google/wiki40b huggingface dataset:
Thomas Heftye (1822–1886)

Liv og virke

Tho. Joh. Heftye var eier av bankierhuset Thos. Joh. Heftye & Søn, som bestefaren hadde startet, og var i flere år formann i Christiania Handelsstands Forenings femtimannsutvalg.  Han eide også flere eiendommer i og rundt Kristiania. Fra 1837 var han eier av Lille Ekeberg gård, som ble brukt som landsted. Han kjøpte i 1850-årene store deler av gården Frogner, og med Schirmer og von Hanno som arkitekter oppførte han ved Frognerkilen villa Frognæs, Drammensveien 79 (1858–59), nå den britiske ambassade.
I dag er han mest kjent som pådriver for friluftslivet i Norge, blant annet for å ha oppfordret til skigåing på sine eiendommer i området rundt hovedstaden, deriblant landstedet Sarabråten (1856) og Frognerseter (1868). Veien Bøler-Ulsrudvann-Korketrekkeren ble da samtidig bygd av ham. Han kjøpte i 1864 Frognerseteren og Frognerseterskogen, da kjent som Trevollskogen, av arvingene til Benjamin Wegner. Frognerseteren var opprinnelig seter for Frogner Hovedgård, men ble skilt fra hovedgården av Wegner i 1848. Han oppførte der det såkalte Heftye-huset, som i dag fremstår som selve seteren. Han oppførte det første av i alt fire Tryvannstårn i 1867, det andre i 1883. Kornhaug i Follebu (Gausdal) ble også bygd av ham, for datteren Ingeborg Marie og svigersønn Frits Hansen (lærer i Vonheim). Arkitekt var Holm Hansen Munthe, som senere tegnet restauranten på Frognerseteren etter at Kristiania kommune overtok eiendommen. I Oslo finner vi i dag Thomas Heftyes gate gjennom Bydel Frogner, som for en stor del var Heftyes eiendom. Gaten er adkomstvei til hans egen villa Frognæs.
Thomas Heftye fikk pant i Eidsbugarden i Jotunheimen, hytta som ble brukt av dikteren Aasmund Olavsson Vinje og kretsen rundt han. Senere overtok han 3/4 av hytta og kjøpte store fjellområder rundt. Heftye tok initiativet til, og var på stiftelsen av Den Norske Turistforening i 1868, og var foreningens første formann. Han satt som formann til sin død.

Familie

Han var gift med Marie Jacobine Meyer (1826–1895), datter av trelasthandler Jacob Peter Meyer og Ingeborg Marie Barth Muus. De var foreldre til Helga Thomasdatter Heftye (1848–1849), Johannes Th. Heftye (1849–1907), Ingeborg Marie Heftye (1852–1894), Anne Christine Thomasdatter Heftye (1858–1917), Thomas Th. Heftye (1860–1921) og Jacob Meyer Th. Heftye (1863–ukjent) .  
Heftye er gravlagt på Vår Frelsers gravlund.

Utmerkelser

Heftye ble tildelt en rekke ordener og utmerkelser for sitt virke. Han ble i 1864 utnevnt til ridder av St. Olavs Orden. Heftye var også ridder av Dannebrogordenen, ridder av den franske Æreslegionen, kommandør av 1. klasse av den svenske Vasaordenen, ridder av den svenske Nordstjerneordenen og kommandør av den østerrikske Frans Josef-ordenen.
Jente over bord

Handling

Den rike og bortskjemte overklassefruen Joanna Strayton (Goldie Hawn) faller over bord fra en yacht og mister hukommelsen. Hun reddes av en alenefar (Kurt Russell) med fire sønner, og han overbeviser henne om at hun er hans kone. Omtåket som hun er, tror hun på ham, men det er ikke helt enkelt å skli inn i rollen som firebarnsmor. Etter hvert begynner hun å ane at det ikke er helt som det skal være. En romanse oppstår mellom dem og etter at hukommelsen begynner å komme tilbake blir hun i tvil om hun ønsker å returnere til sitt gamle luksuriøse liv.

Om filmen

Filmen ble nominert til to Young Artist Award, i kategoriene «beste familiekomedie» og «beste barneskuespiller» (Jamie Wild).

