Slagene ved Lexington og Concord

Bakgrunn

British Army (ofte kalt «rødjakker» av kolonistene) hadde okkupert Boston siden 1768 og blitt styrket av marinestyrker og Royal Marines for å gjennomføre Intolerable Acts. Generalguvernør Thomas Gage hadde fremdeles kontroll over Massachusetts utenfor Boston hvor Massachusetts Government Act hadde øket spenningene mellom majoriteten, patriotene, og minoriteten, lojalistene. Gages plan var å unngå konflikt ved å fjerne militærforsyninger fra patriotmilitsen ved å bruke små, hemmelige og raske anslag. Denne kampen for forsyninger førte til britisk suksess og siden til flere patriotiske suksesser i en rekke av nesten ublodige konflikter kjent som Powder Alarm. Gage regnet seg som venn av friheten og forsøkte å separere sine plikter som guvernør over kolonien og som general av en okkuperende styrke. Edmund Burke beskrev Gage sitt konfliktfylte forhold med Massachusetts ved å si i Storbritannias parlament at «en engelskmann er det minst egnede personen på jorda til å argumentere en annen engelskmann inn i slaveri.»
De stridende partene blir beskrevet i minutemen (milits) og britiske styrker i Boston (vinteren 1774–75).

Dartmouths instruksjoner og Gages ordrer

Gage fikk instruksjoner fra Earl of Dartmouth, som da var britisk utenriksminister, den 14. april 1775 til avvæpne befolkningen og arrestere og fengsle opprørslederne. Dartmouth gav Gage diskresjon i hans ordrer.
Om morgenen, 18. april, dagen før slaget, beordret Gage en patrulje til hest på rundt 20 menn under kommandoen til major Mitchell i det 5. regimentet i det omkringliggende området for å avskjære budbringere som kunne være til hest. Denne patruljen oppførte seg annerledes enn patruljer som tidligere ble sendt ut fra Boston, de holdt seg ute etter at det ble mørkt og spurte reisende om hvor Samuel Adams og John Hancock var. Dette hadde en uønsket effekt i å alarmere mange innbyggere og økte deres forberedelser. Særlig militsen i Lexington begynte å samles den kvelden, timer før de hadde hørt noe fra Boston. En bonde trodde denne patruljen var hans landsmenn etter at det ble mørkt og spurte dem: «Har dere hørt noe om når soldatene kommer ut?». Han ble slått i hodet med et sverd.
Oberstløytnant Francis Smith fikk ordrene fra Gage om ettermiddagen 18. april med instruksjoner om at han ikke skulle lese dem før hans tropper var på vei. De skulle ta avgårde fra Boston «raskt og hemmelig til Concord, hvor dere skal ta og ødelegge alle militære lagre. Men du må sørge for at soldatene ikke plyndrer innbyggerne eller skader privat eiendom.» Gage brukte tydeligvis sin diskresjon og utstedte ingen skriftlige ordrer for arresteringen av opprørslederne.

Vellykket patriotisk etterretning

Opprørernes ledere, med unntak av Paul Revere og Joseph Warren, hadde alle forlatt Boston innen 8. april. De hadde fått beskjed om Dartmouths hemmelige instruksjoner til general Gage fra kilder i London lenge før de hadde nådd Gage. Samuel Adams og John Hancock hadde flyktet fra Boston til Hancock-Clarke-huset, hjemmet til en av Hancocks slektninger i Lexington hvor de trodde de ville være trygge.
Militsen i Massachusetts hadde virkelig samlet seg et lager av våpen, krutt og forsyninger ved Concord, men patriotene fikk beskjed om at britiske offiserer hadde blitt observert mens de undersøket veiene til Concord. 8. april instruerte de beboerne i landsbyen om å fjerne lagrene og distribuere dem mellom andre landsbyer i nærheten.
Patriotene var også klar over det forestående oppdraget 19. april til tross for at det ble skjult for alle de britiske soldatene og til og med fra offiserene som fikk oppdraget. Der er betingede spekulasjoner om kildene for denne etterretningen var Margaret Gage, general Gages amerikanskfødte kone som hadde sympatier med den amerikanske saken og et vennlig forhold med Warren.
Mellom klokken ni og ti på kvelden den 18. april, fortalte Joseph Warren, William Dawes og Paul Revere at kongens tropper skulle til å gå ombord i båter med kurs for Cambridge og veien til Lexington og Concord. Warrens etterretning foreslo at det mest sannsynlige målet for britenes bevegelser den natten ville bli å ta Samuel Adams og John Hancock til fange. De bekymret seg mindre for muligheten for at soldatene marsjerte til Concord. Forsyningene der var tross alt trygge, men de trodde at deres ledere i Lexington ikke var klar over den potensielle faren den natten. Revere og Dawes ble sendt ut for å advare dem og gjøre patriotene i de nærliggende landsbyene klar over dette.

