Karl Poppers filosofi

Karl Raimund Popper (1902–1994) har satt et stort preg på filosofien. Mest kjent er han for sin vitenskapsteori, der han regnes blant de mest innflytelsesrike bidragsyterne. Han har dessuten kommet med betydelige bidrag til flere andre filosofiske disipliner, fremfor alt sosial- og politisk filosofi, erkjennelsesteori og bevissthetsfilosofi. I tillegg jobbet han med logikk, metafysikk, språkfilosofi, moralfilosofi, 
filosofihistorie, 
vitenskapshistorie og 
vitenskapssosiologi. 
Når det gjelder filosofien til ulike vitenskaper, bidrog han, til dels vesentlig, til 
matematikkens, 
statistikkens, 
fysikkens, 
kjemiens, 
biologiens, 
psykologiens, 
pedagogikkens, 
sosiologiens, 
statsvitenskapens, 
historiens og 
kunstens filosofi.
Popper var grunnleggeren av den kritiske rasjonalismen. Hans filosofiske posisjon ble videre karakterisert ved at han bekjente seg til fallibilisme og (kritisk) realisme. Blant de filosofiske konseptene som Popper har innført og/eller videreutviklet, finner man falsifiserbarhet, teoriladethet, velprøvdhet, sannhetsnærhet, propensitet; det åpne samfunn, historisisme(kritikk), negativ utilitarisme; evolusjonær erkjennelsesteori, verden 1–3 og interaksjonisme.

Logikk

Popper er ikke spesielt kjent som logiker – selv om hadde kalt sitt hovedverk «forskningens logikk», bygde sin vitenskapsteori på en logisk slutningsanalyse (nærmere bestemt på modus tollens), innehadde et professorat i logikk og skrev en rekke mindre artikler om logiske problemer. Hans antagelig viktigste (om enn stort sett oversette) bidrag til logikken er hans bevis for at setningslogikken, i en alternativ semantisk formulering, kan avledes fra sannsynlighetsteorien; eller at sannsynlighetsteorien er en generalisering av setningslogikken.