I Norge

Dagbladets anmelder gav den terningkast tre. VGs anmelder gav den terningkast to.
Trone

I Norge

Den norske monarkens tronstol ble lagd i 1847, den var ment brukt i tronsalen på Slottet i Oslo men dette skjedde aldri. Tronstolen ble overført til Stortinget mot slutten av 1800-tallet og den brukes her ved faste seremonier som Stortingets årlige åpning i september. Også dronningens stol står i dag i Stortinget og brukes sammen på samme måte som monarkens tronstol. I statsrådssalen på Slottet, hvor regjeringen møtes til statsråd med monarken hver fredag står det også en tronstol som kongen bruker. Det finnes også en lignende, men en mindre stol som brukes av tronfølgeren når kronprinsen er til stede.
Marcus Aurelius' rytterstatue

Marcus Aurelius' rytterstatue er en rytterstatue av bronse i Roma. Den forestiller keiser Marcus Aurelius til hest. Den ble utført omkring år 176 etter Kristus.
Hvor den opprinnelig ble oppsatt i byen, er ikke helt sikkert. Men i århundret har den stått midt på Piazza del Campidoglio på Kapitol i Roma. Originalen er nå anbragt i de kapitolinske museer, mens en kopi har siden 1981 stått på piazzaen utenfor.
Marcus Aurelius' rytterstatue er den eneste fullstendig bevarte førkristne antikke rytterstatue med en romersk keiser. At den ble bevart skyldes at den lenge ble trodd å forestille Konstantin den store. Dette var en keiser av stor religiøs betydning, og uansett hvor stort enn behovet for bronse var, våget ingen seg på å smelte ned akkurat denne statuen. Opprinnelig var statuen dekket av gull; det er imidlertid borte.
St statuen er viktig for romerne, og italienerne, gjenspeiles blant annet i at den er motiv på en valør av landets euro-mynter.
Musica poetica

Musica poetica er et begrep fra 1500- og 1600-tallets musikkteori som betød komposisjon.
Under henvisning til Aristoteles skilte man mellom musica theoretica, musica practica og musica poetica. Med poetica mente man poiesis i betydningen «skape/lage», og altså ikke poesi i moderne betydning. Begrepet dukket første gang opp i Nikolaus Listenius' Rudimenta Musicae Planae (Wittenberg, 1533), deretter som verktitler hos Heinrich Faber (1548), Joachim Burmeister (1606), Johann Andreas Herbst (1643) med flere.
Musica Poetica ble delt inn i sortisatio og compositio. Med sortisatio forsto man sponan «allsang» og gav ulike eksempler som villanellas, cantica rustica og «bawrenlieder», mens for compositio ble bare Contrapunkt nevnt.
Unione Democratica per i Consumatori

Unione Democratica per i Consumatori (Demokratisk union for konsumentene, UDpC) er et sentrumsorientert politisk parti, grunnlagt den 11. september 2007. Partiet er et resultat av at utbytere fra Democrazia è Libertà - La Margherita slo seg sammen med Consumatori Uniti. Den førstnevnte gruppen brøt med sitt gamle parti da de var mot at dette skulle gå inn i det nye Partito Democratico.
Brannfjellveien (Oslo)

Annet

I Namsos finnes det en vei med tilsvarende navn Brannfjellvegen.
Gilles de Rais

Krigshelt

Den unge adelsmannen kjempet med Frankrikes nasjonalhelgen Jeanne d'Arc ved slaget ved Orléans under hundreårskrigen i kampen mot engelskmennene, og ble en av Jeannes nærmeste venner. Senere ble Jeanne d'Arc anklaget for kjetteri og henrettet.
Gilles de Rais ble belønnet for sine dåder på slagmarken ved å bli utnevnt til marskalk av Frankrike. Han var da 24 år gammel.
Den stilige unge helten var en populær figur i det franske kjendislivet. For å ytterligere forøke sin status produserte han et teaterstykke om erobringen av Orléans. Jeanne d'Arcs innsats ble nedtonet og de Rais spilte seg selv på teaterscenen i en handling som opphøyde ham till helgenrollen. Stykket ble en fiasko og de Rais trakk seg tilbake fra offentligheten.

Trolldomskunst og menneskeoffer

Greve de Rais begynte nå å flytte meget rundt. Han hadde 24 gods rundt om i Frankrike. Han hevdet livet ut at han var en troende kristen, men i sin tilbaketrukkede tilværelse var han begynte å intreressere seg for svartekunster. Han søkte hjelp fra Frankrikes mest beryktede djevledyrkere for å gjennomføre sine kompliserte riter. Gilles de Rais begynte også å frembære menneskeofre. Unge uskyldfulle jenter eller gutter ble ansett som de mest passende.
Under disse makabre mord oppdaget de Rais at selve drepingen gav ham en større opplevelse enn de dramatiske ritene. Det rennende blodet og ofrenes klageskrik gjorde ham uhyre opphisset.