Militsen blir advart

Dawes krysset den sørlige landruten til hest over Boston Neck og over Great Bridge til Lexington. Revere gav først instruksjoner om å sende beskjed til Charlewtown (se Old North Church for faktaene bak denne berømte fortellingen) og da han reiste langs den nordlige vannveien. Det var forbudt å krysse på dette tidspunktet av døgnet, men Revere kom seg trygt i land ved Charlestown og red til Lexington, unngikk den britiske patruljen og advarte senere nesten hvert hus langs veien. De advarte mennene og patriotene i Charlestown sendte ytterligere ryttere mot nord.
Etter at de ankom Lexington, diskuterte Revere, Dawes, Hancock og Adams situasjonen mens militsen samlet seg der. De trodde at styrkene som forlot byen var for store til kun å arrestere to menn og at Concord var hovedmålet. Mennene i Lexington sendte ryttere i alle retninger (unntatt mot sør til Waltham av ukjente grunner), og Revere og Dawes fortsatte langs veien til Concord. De ble møtt av Samuel Prescott rundt klokka 01.00. I Lincoln traff disse tre på en britisk patrulje ledet av major Mitchell i det 5. regimentet og bare Prescott klarte å advare Concord. Ytterligere ryttere ble sendt ut fra Concord.
Revere og Dawes utløste et fleksibelt kommando-, kontroll- og kommunikasjonssystem som hadde blitt nøye utviklet i månedene etter Powder Alarm. I tillegg til andre ekspressryttere som leverte deres budskap, ble klokker, trommer, alarmkanoner og en trompet brukt for rask kommunikasjon fra landsby til landsby og gav patriotene i dusinvis av landsbyer i det østlige Massachusetts beskjed om at de skulle samle sine militser på grunn av at regulære soldater forlot Boston. Disse tidlige advarslene spilte en avgjørende rolle i å samle nok irregulære soldater til å påføre den britiske hæren tung skade senere på dagen. Samuel Adams og John Hancock ble til slutt flyttet i sikkerhet, først til det som nå er Burlington og senere til Billerica.

Den britisk hær rykker ut

Rundt morgengry sammenkalte general Gage et møte bestående av alle de øverste offiserene i hæren hans i Province House. Han informerte dem om at ordrene fra lord Dartmouth hadde ankommet, og at disse beordret ham å sette i verk tiltak mot kolonistene. Han fortalte dem også at den øverste obersten i hans regiment, oberstløytnant Smith skulle kommandere, med major Pitcairn som hans utøvende offiser. Møte ble hevet rundt 08.30. Etter møtet blandet Lord Percy seg med byens innbyggere på Bostons fellesområder forkledd som en vanlig innbygger. Ifølge en beretning, vendte diskusjonen til de uvanlige bevegelsene til de britiske soldatene i byen. Da Lord Percy spurte videre, svarte han: «Vel, britene vil bomme på sitt mål.» «Hvilket mål?» spurte Percy. «Kanonen ved Concord,» var svaret. Da han hørte dette, returnerte Percy raskt til Province House og gav denne informasjonen til general Gage. Da han hørte dette, gav Gage ordre om å bevæpne hele den første brigaden slik at de var klar til å marsjere klokka 04.00.
De britiske soldatene, 800 mann sterke, var satt sammen fra 21 elitejeger- og grenader-kompanier i Gages ti okkuperende regimenter.
Britene begynte å vekke sine tropper rundt klokka ni på kvelden den 18. april og samlet seg ved vannkanten i den vestlige delen av fellesområdet i Boston innen ti. Britene marsjerte til og fra Concord var et forferdelig opplevelse fra start til slutt. Båtene som ble brukt var marinefartøy som var så overfylt at det ikke var rom til å sette seg ned. Da de gikk i land ved midnatt ved Phipps Farm i dagens Cambridge, var det i vann som rakk dem til låret. Etter en lengre stopp for å laste av utstyret, begynte de 800 soldatene sin 27 km lange marsj til Concord rundt klokka 2 på natten. Mens de ventet fikk de ekstra ammunisjon, kaldt salt grisekjøtt og harde marinekjeks. De ble beordret å bære sine tunge ryggsekker, musketter og utstyr i ukomfortable sko og våte klær. Ettersom de marsjerte gjennom Menotomy, fortalte lyder på landsbygda de få offiserene som visste hva deres oppdrag var, at overraskelsesmomentet var tapt. Rundt klokka tre sendte oberst Smith major Pitcairn foran med ti kompanier med lett infanteri som var beordret til rask marsj mot Concord. Rundt klokka fire, tok han den smarte, men for sene, beslutningen med å sende bud tilbake til Boston etter forsterkninger.

