Damnatio memoriæ

Damnatio memoriæ er en latinsk frase som bokstavelig betyr «fordømmelse av minne» i betydningen å utradere en person fra felles hukommelse; det vil si at det foreligger en dom at en person ikke lenger skal huskes og som om vedkommende aldri har eksistert. Det var en form for vanære som kunne bli bestemt av det romerske senatet ved forrædere eller andre som hadde påført den romerske staten skam. Hensikten var å fjerne noen fra historien, en oppgave som var langt enklere i antikk tid da dokumentasjon var langt mer sparsommelig. Rent praktisk skjedde det ved visuelle midler – monumenter, inskripsjoner og lignende – ble fjernet eller endret.
Det skjedde også i andre land og i andre tider: I det nye rike i Egypt ble faraoene Hatshepsut, Akhnaton, Smenkhkare og Tutankhamon fjernet fra felles minne på dette viset. Et svensk eksempel er Gustav IV Adolf da han ble avsatt i mai 1809. I Sovjetunionen under Stalin ble offisielle fotografier regelmessig retusjert for å være i overensstemmelse med den rådende politiske oppfatningen.

Etymologi

Meningen av uttrykket damnatio memoriæ og av forordning er å fjerne hvert spor av en person fra Romas liv som om vedkommende aldri hadde eksistert for å bevare byens ære; i en by som understreket viktigheten av sosial framtoning, aktverdighet, og stoltheten i å være en sann romer som en grunnleggende krav for borgeren, det var kanskje den mest alvorlige straffen.

Praksis

I antikkens Roma var praksisen med damnatio memoriæ var fordømmelsen av romersk elite og keisere etter deres død. Om senatet eller en senere keiser ikke likte handlingene til en enkeltperson, kunne de få deres eiendom beslaglagt, deres navn fjernet og deres statuer omarbeidet. Ettersom det uansett er en økonomisk drivkraft i å beslaglegge eiendommer og rikdommer og endre statuer, har historikere og arkeologer møtt vanskeligheter med å avgjøre når den offisiell damnatio memoriæ faktisk skjedde, skjønt det synes å ha vært relativt sjeldent.
Historikere har tidvis benyttet frasen de facto damnatio memoriæ når fordømmelsen ikke var offisiell. Blant de få som ble utsatt for offisiell og faktisk damnatio memoriæ var Sejanus som hadde konspirert mot keiser Tiberius i 31, og senere Livilla som ble avslørt som hans medskyldige. Kun tre keiser er kjent for offisielt for å fått damnatio memoriæ. Disse var Domitian som med sin voldelige død i 96 avsluttet det flaviske dynasti, medkeiser Publius Septimius Geta hvis minne ble offentlig renset av hans medkeiser og bror Caracalla etter at han myrdet ham i 211, og på nytt i 311 med Maximian som ble tatt til fange av Konstantin den store og som deretter oppmuntret ham til å begå selvmord.
Enhver virkelig effektiv damnatio memoriæ ville ikke være merkbart for senere historikere ettersom, ved definisjon, det ville kreve fullstendig og total utslettelse av vedkommende fra de historiske nedtegnelser. Ettersom alle politiske figurer har allierte så vel som fiender, er det vanskelig å gjennomføre praksisen helt og holdent. Eksempelvis ønsket det romerske senatet å fordømme minnet av Caligula, men Claudius forhindret dette. Nero ble erklært som en fiende av staten av senatet, men deretter gitt en enorm begravelse som æret ham etter hans død ved Vitellius. Mens statuer av en del keisere ble ødelagt eller omarbeidet etter deres død, ble andre reist. Mange mynter med bildet av den diskrediterte person fortsatte å være sirkulasjon. Et særlig stort antall eksisterer med Getas bilde.

Tilsvarende praksis i andre samfunn

Da oldtidens israelitter gikk inn i Kanaans land ble de beordret til fullstendig utryddelse av flere stedegne stammer og deres eiendommer, men stammen til Amalek ble særlig utpekt for ikke bare utryddelse, men at Gud ville «fullstendig utslette minnet om amalekittene under himmelen.» 
I antikkens Hellas satte Herostratos fyr på Artemistempelet i Efesos for selv å bli berømt. For å avskrekke slike handlinger besluttet lederne i Efesos at hans navn aldri skulle gjentatt igjen under påtrykk av dødsstraff. Dette forsøket var dog ikke vellykket da hans navn fortsatt er kjent i dag.
Oldtidens egyptere la den største betydning på bevarelsen av en persons navn. Den som ødela en persons navn ble antatt å ha vært en som ødela selv personen, og det ble tenkt at denne handlingen hadde kraft også hinsides graven.
Kartusjene av det arvelige 18. dynasti ble farao Akhnaton ødelagt av hans etterfølgere. Tidligere i det samme dynasti ble et lignende angrep utført på Hatshepsut. Imidlertid ble kun graveringer og statuer av henne som den kronede konge av Egypt angrepet. Enhver avbildning av henne som dronning ble etterlatt uskadd. Det var således ikke i streng forstand snakk om damnatio memoriæ.
Som følge av pave Alexander VIs død sa Julius II på dagen ved sitt valg: «Jeg vil ikke leve i de samme rom som Borgiaene levde. Han skjendet den hellige kirke som ingen før ham. Han ranet den pavelig makt ved djevelens hjelp, og jeg forbyr under straffen av bannlysing enhver å tale om eller tenke på Borgia igjen. Hans navn og minne må bli glemt. Det må bli krysset ut av hvert eneste dokument og minnesmerke. Hans styre må bli slettet ut. Alle malerier gjort av Borgiaene eller for dem må bli dekket over med svart krepp. Alle gravene til Borgiaene må bli åpnet og deres lik bli sendt tilbake dit hvor de tilhører – til Spania.»  Borgiaenes leiligheter forble forseglet fram til 1800-tallet.
Marino Faliero, femtifemte doge av republikken Venezia, ble fordømt til damnatio memoriæ etter et mislykket statskupp.
Et mer moderne eksempel på damnatio memoriæ i gjennomført praksis, inkludert fjerning av portretter, bøker, retusjerte folk ut av bilder og alle andre spor av Josef Stalins motstander i løpet av den store utrenskningen, eksempelvis i Store sovjetiske encyklopedi. Da det sovjetiske landslaget i fotball tapte for Jugoslavia i sommerolympiaden i 1952, beordret Stalin at alle filmopptak av hendelsen skulle ødelegges. Ironisk nok ble Stalin selv redigert ut av en del propagandafilmer da Nikita Khrusjtsjov ble leder av Sovjetunionen, og byen Tsaritsyn som tidligere hadde blitt kalt for Stalingrad ble omdøpt til Volgograd i 1961.
I USA ble de offisielle portrettene av de vanærede guvernørene fra Maryland, Spiro Agnew og Marvin Mandel, fjernet fra mottakelserommet i Maryland State House (delstatens lovforsamling) for en tid. I begge tilfeller skjedde dette etter anklager om korrupsjon. Mandels portrett ble satt tilbake igjen da han senere ble frikjent. Agnew ble aldri frikjent, men hans portrett ble senere hengt opp etter argumenter om at ingen hadde rett til å endre historien.