Oppdagelse og henrettelse

Etterhvert begynte rykter å gå rundt enstøingen de Rais. Til slutt ble folkesnakket så høylydt at kirkens menn, som en gang hadde hegnet om de de Rais foretok undersøkelser. Jean, biskop av Nantes, ble utpekt til granskningsleder. Han var en hardfør mann, og lot ingen mistenkt slippe før de hadde fortalt hva de visste. Snart hadde biskopen fått ut av de Rais' tjenere den ene forskrekkelige historien etter den andre. 
Den 13. september 1440 ble Gilles de Rais arrestert og anklaget for barnemord og svartekunster.
De Rais tilstod alt under tortur, men mente ikke desto mindre at han var en god kristen, og at han var blitt tvunget til mordene av en ond kraft. 
Den 26. oktober 1440 ble Gilles de Rais henrettet ved halshugging og hans kropp deretter brent på bål.

Legender

Karakteren Barbe bleue (blåskjegg) fra de franske 1600-talls eventyrene Contes de ma mère l’oye, antas å være bygget på bretonske eventyr, som igjen bygger på historiene om Gilles de Rais.
Gumla (distrikt)

Demografi

Ved folketellingen i 2011 var det 1 025 656 innbyggere i distriktet, mot 832 447 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 6,43 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 16,40 % i 2011 mot 18,98 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 955 i 2011 mot 975 i 2001.
Cavriglia

Frazioni

Kommunen omfatter følgende frazioni:
Castelnuovo dei Sabbioni, Massa dei Sabbioni, Meleto Valdarno, Montegonzi, Neri, San Cipriano, Santa Barbara, Vacchereccia
Max Reinhardt

Bakgrunn

Max Reinhardt foreldre var den opprinnelig ungarske jødiske småhandleren Wilhelm  som opprinnelig hadde etternavnet Goldmann, og hans hustru Rosa (fødd Wengraf). I 1904 ble etternavnet på hele familien endret fra Goldmann til Reinhardt. Max Reinhardt var gift med skuespillerinnen Helen Thimig, og er far til regissøren Gottfried Reinhardt.

Teaterregissør

Max Reinhardt var en av sin tids ledende teaterregissører i Tyskland og Østerrike og influerte mange europeiske skuespillere og regissörør. I år 1903 forlot han scenen for å utelukkende vie seg til regi. Årene 1905-20 og 1924-33 var han i Berlin leder av Deutsches Theater, og 1919-24 for Grosses Schauspielhaus.
Fra 1920 ledet han festspillene i Salzburg, og i 1924 tok han i Wien ledelsen for Theater in der Josefstadt. Dessuten arbeidet han med mindre scener - hans i 1906 åpnede Kammerspiele i Berlin ble meget populære - og foretok tallrike gjestespill, og besøkte gjentatte ganger Sverige, dels med eget ensemble, dels som gjesteregissør.
Reinhardt eide og ledet en rekke teatre, som imidlertid ble konfiskert av Reichskulturkammer da nazistene var kommet til makten i Tyskland i 1933. Han flyttet da til Wien. I 1938 flyktet han til USA, der han fortsatte sin virksomhet innen teateret.
På Reinhardts scener ble det utviklet en ensemblekunst av ypperste slag, og hva gjelder utnyttelsen av de nye teatertekniske muligheter var han banebrytende. Han hadde sans for spillplassen som bilde ob var enestående som instruktør av massescener.
Foruten noen stumfilmer regisserte Reinhardt kun en film: En midsommernattsdrøm i 1935.
Rud (Lunder)

Rud eller Ruud (gnr. 151 bnr. 1) er en storgård beliggende i Soknedalen (Lunder kirkesogn) i Ringerike kommune, Buskerud. Selve gården utgjør i overkant av 24 300 daa og består for det meste av produktiv barskog, som gran og furu.
Rud (av norr. Ruð som betyr rydning) blir første gang nevnt i skriftlige kilder i 1528 (NRJ. IV 147), men er med stor sikkerhet mye eldre (selv om opprinnelsen er uavklart). I 1723 nevnes gården med to oppsittere.
Bygningsmassen ligger på en høyde langs fylkesvei 179 mellom Sokna og Solli, nord for Torevannets østbredd. Landbrukseiendommen strekker seg derfra og nordover mot grensen til Flå og nordvesterover lands Langevatnet, Breidvatnet, Sætertjern og Nordtjern ved Haverstingen.
På eiendommen er det blant annet registrert funn etter en steinalderbosetning (fredet) og en gravhaug fra jernalder (uavklart), samt at det er påvist minst elleve kullgroper (hvorav ni er fredet og to er uavklarte) fra perioden jernalder-middelalder.
Aamot-statuetten