Lexington

Da den britiske hærens styrker under Pitcairn gikk inn i Lexington ved soloppgang den 19. april, dukket 75 militsmenn ledet av kaptein John Parker opp fra Buckman Tavern og ventet på britene, og et antall tilskuere (noe mellom 40 og 100) stod langs veien og så på. Parker kom da med en uttalelse som nå er gravert inn i stein på slagstedet: «Stå fast, ikke skyt uten at dere blir skutt på, men dersom de ønsker en krig, la den begynne her.»
Fremfor å ta til venstre mot Concord, bestemte løytnant Jesse Adair i ledelsen for de to fremste kompaniene seg på egen hånd for å beskytte flankene til sine tropper ved først å vende til høyre og så lede de to kompaniene mot patriotene. Disse mennene løp mot Lexington–militsen mens de skrek «Huzzah!» for å danne en slaglinje. Major Pitcairn ankom bakfra og ledet sine tre kompanier til venstre og stoppet dem. De gjenværende fem kompaniene lå bak landsbyens møtehus på veien tilbake til Boston. Pitcairn red så fremover mens han veivet med sverdet sitt og ropte «spre dere opprørere, fordømt, kast ned deres våpen og spre dere!» Kaptein Parker ba sine menn spre seg, men noen hørte ham ikke, noen trakk seg svært sakte tilbake, men ingen la ned sine våpen. Både Parker og Pitcairn beordret sine menn til ikke å skyte, men et skudd ble avfyrt av ukjent kilde.
Noen vitner blant de regulære soldatene rapporterte at det første skuddet ble avfyrt av en amerikansk tilskuer bak en hekk eller rundt hjørnet på et gjestehus. Noen militsmenn rapporterte at en britisk offiser til hest skjøt først. Begge sider var vanligvis enige i at det innledende skuddet ikke kom fra mennene på marken som stod ovenfor hverandre. En usannsynlig legende oppstod om at en mann kalt Salomon Brown skjøt det første skuddet fra innsiden av gjestehuset. En falsk legende oppstod også om at britene ble beordret å skyte en «varselsalve» som skremte Lexington–styrkene til å skyte. Nyere spekulasjoner har fokusert på mulighetene for et vådeskudd eller flere, muligens uten relasjon til hverandre, «første skudd» fra begge sider.
Vitner til scenen beskriver flere skudd som ble avfyrt fra begge sider før linjene av regulære soldater begynte å skyte salver uten å motta ordre om å gjøre dette. Noen få militsmenn trodde med en gang at soldatene skjøt uten kuler, men innså virkeligheten og mange av dem skjøt tilbake. Pitcairns hest ble truffet to steder. Soldatene angrep fremover med bajonetter. Kaptein Parker var vitne til at hans fetter Jonas løp gjennom. Åtte militsmenn ble drept og ti ble såret mot bare en britisk såret soldat. De åtte amerikanske døde, de første til å dø i uavhengighetskrigen var John Brown, Samuel Hadley, Caleb Harrington, Jonathon Harrington, Robert Munroe, Isaac Muzzy, Jonas Parker og Ashahel Porter. Harrington var dødelig såret av en britisk kule, men han klarte å krype tilbake til sitt hjem der han døde ved inngangsdøren sin.
Infanteriet under Pitcairn var utenfor sine offiserers kontroll. De skjøt i forskjellige retninger og forberedte å gå inn i private hjem. Da han hørte lyden av musketter, red oberst Smith fremover fra grenaderernes kolonne. Han fant raskt en trommeslager og fikk kalt troppene tilbake. Grenadererne ankom kort tid etter og det lette infanteriet fikk så skyte en seierssalve før kolonnen ble dannet på nytt og marsjerte mot Concord.

Concord

Militsen i Concord hadde ikke bestemt seg for om de skulle vente til de kunne bli forsterket av styrkene fra landsbyene i nærheten, om de skulle bli værende og forsvare landsbyen eller flytte seg østover og møte britene fra overlegent terreng. Da soldatene nærmet seg, gjorde de alt dette. Minutemen så på fra en høyde da Smith satte inn lett infanteri mot dem. De begynte en rekke marsjretretter inn i landsbyen. Noen hadde okkupert en høyde i landsbyen og kranglet nå om hva de skulle gjøre, mens andre nærmet seg med soldater bak seg. Militsen fra Lincoln ankom og sluttet seg til debatten. Forsiktighet vant, og oberst Barrett omringet Concord og ledet sine menn over Old North Bridge til en høyde rundt 1,6 km nord for byen hvor de kunne fortsette å se på britenes bevegelser.

