Kobolt

Historie

Koboltforbindelser som blått fargepigment i glass og keramikk har vært kjent i årtusener. Stoffet har blitt funnet i egyptiske skulpturer og persiske smykker fra det 3. årtusen før Kristi fødsel. Kobolt er også funnet i ruinene av Pompeii (som ble ødelagt år 79 e.Kr. og i Kina fra Tang-dynastiet (år 618 – 907).
Det er den svenske kjemikeren Georg Brandt som er kreditert for oppdagelsen og isoleringen av kobolt i 1735. Han greide å bevise at blåfarven i glass kom fra kobolt, og ikke fra vismut som man tidligere hadde trodd.
De første forsøkene på å smelte kobolt slo feil, og ga kobolt(II)oksid i stedet. På grunn av at koboltmalm alltid inneholder arsen, ble arbeiderne også utsatt for den meget giftige gassen As₄O₆ under arbeidet.
I folketro er kobolt ofte assosiert med underjordiske og dverger som bor i fjell og undergrunnen. Det tyske ordet kobold er en slags nisse eller husånd. Man tenkte seg at kobolden hadde stjålet verdifulle mineraler fra malmårene og istedet erstattet dem med slike man anså som verdiløse, således «koboldmetall». En grunn til denne oppførsel ble trodd å være at gruvedriften forstyrret roen i underjorden, der koboldene bodde.

Egenskaper

Kobolt er et hardt skinnende grått transisjonsmetall med Atommassen (u) er 58,9. Smeltepunktet er 1 495 °C, og kokepunktet er 2 870 °C. Kobolt har ferromagnetiske egenskaper med curiepunkt på 1 121 °C. Kobolt er korrosjonsbestandig i luft på grunn av passivisering (et beskyttende oksidsjikt som raskt dannes), men løses opp av oksiderende syrer.
Kobolt har to allotrope former; alfa-formen har kubisk flatesentrert krystallstruktur og er stabil ved temperaturer fra 417 °C og opp til smeltepunktet. Beta-formen har heksagonal krystallstruktur og er stabil ved temperaturer under 417 °C.
En uvanlig egenskap med kobolt er at det har større atommasse enn det neste grunnstoffet i periodesystemet (nikkel).

Isotoper

Naturlig forekommende kobolt består utelukkende av den stabile isotopen ⁵⁹Co. I tillegg finnes 28 kunstig fremstilte ustabile (og dermed radioaktive) isotoper hvorav de mest stabile er ⁶⁰Co med halveringstid 5,2714 år, ⁵⁷Co med halveringstid 271,79 døgn, ⁵⁶Co med halveringstid 77,27 døgn og ⁵⁸Co med halveringstid 70,86 døgn. Alle de resterende isotopene har halveringstider kortere enn 1 døgn, og de fleste kortere enn 1 time.
CAS-nummer: 7440-48-4

Forekomst

Kobolt er et relativt sjeldent metall, som utgjør bare 0,001 % av jordskorpens sammensetning, og er derfor dyrere enn f.eks. sølv. Rent kobolt finnes ikke naturlig, men det opptrer i mange kjemiske forbindelser. Små mengder av stoffet finnes i  bergarter, jord, vann, planter og dyr. Kobolt utvinnes vanligvis som biprodukt fra nikkel-, sølv-, bly- og koppermalmer.
I 2005 var Den demokratiske republikken Kongo verdens største kobolt-produsent med ca. 40 % av verdensproduksjonen, fulgt av Canada, Zambia, Russland og Cuba.

Anvendelse

Kobolt ble tidligere brukt som fargestoff ved glassering av keramikk, ved farving av glass og i papirindustrien. I Norge er Blaafarveværket på Modum mest kjent, som under Benjamin Wegners ledelse på 1800-tallet var verdens største produsent av koboltblå. Kobolt blir fortsatt brukt som fargestoff. I nyere tid er kobolt brukt som legering i stål som øker korrosjonsbestandigheten og slitestyrken.

Koboltforekomster i Norge

Blaafarveverket på Modum var Norges største industribedrift på 1800-tallet, og utviklet blåfarve fra koboltmalm, som ble benyttet i papir-, porselens- og glassindustrien. Virksomheten utgjør en viktig del av Norsk bergindustrihistorie. Kobolt ble også utvunnet ved Åsterudtjern på Holleia på Ringerike.Ved Glencore nikkelverk i Kristiansand ble det i 2012 fremstilt omkring 3 000 tonn kobolt med høy renhetsgrad.