Aamot-statuetten er en norsk pris, delt ut av organisasjonen Film & Kino (tidligere Kommunale kinematografers landsforbund) for fremragende innsats i eller for norsk filmproduksjon.  Prisen er en elg støpt i bronse av billedhogger Arne N. Vigeland. 
Prisen har navn etter Kristoffer Aamot (1889–1955), som var formann i Kommunale kinematografers landsforbund fra 1929, styreformann i Norsk Film AS fra 1935 og formann i Norsk bygdekino fra 1948. Aamot ble tildelt den første prisen.
Aamot-statuetten deles ut årlig, under forutsetning av at det finnes kandidater. Dette har ikke alltid vært tilfellet, så flere år har vært uten en Aamot-vinner, noen år har flere, opptil fire, mottatt prisen, men siden 1997 er den blitt delt ut hvert år.
I Aamot-komiteen (2017) sitter Jan-Erik Holst (leder), Christin Berg, Elisabeth Halvorsen, Silje Hopland Eik, Åge Hoffart og Guttorm Petterson (sekretær).
Kambo

Kambo er et område i den nordlige delen av Moss i Østfold, mot grensen til Akershus. Stedsnavnet kommer fra gården Kambo, som ifølge Oluf Ryghs verk om norske gårdsnavn kommer av «Kambhorn». Han angir at «horn» trolig kan tolkes som et fremspringende hjørne, noe som viser til det høye neset på nordsiden av Kambobukten.
Stedet er først nevnt i en kilde fra 1273.
Området inkluderer boligområdene Nøkkeland, Sjøhagen og Kulpåsen, men ikke Åvangen, Trolldalen og Skredderåsen. Det er industribedrifter, butikker og tjenesteytere i området. Kambo Marina har omkring 300 båtplasser, vinteropplag og boblehavn.
Østfoldbanen har stoppested på Kambo stasjon. Det ble åpnet i 1996, som erstatning for Kambo stasjon som ble nedlagt samme år etter å ha vært åpen siden 1879. Det gamle jernbanesporet ble gjort om til gangvei til Moss etter at nytt dobbeltspor ble åpnet.
Kambo har to skoler: Nøkkeland skole og Steinerskolen. Nøkkeland skole ble åpnet i 2011. Skolen har to bygg: et gammelt bygg for 1. til 5. trinn og et nytt bygg for 6. til 10. trinn. Det gamle bygget ligger i de tidligere lokalene til Kambo skole. Skolen erstattet Grindvold som ungdomsskole for Kambo- og Åvangen-områdene. I det nye bygget finnes idrettshall med håndballbane i internasjonal størrelse. Bygging av en svømmehall er utsatt, grunnet en høyspentledning som må i bakken. Ved siden av utdanning er det også to barnehager på Kambo. Den ene ligger på Åvangen og heter Skredderåsen barnehage, mens den andre ligger på Nøkkeland og heter Luenbakken barnehage. På Kambo er det også et senter, der det blant annet er matbutikk, cafe, apotek og et legesenter.
Den lokale idrettsklubben heter Kambo IL og driver primært med fotball.
Kambo kalles av og til for 411 på folkemunne. Dette er en referanse til bussruta som tidligere betjente stedet.

Den Norske Automobilfabrikk

Den Norske Automobilfabrikk ble etablert på Kambo i 1936, Norges eneste «bilfabrikk». Den produserte ikke egne biler, men monterte, først tyske Adler og etter krigen amerikanske Plymouth. Virksomheten opphørte rundt 1960.
Bellmansgatan (Stockholm)

