Dokumenthypotesen

Dokumenthypotesen (også kjent som flerkildehypotesen) er en av tre modeller brukt til å forklare opphavet og komposisjonen til Bibelens fem første bøker, samlet kjent som «Mosebøkene», «Pentatevken» eller «Toraen»; de to andre er fragmenthypotesen, og supplementhypotesen. Alle tre er enige om at Toraen ikke er ett forent verk fra én enkelt forfatter (tradisjonelt tilskrevet Moses), men er heller utgjort av kilder samlet over flere århundrer av flere personer. Teoriene er uenige om disse kildenes natur og hvordan de ble kombinert. Ifølge dokumenthypotesen var det fire kilder, hver opprinnelig en separat og uavhengig bok (et dokument), som på forskjellige tidspunkt har blitt slått sammen av en rekke redigerere («redaktører»). Fragmenthypotesen ser Toraen som en samling av små fragmenter, mens supplementhypotesen ser den som ett kjernedokument supplert av fragmenter fra andre kilder.
En versjon av dokumenthypotesen, oftest identifisert med den tyske forskeren Julius Wellhausen var nærmest universelt akseptert i mesteparten av 1900-tallet, med i dag har konsensus kollapset. Som et resultat av dette har det funnet sted en fornyet interesse i fragment- og supplementhypotesen, gjerne i kombinasjon med hverandre og med en dokumentmodell, noe som idag gjør det vanskelig å klassifisere nåværende teorier utelukkende innenfor én ramme. Moderne forskere anser i økende grad Toraen som et produkt av Akameniderikets tid (rundt 450–350 f.Kr.), selv om noen vil ha den plassert i den hellenistiske tid (333–164 f.Kr.), eller til og med Det hasmoneiske dynastis tid (140–37 f.Kr.). Av sine utgjørende kilder dateres Deuteronomium vanligvis til mellom 600- og 400-tallet f.Kr.; det finnes mye diskusjon rundt enheten og graden av, naturen og datoen til Presteskriftet. Deuteronomium blir fortsatt ansett å ha en separat historie fra de fire første bøker, og det er en voksende anerkjennelse for at Første Mosebok utviklet seg adskilt fra Andre Moseboks fortellinger helt til de ble slått sammen av forfatteren av Presteskriftet.

Dokument-, fragment- og supplementhypotesene

Toraen (eller Pentatevken) er samlenavnet på Bibelens fem første bøker: I begynnelsen, Utvandringsboken, Levittenes bok, Oppregningsboken og Den annen lovbok. Ifølge tradisjonen ble de diktert til Moses av Gud, men da moderne kritisk forskning ble benyttet på Bibelen ble det oppdaget av Pentatevken ikke var den forente teksten en ville forvente av én enkelt forfatter. Som et resultat har Toraens mosaiske forfatterskap i all hovedsak blitt avvist av ledende forskere innen 1600-tallet, og moderne konsensus er at det er produktet av en lang utviklingsprosess.
Innen midten av 1700-tallet startet noen forfattere en kritisk studie av dubletter (parallelle beretninger om de samme hendelsene), selvmotsigelser, og endringer i stil og ordforråd. Så, i 1780, formulerte Johann Eichhorn, etter å ha bygget på den franske livlegen Jean Astrucs verk Conjectures og andre, dem eldre dokumenthypotesen: ideen om at Første Mosebok ble laget av å kombinere to identifiserbare kilder: «Jehovisten» («J», også kalt «Jahvisten»), og «Elohisten» («E»). Disse kildene ble deretter oppdaget å løpe gjennom de fire første bøkene av Toraen, og antallet ble senere utvidet til tre da Wilhelm de Wette identifiserte «Deuteronomisten» («D») som en tilleggskilde kun funnet i Femte Mosebok (Deuteronomium). Enda senere ble «Elohisten» oppdelt til «Elohisten» og Presteskriftet («P»), noe som økte antallet kilder til fire.
Disse dokumenttilnærmingene stod i strid med to andre modeller, nemlig fragmentmodellen og supplementærmodellen. Fragmenthypotesen argumenterte for at fragmenter av varierende lengde, i stedet for sammenhengende dokumenter, utgjorde Toraen. Denne tilnærmingen tok i betraktning Toraens mangfoldighet, men kunne ikke redegjøre for dens strukturelle konsekvenshet, særlig hva kronologi angår. Supplementærhypotesen klarte bedre å forklare denne enheten: den fremmet at Toraen bestod av ett kjernedokument, Elohisten, som var supplert av fragmenter hentet fra mange kilder. Supplementærtilnærmingen var fremtredende innen de tidlige 1860-årene, men ble utfordret av en viktig bok utgitt av Hermann Hupfeld i 1853, som argumenterte for at Pentatevken bestod av fire dokumentkilder: Presteskriftet, Jahvisten og Elohisten sammenvevd i Første til Fjerde Mosebok, med en enkeltstående kilde for Femte Mosebok. Rundt samme tidspunkt argumenterte Karl Heinrich Graf for at Jahvisten og Elohisten var de tidligste kildene, og Presteskriftet det seneste, og Wilhelm Vatke knyttet de fire sammen i et evolusjonært rammeverk, med Jahvisten og Elohisten til en tid med primitiv natur og fruktbarhetskulter, Deuteronomisten til de hebraiske profetenes etiske religion, og Presteskriftet til en form for religion dominert av ritualer, offer og lov.