Bevissthetsfilosofi

Via sin erkjennelsesteori, der subjektive tanker blir til objektiv kunnskap når de deles med andre, kom Popper frem til et nokså særegent sinns- eller bevissthetsfilosofisk løsningsforslag til kropp–sinn-problemet. Han forkastet de monistiske forklaringsforsøkene til idealismen (at bare sinnet er reelt) og materialismen (at bare kroppen er reell) som rene bortforklaringer av kropp–sinn-problemets ene halvdel. Som alternativ skisserte han ikke et dualistisk (kropp kontra sinn), men et pluralistisk syn, nemlig en inndeling av alle universets fenomener og prosesser i verden 1–3. I denne inndelingen er verden 1 tenkt å omfatte fysiske materier og krefter, verden 2 subjektive tanker og følelser, og verden 3 objektive teorier og åndsverk.
Poppers utgangspunkt var at verden 3, altså teorier og annen form for kunnskap som har blitt delt med andre gjennom språk eller skrift, dermed eksisterer uavhengig av de subjektive tankene til opphavspersonen (verden 2). Det er interaksjonen mellom de tre verdenene som muliggjør veksten i objektiv kunnskap, og dermed utviklingen av den menneskelige kultur og vitenskap. Uten verden 3 dør alle «teorier» med sine bærere, enten de er ubevisste antagelser eller bevisste tanker. Men ved at ulike individer (med hver sin verden 2) kan publisere og diskutere teorier (verden 3) og teste dem empirisk (i verden 1), kan kunnskap akkumuleres over tid. Tankene (verden 2) kan dessuten sette kroppen og gjenstander i bevegelse (verden 1), og selv teorier (verden 3) forandrer den fysiske verden ved å muliggjøre eksistensen av f.eks. bygninger, skulpturer og maskiner.
«Åpenheten» av de tre «verdenene» var en vesentlig tese for Popper: Verden 1–3 er åpne for påvirkninger av hverandre i alle retninger (selv om interaksjonene mellom verden 3 og verden 1 muligens alltid må formidles gjennom verden 2). Denne posisjonen betegnes som interaksjonisme, siden den ikke bare innebærer at kroppen påvirker sinnet, men også at sinnet påvirker kroppen. At den fysiske verden 1 ikke er «lukket», innebar for Popper også at verden 1 ikke er deterministisk.
Eksistensen av kunstnerisk og vitenskapelig kreativitet var for Popper et sterkt argument mot metafysisk determinisme. Selv om han foretrakk å diskutere sin sinnsfilosofi som en forklaring på kreativitet, har den også åpenbare implikasjoner for spørsmålet om viljesfrihet.
Popper beskrev sinnet som «et organ som skaper objekter i verden 3 [...] og interagerer med dem». Men hver person må lære å være et selv i møte med verden 3. Senere sammenlignet Popper sinnet med fysiske krefter, dvs. anskueliggjorde begge som ikke-materielle propensiteter.
Popper var tydelig på at han ikke anså kropp–sinn-problemet som løst. Blant annet innrømmet han at mekanismene for interaksjonen mellom selvet og hjernen er helt uavklarte. Hvis det fins et fysisk «møtested» mellom verden 1 og 2 (som Descartes antok lå i konglekjertelen), anså Popper hjernens språksenter (Wernickes område) som en lovende kandidat, siden menneskets språk er så sentralt i å omforme subjektive tanker til objektive teorier.
Popper tok også opp kritikken om at interaksjonismen er uforenlig med energibevaringsloven. Ifølge kritikken må tanker «stjele» (dvs. tilintetgjøre) energi fra den fysiske verden, hvis de skal kunne bevege kroppen. Popper innrømmet at spørsmålet var berettiget, men påpekte at det var langt fra avklart om interaksjonismen og energibevaringsloven er i konflikt; og om det er interaksjonismen eller energibevaringsloven som bør falsifiseres, hvis de er i konflikt.

Moralfilosofi

Popper skrev aldri noen avhandlinger om moralfilosofi eller etikk. Samtidig har det blitt påpekt at «hele hans virke er dypt rotfestet i etikk». Implisitt har hans verk nemlig tydelige moralske konsekvenser. Den kritiske rasjonalismen kan f.eks. forstås som en oppfordring til å prøve å forstå sine motparter og fiender, nettopp fordi alternativet til debatt og kritikk altfor ofte har vært vold og krig.
Mest åpenbar er Poppers moralske grunntone likevel i yrkes- og spesielt forskningsetikken. Et kjennetegn ved Poppers vitenskapsfilosofi er nettopp at den er normativ. Den kritiske rasjonalismen utgjør ikke så mye et forsøk på å beskrive vitenskapshistorien, men mer et sett med anbefalinger om hvordan vitenskap bør bedrives: Forskere skal fremsette dristige teorier; skal ikke «følge strømmen» ved bedrive selvsensur når egne ideer strider mot gjeldende oppfatninger; skal fremheve heller enn skjule svakhetene i egne teorier; skal både utøve og tåle faglig kritikk, men være spesielt kritisk mot egne teorier og tolke motstridende teorier i beste mening; skal gi opp yndlingsteorien sin når (og bare hvis) den har blitt falsifisert; og skal ellers utvise stor åpenhet for alternative tolkninger og generelt stor sannferdighet, toleranse og vitenskapelig redelighet. Alt dette stiller høye moralske krav til vitenskapsfolk. Lignende krav rettet Popper til politikere og andre yrker.
I Open Society begrunner Popper en form for omvendt utilitarisme: Det er viktigere å minimere urett og lidelse enn å maksimere lykke eller velvære. Dette overordnede prinsippet, at ethvert enkeltmenneske har en moralsk plikt til å forhindre og redusere lidelse, og å bidra til et tolerant og åpent samfunn, går igjen i mange av Poppers sosialfilosofiske skrifter.