Soldatene følger Gages ordrer

Smiths tropper delte seg for å følge Gages ordrer. Det 10. regimentets jegerkompani sikret South Bridge under kaptein Pole, mens syv jegerkompanier under kaptein Parsons sikret Old North Bridge nær Barretts styrke. Parsons tok fire kompanier 3 km oppover veien forbi broa for å lete etter Barretts eiendom, to kompanier (fra de 4. og 10. infanteriregimentene) ble sendt over broa for å sikre deres retrettrute og et kompani (fra det 43. infanteriregimentet) ble værende og bevoktet selve broa.
Grenaderkompaniene gjennomsøkte landsbyen for militære forsyninger. Da grenaderne ankom Wright Tavern, fant de døren forskanset og vertshuseieren nektet å åpne. Ifølge rapporter fra lokale lojalister, visste Pitcairn at kanonen hadde blitt begravet på eiendommen. Han truet verthuseieren med våpen og beordret ham å vise ham hvor kanonen var gravd ned. Grenadererne satte fyr på noen kanonvogner de fant i landsbyens møtehus, og da ilden spredte seg til selve huset hjalp både soldatene og innbyggerne til med å redde huset i en bøtterekke. Nesten hundre tønner med krutt og 550 pund med kuler ble kastet i mølledammen. Alle de skadede kanonene ble reparert dagen etter, og alle kulene og alt kruttet ble også reddet.
Noen uker før hadde Barretts hus vært et arsenal, men få våpen var igjen, og disse ble raskt grav ned i furer slik at det så ut som om det var avling som var blitt plantet. Kompaniene som var sendt dit, marsjerte mer enn noen andre tropper den dagen, og de fant ingenting hos Barret med unntak av frokosten som noen ba om fra fru Barrett.

Old North Bridge

Da oberst Barretts styrker så røyken fra landsbytorget og de bare så noen få kompanier rett under seg, ble de enige om å marsjere ned mot en flat høydetopp rundt 250 meter fra broa. Denne området tilhørte major John Burrick som ledet minutemen under Barrett. Det var også deres sennepsåker. To britiske kompanier holdt denne posisjonen, men de marsjerte bakover mot broa og oppgav høyden til Barretts menn.
Fem hele kompanier med minutmen og fem med annen milits okkuperte denne høyden sammen med grupper av andre menn som strømmet til. Totalt var de 500 menn mot jegerkompaniene fra de 4., 10. og 43. regimentene under kaptein Laurie, en styrke på rundt 115 menn. Barrett beordret mennene til å danne en lang linje med to i bredden som gikk parallelt med elva, så kalte han sammen til en ny konsultasjon.
I dette øyeblikket så han røyk stige fra de brennende kanonvognene i Concord og mange tenkte at soldatene hadde begynt å brenne ned landsbyen. Oberst Barrett beordret mennene til å lade sine våpen, men ikke skyte uten at de ble skutt på. Så beordret han fremrykning. Begge de britiske kompaniene brukt som vakter fikk ordre om å trekke seg tilbake over Old North Bridge og mange begynte å dra opp planker. Major Buttricks begynte å rope på disse soldatene om å slutte å ødelegge broa. De stod på hans land, og han følte antagelig at broa tilhørte ham og hans familie. Militsen rykket fremover i formasjon mot jegerne slik en regulær hær ville gjort. Deres fløytespiller spilte «The White Cockade», en populær Jakobittone, i motsetning til hanoveriske kong Georg III. 
Kaptein Laurie foretok så en katastrofal taktisk manøver. Han beordret sine menn til å danne posisjoner for «gatekamper» bak broa i en linje som gikk vertikalt mot elva. Denne formasjonen var passende for å sende et stort volum av ild inn i en trang gate mellom bygningene i en by, men ikke i en åpen sti bak en bro. Soldatene var forvirret mens de trakk seg over broa, forsøkte å unngå og sluttet seg til gatekampsformasjonen til sine egne styrker. En løytnant bak i formasjonen så Lauries tabbe og beordret at flanker skulle sendes ut, men han var fra et annet kompani enn mennene under hans kommando og bare tre soldater adlød ham. Resten forsøkte å følge ordrene til den høyeste offiseren. Motstanderne stod ovenfor hverandre som to linjer i en stor T der den øverste horisontale linja representerte patriotene og den vertikale linja representerte både broa og Lauries britiske styrker.
Et skudd gikk av og denne gang er det sikkert på begge sider at det var fra de britiske rekkene. To andre regulære soldater skjøt og så åpnet den trange gruppen i fronten en salve før Laurie kunne stoppe dem. To av minutemennene fra Acton, Abner Hosmer og kaptein Isaac Davis som var i sentrum av linjen bak broa ble truffet og døde momentant, mens fire ble såret. Men militsen fortsatte å rykke frem i regulær formasjon og holdt igjen sin ild til de mottok ordre. Ordren ble gitt av major Buttrick da linjene ble separert av Concord-elva og avstanden bare var 50 meter. Fire av de åtte britiske offiserene på slagmarken ble såret av salven. Minst tre menige (Thomas Smith, Patrick Gray og James Hall) ble drept og ni skadet. Soldatene fant seg fanget i en situasjon der de både var tallmessig underlegne og utmanøvrert. De trosset sine offiserer, forlot sine sårede og flyktet.