Julius Wellhausen og dokumenthypotesen

I 1878 utgav Julius Wellhausen sitt verk Geschichte Israels, Bd 1 («Israels historie, bind 1»; det andre volum, en syntetisk historie med navn Israelitische und jüdische Geschichte [«Israelittisk og jødisk historie»], dukket ikke opp før i 1894 og forblir uoversatt); den andre utgave ble gitt ut med tittelen Prolegomena zur Geschichte Israels («Prolegomena til Israels historie») i 1883, og den er bedre kjent under den tittelen. Særlig viktig er det at dette historiske portrettet var basert på to tidligere verk av hans tekniske analyse: Die Composition des Hexateuchs («Heksatevkens komposisjon») av 1876/1877, og deler om historiske bøker (Dommernes bok–Kongeboken) i sin 1878-utgave av Friedrich Bleeks Einleitung in das Alte Testament («Introduksjon til Det gamle testamente»).
Wellhausens dokumenthypotese var ikke hovedsakelig Wellhausens, men Hupfelds, Eduard Eugène Reuss', Grafs, og andres arbeid, som igjen hadde bygget på tidligere forskning. Han godtok Hupfelds fire kilder, og, i enighet med Graf, plasserte han Presteskriftet som senest. «J» (Jahvisten) var det tidligste dokumentet, et produkt av 900-tallet f.Kr. og Salomos hoff; «E» (Elohisten) var fra 700-tallet f.Kr. i det nordre kongeriket Israel, og hadde blitt kombinert av en redaktør med Jahvisten for å utgjøre dokumentet «JE»; «D» (Deuteronomisten), den tredje kilden, var et produkt av 600-tallet f.Kr., innen 620 f.Kr., under kong Josjias regjering; «P» (Presteskriftet; det Wellhausen først døpte «Q») var et produkt av den prest- og tempeldominerte verden av 400-tallet f.Kr.; og den siste redaksjonen, da «P» ble forent «JED» for å produsere Toraen slik vi kjenner den, fant sted i midten av 400-tallet f.Kr., muliggjort ved kopisten og offerlederen Esra innen 450 f.Kr., under Esras regjering.
Wellhausens forklaring av dannelsen av Toraen var også en forklaring på Israels religiøse historie. Jahvisten og Elohisten beskrev en primitiv, spontan og personlig verden, jamfør det tidligste stadiet av Israels historie; i Deuteronomium så han profetenes innflytelse og utviklingen av et etisk syn, som han følte representerte høydepunktet av jødisk religion; og Presteskriftet reflekterte den rigide, ritualistiske verden i den prestedominerte tiden etter utvandringen.
Hans verk, merkbare for sin detaljerte og vidtomspennende forskning og nære argumenter, befestet den nyere dokumenthypotesen som den fremste forklaringen på Pentatevkens opphav fra slutten av 1800-tallet til slutten av 1900-tallet.