Bellmansgatan er en gate i bydelen Södermalm i Stockholm. Gaten går fra Mariahissen i nord forbi Maria Magdalena kyrka og Sankt Paulsgatan til Fredmansgatan i sør, en strekning på ca 440 meter. Bellmansgatan krysses av Hornsgatan.
Gaten fikk sitt navn i 1871 etter dikteren Carl Michael Bellman som ble født i nummer 24 i daværende Björngårdsbrunnsgatan. Bellman ble født i det såkalte Stora Daurerska huset som lå på hjørnet Bellmansgatan / Hornsgatan. Huset ble revet i 1901 i forbindelse med utvidelsen og senkningen av Hornsgatan. Ombygningen av Hornsgatan førte også til at Bellmansgatan i dag består av to gatedeler. 
På hjørnet Bastugatan / Bellmansgatan ligger det røde Laurinska huset med et rundt hjørnetårn. Huset ble bygd i 1891-92 og fikk navn etter kunsthistorikeren Carl Gustaf Laurin. Et iøynefallende trekk er Mariahissens spisse tårn og fagverksbroen i jern som krysser Bastugatan og avslutter Bellmansgatan mot nord.
Avisoppgjøret

Avisoppgjøret etter andre verdenskrig dreide seg dels om de tapene aviser som ble stanset under den tyske okkupasjonen led, dels om de inntektene aviser som fikk fortsette å komme ut fikk som følge av at det ble færre aviser på markedet. Sommeren etter frigjøringen i 1945 ble derfor Riksadvokatens Aviskomité oppnevnt og denne kom til at 45 aviser hadde tjent så mye under okkupasjonen at de måtte betale inn et erstatningsbeløp.
Erstatningsdirektoratet reiste en prøvesak mot Morgenposten i Oslo der en skulle få avklart om det var rettslig grunnlag for tilsvarende saker mot andre aviser. Høyesterett slo tre år senere fast at det kunne foretas inndragning av avisens inntekter så lenge avisen hadde hatt NS-innsatt redaktør og brakte videre propagandameldinger, kommentarer og bilder fra den tyske okkupasjonsmakten. Morgenposten ble til slutt dømt til å få inndratt 170 000 kroner, fastsatt av Høyesterett.
Prøvesaken førte til at Erstatningsdirektoret utarbeidet retningslinjer for erstatningskrav mot de øvrige avisene, basert på de inntekter avisene hadde hatt under krigen. 20 aviser måtte betale til sammen 1,5 millioner kroner. Stansede aviser fikk på sin side utbetalt 6,5 millioner kroner i erstatning fra Krigsskadetrygden og Justisdepartementets oppgjørsavdeling.
Det var da Aftenposten inngikk en hemmelig avtale om inndragning på 100 000 kroner høsten 1949, at lufta gikk ut av ballongen. Aftenposten var under krigen landets største og viktigste avis, og dermed ble det klart at det ikke ville bli særlig høye inndragningsbeløp for de andre avisene.
Ettersom oppgjøret trakk ut i tid var det stadig flere som også mente at en burde se framover og heller tenke gjenreisning og forsoning heller enn oppgjør etter krigen.
Avisen som måtte betale tilbake mest var Adresseavisen med 600 000 kroner, deretter Bergens Tidende med 194 000 kroner, Stavanger Avis (Stavanger Aftenblad og Stavangeren) med 136 800 kroner. Av 76 avissaker henla Erstatningsdirektoratet 53 saker.
Det er i hovedsak forfatteren Guri Hjeltnes sitt arbeide som har brakt til veie opplysninger knyttet til avisoppgjøret etter krigen, og hun gav blant annet ut boken Avisoppgjøret etter 1945 i 1990. Til da var erstatningsbeløpene holdt hemmelige, noe som var en forutsetning fra de ikke-stansede avisenes side for å få til et forlik.
Garnierius

Utseende

Middelsstore, avlange, matt mørkt brunlige trebukker. Oversiden er mer eller mindr ekledt med korte, nedliggende, lys hår. Antennene er tynne og kortere enn kroppen. Pronotum er tønneformet, dekkvingene jevnbrede, rundede i spissen. Beina er middels lange, nokså slanke.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Afrika, og forekommer med én art hver i Etiopia, Tanzania, Republikken Kongo og Sør-Afrika.
Kjærestefolkene

Kjærestefolkene (på dansk også Toppen og bolden) er et eventyr av H. C. Andersen fra 1844. Det handler om en snurrebass av mahogni som lider av ikke gjengjeldt kjærlighet til en lærball.
Eventyret ble utgitt 11. november 1843 i Nye Eventyr. Første Bind. Første Samling. 1844., som besto av Engelen, Nattergalen, Kjærestefolkene og Den grimme ælling.

