt tydelige spor i ettertid - muligens var det av frykt for å bli mistenkeliggjort i Frankrike. Til tross for den oppblomstrende interessen for alle orientalske ting i Frankrike på 1600-tallet, og til tross for at Antoine Galland, Barthélemy d'Herbelot de Molainville og François Pétis de la Croix i en periode deltok på onsdagsettermiddags-diskusjonene - les Mercuriales - hos Gilles Ménage, er det merkelig lite av eksplisitte og detaljerte henvisninger til molaviene eller til sufismen i sin alminnelighet blitt kjent, selv om det ville være å forvente at  Pétis de la Croix, og François Bernier for den saks skyld, ville ha hatt mye kunnskap om dette.
François Pétis de La Croix var så en kort tid sekretær for den franske ambassadør i Marokko, og var arabisk-tolk for de franske militære styrker som ble sendt til Algerie. Han bidro til fredsavtalen, som ble avfattet av ham på tyrkisk, og som ble ratifisert i 1684. Han gjennomførte forhandlingene med Tunis og Tripoli i 1685 og i Marokko i 1687. Iver, takt og språklig innsikt som han oppviste i disse og i andre ærender i de orientalske hoff ble til slutt belønnet med den arabiske lærestol ved Collège Royal de France. Denne lærestolen beholdt han til sin død.
Pétis de La Croix utgav Contes turcs (Paris, 1707), og så Les mille et un jours («Tusen og en dag», 5 bind, 1710-12) en bearbeidelse av en i Orienten godt likt eventyrsamling, «Al-Faradsj ba’d al-Sjidda» («Glede etter sorgen»). Han skal ha oversatt den fra en persisk kompilasjon ved navn Hazar u yek ruz (هزار و یک روز, = Tusen og en dag) som han hadde anskaffet seg fra dervisjen 'Mocles' eller 'Moklas' i Isfahan i 1675. Det er uklart hvor mye av dette som er sant, og hvor meget av eventyrsamlingen som egentlig var en frukt av Pétis de la Croix' egen kreative diktning og utbrodering. Men hvorom dette enn skulle være, inspirerte eventyrsamlingen andre verker, som Carlo Gozzis Il re cervo og Turandot - som i sin tid inspirerte Giacomo Puccinis opera.
Dessuten utgav Pétis de La Croix en armensk ordbok og en beretning om Etiopia.
Men det viktigste monument over hans litterære storhet var den franske versjonen av Sharaf ad-Din Ali Yazdis Zafar Namam eller Histoire de Timur Bec (fra 828 A.H.; AD 1425), en Timur Lenk-biografi, som ble utgitt posthumt (fire bind, Paris, 1722). Dette verket, et sjeldent eksempel på kritisk persisk historie, ble utarbeidet av sultan Mirza Ibrahim, som var sønn av Shah Rukh og barnebarn av Timur den store.