Slutten på dokumentkonsensus og fornyelsen av fragment- og supplementmodellene

Konsensusen rundt dokumenthypotesen har delvis kollapset i det siste tiåret av det 1900-tallet. Grunnarbeidet ble gjort ved undersøkelsen av opphavet til de skriftlige kildene i muntlige komposisjoner, noe som tyder på at Jahvisten og Elohisten var samlere og redaktører og ikke forfattere og historikere. Rolf Rendtorff, ved å bygge på denne innsikten, argumenterte på at Pentatevkens grunnlag lå i korte, uavhengige narrativer, gradvis formet inn i større enheter, og samlet i to faser med redigering: den første ved Deuteronomisten og den andre ved Presteskriftet. Dette førte til den nåværende posisjonen som ser kun to hovedkilder i Pentatevken, Deuteronomisten (begrenset til Femte Mosebok), og Presteskriftet (begrenset til bøkene Første til Fjerde Mosebok).
Flertallet av forskere i dag fortsetter å anerkjenne Deuteronomium som kilde, med sitt opphav i lovboken fremstillet i Josjias hoff, slik beskrevet av De Wette, videre gitt en ramme under eksilet (talene og beskrivelsene i starten og slutten av lovboken) for å identifisere den som Moses' ord. De fleste forskere er også enige at en form av presteskriftkilden eksisterte, dog dens lengde, og særlig sluttpunkt, forblir usikker. Resten kalles kollektivt for ikke-prestelige, en samlegruppe som inkludere både før-prestelig og post-prestelig materiale. Den endelige Toraen blir i tiltakende grad ansett som et produkt av den persiske perioden (539–333 f.Kr., antageligvis 450–350 f.Kr.), selv om noen vil plassere den noe senere, i den hellenistiske (333–164 f.Kr.) eller til og med hasmoneiske periode (140–37 f.Kr.) – sistnevnte syn forblir et mindretallssyn, men Elephantine-papyri, fortegnelsen av en jødisk koloni Egypt datert fra siste firedel av 400-tallet f.Kr., viser ingen kjennskap til en Tora eller en utvandring. Det er også økende anerkjennelse for at Første Mosebok utviklet seg separat fra Andre til Fjerde Mosebok, og ble slått sammen med historien om Moses av presteskrifteren forfatter.
En revidert utgave av dokumenthypotesen har fortsatt tilhengere, særlig i Nord-Amerika og Israel. Den reviderte eller nydokumentariske hypotesen skjelner kilder ved handling og kontinuitet, i stedet for stilistiske og lingvistiske anliggende, og knytter dem ikke til utviklinge av Israels religiøse historie. Gjenopplivelsen av en «E»-kilde er antageligvis det enkelte elementet som oftest kritiseres av andre forskere, da europeiske forskere stort sett har avvist den som fragmentarisk eller ikkeeksisterende (den er sjelden skjelnbar fra den klassiske «J»-kilden).

Toraen og historien til Israels religion

Julius Wellhausen, dokumenthypotesens far, hypotesen som dominerte forskningen på mye av 1900-tallet, brukte Toraens kilder som bevis på endringer i israelittenes historie da den endret seg fra fri, enkel og naturlig, til fastsatt, formell og institusjonell. Moderne rekonstruksjoner av Israels religion har blitt mye mer varsomme i hvordan de benytter Det gamle testamente, ikke minst fordi komparativ data (det vil si, sammeligningen av oldtidens Israel med andre kulturer) og arkeologi har ført til erkjennelsen at Bibelen ikke er en pålitelig kilde for religionen i det gamle Israel og Juda. Den representerer trosretningen til kun et lite segment av det gamle israelittiske samfunn, medlemmer av en senjudeisk religiøs tradisjon sentret i Jerusalem og hengitt til utelukkende tilbedelse av guden Jahve.