Etter kampen

Patriotene var lamslått av sin suksess. Noen rykket frem, noen trakk seg tilbake, minst en gikk hjem. En mann knuste hodet på en britisk soldat, blottla hjernen hans og skalperte ham, men uten å drepe ham. Barrett begynte til slutt å få tilbake kontrollen og valgte å dele sine styrker. Han flyttet militsen tilbake til høyden 300 meter borte og sendte Buttrick med minutemenn over broa i en defensiv posisjon på en høyde bak en steinmur.
Oberstløytnant Smith, den britiske ekspedisjonens leder, hørte skuddvekslingen fra sin posisjon i landsbyer bare øyeblikk etter at han mottok ønsket om forsterkninger fra Laurie. Smith samlet to kompanier av grenaderer som han selv ledet mot Old North Bridge. Da disse troppene marsjerte, møtte han de brutte styrkene til tre kompanier som løp den andre veien. Smith var bekymret for de fire kompaniene som hadde vært ved Barretts. Deres trygge vei tilbake var borte. Han så da minutemenn bak deres mur og han stoppet de to kompaniene og gikk fremover kun med sine offiserer for å se nærmere etter.
En av mennene bak muren skrev: «Dersom vi hadde skutt, er jeg sikker på at vi kunne drept nesten alle offiserene som var der fremme, men vi hadde ikke ordre om å skyte.» Under denne spente stillstanden på rundt 10 minutter, gikk en galning gjennom begge sider og solgte sider. Smith trakk seg tilbake til landsbyen med sine grenaderer og håpet det beste for de gjenværende fire kompaniene.
Disse mennene skyndte seg tilbake fra Barretts i frykt for å bli avskåret. De passerte uskadd under Barretts milits og gjennom den tidligere slagmarken, så sin døende skalperte kamerat på broa og passerte så uskadd under Buttricks minutemenn. De regulære hadde alle returnert til landsbyen innen 11.30. Selv etter et lite feltslag og med tallmessig overlegne styrker, skjøt fremdeles ikke kolonistene (på dette tidspunktet av dagen) uten at de ble skutt på, og på dette tidspunktet gjorde soldatene ingenting som kunne provosere dem. Den britiske hæren forlot Concord rundt tolv.

Concord til Lexington

Smith sendte ut flankestyrker som skulle følge en kant og beskytte styrkene fra de rundt 1000 amerikanerne i felten. Denne kanten endte nær Meriams Corner, et kryss og en liten bro rundt 2 km utenfor Concord. For å krysse den smale broa måtte den britiske kolonnen stoppe, sette opp sin linje på nytt og slutte sine rekker på kun tre soldater i bredden. Da den siste av de britiske kolonnene marsjerte over broa, skjøt en amerikaner. Britene snudde seg og avfyrte en salve og amerikanerne returnerte ilden. To britiske soldater ble drept og kanskje seks såret uten amerikanske sårede. Smith sendte sine flanketropper ut igjen etter at de krysset den smale broa.
Nesten 500 militsmenn samlet seg i skogene ved Brooks Hill rundt 2 km forbi Meriams Corner. Smiths ledende styrker angrep opp høyden for å drive dem vekk, men amerikanerne trakk seg ikke tilbake. Imens fortsatte hovedstyrken til Smith langs veien til Brooks Tavern hvor de støtte sammen med et enkelt militskompani og drepte og såret flere av dem. Smith trakk tilbake sine menn fra Brooks Hill og beveget seg over nok en liten bro inn i Lincoln.
Snart ble de møtt i en sving («The Bloody Curve») av 200 menn som hadde plassert seg bak trær og murer for et vellykket bakholdsangrep. Ytterligere militsmenn sluttet seg til fra den andre siden av veien, fanget britene i kryssild og et nytt regiment ankom og angrep bakfra. Her mistet britene 30 omkomne og sårede mot to amerikanere. Britene unnslapp ved å sette i gang springmarsj, en fart amerikanerne ikke kunne holde gjennom skogene og myrene ved siden av veien. Amerikanske styrker på selve veien bak britene var for tettpakket og uorganisert til å gjennomføre et angrep.
De amerikanske styrkene var nå på rundt 2000, og Smith sendte igjen ut flankestyrkene. Da tre av militsens kompanier la et bakholdsangrep mot de fremre rekkene av hovedstyrken ved Hartwells Farm, trakk flankestyrkene inn og fanget militsen bakfra. Flankestyrkene fanget også militsen fra Lincoln etter et vellykket bakholdsangrep nær grensen mellom Lincoln og Lexington, men de britiske tapene var stigende fra disse sammenstøtene og fra stadige skudd fra langt hold.
På Lexingtons side av grensen, ventet kaptein John Parker på en høyde med den på nytt samlede Lexington-militsen, noen av dem bandasjert etter dagens første kamper. Disse mennene utløste ikke sin felle før oberst Smith kom i syne. Smith var såret i låret og hele den britiske kolonnen ble stoppet i dette bakholdsangrepet kjent som «Parkers Revenge». Major Pitcairn sendte infanterienheter opp på høyden for å drive bort Parkers menn.
Royal Marines sikret ytterligere to høyder, «The Bluff» og «Fiske Hill», og tok noen treff fra bakhold. Pitcairn falt av sin hest i bakholdsangrepet på Fiske Hill og skadet armen. Nå var begge de øverste lederne av Concord-ekspedisjonen skadet. Mennene var trette, tørste og var i ferd med å gå tom for ammunisjon. Noen få overgav seg. De fleste brøt opp og løp. Deres organiserte tilbaketrekning hadde forandret seg til flukt. En høyde, «Concord Hill», stod igjen foran Lexington Centre, og noen få uskadde offiserer snudde seg og truet sine egne menn med bajonetter for å få dem til å danne rekker. Amerikanerne hadde kjempet i store, systematiske formasjoner minst åtte ganger fra Concord til Lexington og ville være den dominerende amerikanske taktikken senere på dagen.
Bare en britisk offiser forble usåret i de fremste tre kompaniene. Han vurderte å overgi seg med sine menn da han hørte dem jublende foran seg. En full brigade med artilleri på rundt 1000 menn under kommandoen til Hugh Percy hadde ankommet for å redde dem. Dette var rundt 14.30.