Handling

En snurrebass og en lærball ligger sammen med annet leketøy i en skuff. Snurrebassen frir til ballen, men ballen avviser frieriet fordi hun mener hun fortjener et bedre parti. En dag blir ballen tatt utendørs, kastet opp i luften og forsvinner i en takrenne. Snurrebassen tror at hun har giftet seg med en svale. Da han ikke har mulighet til å få henne blir snurrebassen stadig mer forelsket. Årene går, og en dag faller snurrebassen ned i søplekassa. I søppelet ligger også ballen, som har blitt nokså medtatt av vind og vær. Hun kjenner ikke igjen den tidligere frieren, og forteller ham at hun har ligget fem år i takrenna og trukket vann før hun falt ned i søplekassa. Tjenestepiken oppdager snurrebassen i kassa og tar den med inn i huset igjen. Snurrebassens lidenskap er nå avkjølt «fordi kjærligheten forsvinner når den elskede har ligget i takrenna og trukket vann i fem år. Man vil ikke engang kjenne henne igjen hvis man møter henne i en søplekasse.»

Bakgrunn

Eventyret er en fortelling av Andersen som ikke er bygd på en tradisjonell eventyrbakgrunn. Andersen hadde hatt et forhold til Riborg Voight, datter av en dansk kjøpnann. Han fridde til henne 1830, men ble avvist, noe som førte til depresjoner og tvil. Først 13 år senere, sommeren 1843, traff han henne igjen. Han hadde i mellomtiden fått et distansert forhold til hendelsen, dette ble gjenspeilet kunstnerisk i eventyret, som han skrev høsten samme år.
Michigamme

Michigamme er et kommunefritt område i Marquette County i den amerikanske delstaten Michigan. Området er et census-designated place (CDP), uten noen juridisk status som kommune. Ved folkeopptellingen i 2000 var innbyggertallet 287. Området ligger nordvest for Lake Michigamme.
Nordic Open Access Scholarly Publishing

Nordic Open Access Scholarly Publishing (NOASP) er en plattform for vitenskapelig publisering av bøker og tidsskrifter, gratis og fritt tilgjengelig for alle lesere, såkalt Open Access. NOASP er en del av Cappelen Damm Akademisk og ble opprettet i 2015. Alle utgivelser på NOASP er gull Open Access.

Bakgrunn

Cappelen Damm Akademisk/NOASP er godkjent som utgiver av vitenskapelige antologier og monografier på nivå 1 i Universitets- og høgskolerådets (UHR) liste over publiseringskanaler.
Cappelen Damm Akademisk/NOASP er medlem av Open Access Scholarly Publishers Association (OASPA), og godkjent av Directory of Open Access Journals (DOAJ) og Directory of Open Access Books (DOAB).
Forsvarets forskningsinstitutt

Historie

FFI har sine røtter i Forsvarets Overkommandos Tekniske Utvalg (FOTU) i London, som i 1944 foreslo at det skulle etableres et eget militært forskningsinstitutt underlagt Forsvarsdepartementet. Forslaget møtte motstand, men hadde en sterk tilhenger i Jens Chr. Hauge, og 11. april 1946 ga Stortinget tilslutning til opprettelse av Forsvarets forskningsinstitutt.
Instituttet hadde som oppgave å holde myndighetene oppdatert om den militærteknologiske utviklingen, utvikle utstyr og bidra til utviklingen av norsk industri på områder av militær interesse. Instituttet ble etablert med høye ambisjoner, som ble fulgt opp av generøse bevilgninger. Det hadde sitt eget atomprosjekt som senere ble overført til Institutt for atomenergi (IFA), og forsket på nye teknologier som sonar, radar, missiler og telekommunikasjon. Dette arbeidet ga resultater som fikk betydning i sivil sektor.
Utover 1950-tallet fikk Norge teknologisk- og våpenhjelp hjelp fra NATO-partnerne og behovet for egenutvikling av våpen ble mindre, og FFI kunne konsentrere innsatsen til spesielle nisjer, ofte i samarbeid med alliansepartnerne. Fra 1953 og i ti år fremover mottok FFI store midler gjennom det amerikanske Mutual Weapons Development Program (MWDP), et resultat av denne støtten er utviklingen av antiubåtvåpenet Terne.
Fra midten av 1960-årene satset FFI på utvikle teknologer i samarbeid med USA som dro nytte av Norges strategiske beliggenhet for å overvåke situasjonen i Sovjetunionen. Sentralt i dette arbeidet var utviklingen av et deteksjonsanlegg for atomsprengninger. FFI utviklet etterhvert en teoretisk systemanalyse som gjorde instituttet til en sentral premissleverandør i norsk forsvarspolitikk, i mangel på offiserer med krigserfaring.