Percys redningsaksjon

General Gage hadde gitt ordrer om at forsterkninger skulle samle seg i Boston klokka 04.00, men i hans maniske forsøk på å holde ting hemmelige, hadde han bare sendt en kopi av ordrene til adjutanten i den 1. brigade hvis tjenere lot konvolutten ligge på et bord. Rundt 05.00 ankom Smiths anmodning om forsterkninger og ordrer ble sent om at 1. brigade som bestod av linjekompaniene (infanteri) og en bataljon med Royal Marines skulle samle seg. Men igjen ble bare en kopi av ordrene sendt til hver kommandant, og ordrene til Marines ble levert på skrivebordet til major Pitcairn som var ved Lexington på dette tidspunktet. Etter disse forsinkelsene, forlot Percys brigade Boston rundt 08.45. Hans styrker marsjerte til tonene til Yankee Doodle for å latterliggjøre innbyggerne i byen. Innen slaget ved Bunker Hill mindre enn to måneder senere, hadde sangen blitt en populær kjenningsmelodi for de amerikanske styrkene.
Percy tok landveien over Boston Neck og over Great Bridge. Han kom over en lærer ved Harvard College og spurte ham om veien til Lexington. Mannen viste ham den riktige veien uten å tenke seg om, og han ble senere tvunget av lokalbefolkningen til å forlate landet for å ha støttet fienden. Percys tropper ankom Lexington rundt 14.00. De kunne høre skudd i det fjerne da de satte opp kanonene sine og kamprekkene på et høyereliggende område med god oversikt. Oberst Smiths menn ankom som en flyktende folkemengde med et helt regiment av milits i samlet formasjon i hælene. Percy beordret sitt artilleri om å åpne ild på ekstrem avstand, og militsen spredte seg. Smiths menn kollapset av utmattelse da de nådde sikkerhet bak vennligsinnede rekker.
Mot rådet til sin kommandant, forlot Percy Boston uten ekstra ammunisjon for sine menn eller for de to kanonene de tok med seg. Han mente at de ekstra vognene ville forsinke ham. Etter at Percy forlot byen, sendte Gage to ammunisjonsvogner bevoktet av en offiser og tretten menn etter dem. Denne konvoien ble avskåret av en liten avdeling av eldre patrioter på «alarmlisten» som ikke kunne slutte seg til militskompaniene på grunn av at de var over 60 år. Disse mennene la seg i bakholdsangrep og krevde at vognene skulle overgis, men soldatene ignorerte dem og førte hestene videre. De eldre mennene åpnet ild, skjøt de fremste hestene, drepte to sersjanter og skadet offiseren. De overlevende løp for livet, og seks av dem kastet sine våpen i en dam før de snublet inn i en fattig gammel kone som grov opp grønnsaker fra en forlatt mark for å ha noe å spise. De overgav seg til henne, og hun ledet dem til huset til den lokale militskapteinen og fortalte dem på veien at «dersom dere lever til å komme tilbake, fortell kong Georg at en gammel kone tok seks grenaderer til fange.» Hver mann i Percys brigade hadde nå rundt 36 runder, og hver kanon hadde bare noen få runder igjen med ammunisjon.

Lexington til Menotomy

Percy tok kontroll over de kombinerte styrkene på rundt 1900 mann og lot dem hvile seg, spise, drikke og fikk behandlet deres sår ved hans felthovedkvarter i (Monroe Tavern) før deres siste marsj for dagen. De forlot Lexington rundt 15.30.
Brigadegeneral William Heath tok kommandoen over Massachusetts styrker ved Lexington. Tidligere på dagen, reiste han først til Watertown for å diskutere taktikk med Joseph Warren (som forlot Boston den morgenen) og andre medlemmer av Massachusetts sikkerhetskomité. Heath og Warren svarte på Percys artilleri og flankestyrker ved å beordre militsen til å unngå tette formasjoner som kunne tiltrekke seg artilleri-ild. i stedet omringet de Percys marsjerende firkant med en bevegelig ring av trefninger på avstand for å påføre maksimale skader med minimal risiko for det enkelte militsmedlemmet.
Militsmenn til hest på veien steg av hesten, skjøt på soldatene som nærmet seg, steg opp på hesten igjen og galloperte fremover for å gjenta taktikken. Militsen til fots skjøt ofte fra avstand. Jaktriflen til den vanlige amerikanske bonde var et bedre våpen på avstand enn den britiske musketten til dette formålet. Sårede soldater red på kanonene og ble tvunget til å komme seg av når den ble avfyrt på måfå mot militsen. Percys menn ble ofte omringet, men de hadde den taktiske fordelen med indre linjer. Percy kunne endre sine enheter lettere dit de trengtes, mens amerikanerne måtte bevege seg på utsiden av hans formasjoner. Percy gav ordre om at Smiths menn ville utgjøre midten av kolonnen, mens linjekompaniene fra det 23. regiment fikk oppgaven i å være kolonnens vakt bak. På grunn av informasjon gitt av Smith og Pitcairn om hvordan amerikanerne angrep, gav Percy ordre om å bytte ut vaktene bakerst rundt hver 1,6 km slik at troppene kunne hvile seg i kort tid. Flankekompaniene gikk på begge sider av veien, og en sterk styrke av Marines ville fungere som den fremre vakten til å rydde vei fremover.
Percy skrev om den amerikanske taktikken at «...opprørerne angrep oss svært spredt på irregulært vis, men med bestemthet, de våget heller ikke å danne en regulær formasjon. De visste virkelig hva som var riktig i å gjøre dette. Dem som ser på dem som en irregulær folkemengde, vil oppdage at de tar svært feil.» Heath lyktes i å opprettholde en flytende sirkel med bevisste spredte styrker ved å sende offiserer på kompaninivå i felten og sende ordrer til fjerne enheter som marsjerte mot dem. Heath og Warren valgte også ofte å lede disse trefningene selv. Scenen for slaget har ofte urettmessig blitt beskrevet som en katotisk amerikansk kommandostruktur.
Kampene ble mer intense da Percys styrker krysset fra Lexington inn i Menotomy (dagens Arlington). Nylig ankommet milits skjøt inn i de britiske rekkene fra avstand, og individuelle huseiere begynte å kjempe fra sine egne eiendommer. Noen hjem ble også brukt som posisjoner for snikskyttere. Jason Russell bønnfalte sine venner om å kjempe sammen med ham for å forsvare sitt hus ved å si at «en engelskmanns hjem er hans borg.» Han ble værende og ble drept i sin inngangsdør. Hans venner unnslapp til kjelleren etter å ha skutt soldatene som forsøkte å følge etter dem ned trappen. Jason Russel House står fremdeles og har skuddhull fra denne kampen. En militsenhet som forsøkte et bakholdsangrep fra Russells åker ble tatt av flankestyrkene og elleve menn ble drept etter at de hadde overgitt seg.
Percy mistet kontrollen over sine menn og britiske soldater begynte å begå grusomheter for å hevne skalperingen ved Old North Bridge og for deres egne tap for en fjern, ofte usynlig fiende. Basert på ordene til Pitcairn og andre sårede offiserer fra Smiths kommando, fant Percy ut at minutemennene brukte steinmurer, trær og bygninger for å skjule seg og skyte på kolonnene. Percy fortsatte å gi ordre til flankekompaniene om å rydde amerikanerne ut fra slike steder. Mange av de lavere offiserene i flankene misforstod ordren og klarte ikke å stoppe sine menn fra ransakelser, nedbrenninger og drap av alle de fant i disse bygningene. To uskyldige fulle personer som nektet å skjule seg i kjelleren i et vertshus ble drept fordi de var mistenkt for å være involvert i dagens hendelser. Mange av vertshusene ble ransaket og spriten ble stjålet av troppene som i noen tilfeller ble fulle selv. Kirkens sølv ble stjålet, men ble senere funnet etter at det ble solgt i Boston. En innbygger i Menotomy, Samuel Whittemore, drepte tre soldater før han ble angrepet av en britisk kontingent og etterlatt død. Langt mer blod ble utgytt i Menotomy enn i noen annen landsby. Amerikanerne mistet 25 personer og ni ble såret, mens britene hadde 40 omkomne og 80 sårede. På begge sider tilsvarte dette halvpartene av tapene denne dagen.

Menotomy til Charlestown

De britiske styrkene krysset grensen inn til Cambridge og kampene ble stadig mer intense. Nye militsmenn ankom i tett formasjon i stedet for den spredte formasjonen, og Percy brukte artilleriet sitt og flankestyrkene mot et kryss kalt Watsons Corner og påførte dem stor skade.
Tidligere på dagen hadde Heath beordret at Great Bridge skulle settes ut av spill. Percys brigade var i ferd med å nærme seg den nedbrutte broa og elvebredden som var full av milits da Percy ledet sine styrker ned en smal vei (nær dagens Porter Square) og opp på veien til Charlestown. Militsen (som talte 4000 mann) var ikke forberedt på denne bevegelsen og ildsirkelen ble brutt. En amerikansk styrke flyttet seg for å okkupere Prospect Hill (i dagens Somerville) som dominerte veien, men Percy flyttet sin kanon til fronten og spredte dem med sin siste salve med ammunisjon.
En stor militsstyrke ankom fra Salem og Marblehead. De kunne ha avskåret Percys rute til Charlestown, men disse mennene stoppet ved nærliggende Winter Hill og lot britene unnslippe. Noen anklaget kommandanten for disse styrkene, oberst Timothy Pickering, for å ha latt kongens styrker passere fordi han fremdeles håpet å unngå krig ved å forhindre soldatenes totale nederlag. Pickering hevdet senere at han hadde stoppet på Heaths ordre, men Heath benektet dette. Det var nesten mørkt da Pitcairns Marines forsvarte et siste angrep på Percys bakre del idet de gikk inn i Charlestown. Soldatene inntok solide posisjoner på høydene. Noen av dem hadde vært uten søvn i to dager og hadde marsjert i 21 timer, åtte av dem under ild. Men nå holdt de høyereliggende områder ved solnedgang som var støttet av tungt artilleri fra HMS Somerset. Gage sendte raskt over to uthvilte linjekompanier for å okkupere høydene i Charlestown og bygge festningsverk. Selv om de var påbegynt, ble befestningene aldri fullført og ville senere bli et utgangspunkt for militsens arbeid to måneder senere før slaget ved Bunker Hill. General Heath studerte posisjonene til den britiske hæren og bestemte seg for å trekke militsen tilbake til Cambridge.

Etterspill

Om morgenen våknet Thomas Gage og fant Boston beleiret av en stor militsarmé som hadde marsjert fra hele New England. Denne gangen, i motsetning til Powder Alarm, var ryktene om blodsutgytelser sanne, og uavhengighetskrigen hadde begynt. Hæren av irregulære soldater fortsatte å vokse ettersom de omkringliggende koloniene sendte menn og forsyninger. Den kontinentale kongressen ville adoptere og sponse disse mennene inn i den gryende kontientale armé. Selv nå etter at åpen krigføring hadde startet, nektet Gage fremdeles å innføre unntakstilstand i Boston. Han overtalte byens selectmen til å overgi alle sine private våpen mot løftet om at enhver innbygger kunne forlate byen.
Med tanke på hva som ble oppnådd og tapene, var ikke dette et betydelig slag. Men med tanke på å støtte den politiske strategien bak Intolerable Acts og den militære strategien bak Powder Alarm, var slaget en betydelig britisk fiasko på grunn av at ekspedisjonen førte til kamper som den var ment å forhindre og fordi få våpen ble konfiskert.
De faktiske kampene ble fulgt av en krig om britisk politisk støtte. Innen fire dager etter slaget, hadde Massachusetts provinsielle kongress samlet mengder med vitneforklaringer under ed fra militsmenn og fra britiske fanger. Da det lekket ut etter en uke etter slaget at Gage sendte sin offisielle beskrivelse om hendelsene til London, sendte den provinsielle kongressen over 100 av disse detaljerte beskrivelsene på et raskere skip. De ble gitt til en sympatiserende embetsmann og gitt ut av pressen i London to uker før Gage sin rapport ankom. Gage sin offisielle rapport var for vag i detaljene til å ha innflytelse på opinionen. Selv George Germaine, som ikke var noen venn av kolonistene, skrev at «folket i Boston har rett til å gjøre kongens styrker til aggressorene og kreve seieren.» Politikere i London hadde en tendens til å legge skylden på Gage for konflikten i stedet for på sine egne politikker og instrukser.
De britiske styrkene i Boston la også ofte skylden for Lexington og Concord på Gage. Det samme området som gav soldatene sikkerhet på slutten av slaget skulle utfordres to måneder senere i slaget ved Bunker Hill. Både dr Joseph Warren og major John Pitcairn ble drept ved Bunker Hill. Navnet til dr Warrens informasjonskontakt om Concord-ekspedisjonen gikk tapt sammen med hans liv.
På amerikansk jord var det ikke lenger mulig for enhver intelligent mann i noen koloni å sitte på gjerdet. John Adams forlot sitt hjem i Braintree for å ri langs slagmarkene dagen etter kampene. Han ble overbevist om at «terningen er kastet, Rubicon er krysset.» Thomas Paine i Philadelphia hadde tidligere tenkt på kranglingen mellom koloniene og hjemlandet som «en slags anmeldelse,» men etter at nyhetene om slaget nådde ham, «avviste (han) den forherdede, surmulende faraoen i England for alltid.» George Washington mottok nyhetene på Mount Vernon og skrev til en venn at «de en gang glade og fredelige slettene i Amerika vil enten bli dekket av blod eller bli bebodd av slaver. Triste alternativ! Men kan en driftig mann nøle i sine valg?» En gruppe jeger i grenseområdene navnga sin leir Lexington da de hørte nyhetene om slaget i juni. Deres leir ble til slutt byen Lexington, Kentucky som (per 2000) hadde åtte ganger så mange innbyggere som byen i Massachusetts.