google/wiki40b huggingface dataset:
Hortulan

Føde

Hortulanen er i hovedsak frøspiser, men kan også ta smådyr. Ungene fôres gjerne med insekter. Spillkorn er viktig føde for hortulanen rett etter ankomst om våren, og senere på året hentes mye
insekter i kornåkre. Alle norske hekkeplasser ligger ved dyrket mark.

Utbredelse

Hortulan var tidligere knyttet til kulturlandskapet, men hekker nå bare på brannfelt, hogstfelt, torvmyrer og noen nydyrkingsområder. I Norge er hortulanen nå en svært sjelden hekkefugl. I Norge hekker arten i et kjerneområde i Hedmark. I tillegg hekket noen få par i Oppland og Akershus inntil nylig. I Norge står hortulan på den nasjonale rødlisten i kategorien "kritisk truet". Hovedårsaken til en fortsatt bestandsnedgang er trolig at bestanden er liten og isolert. Den norske bestanden var i 2006 på bare 110 syngende hanner.
En tilsvarende tilbakegang har funnet sted over store deler av Europa. Hortulanens utbredelse strekker seg fra Europa østover gjennom Russland til Mongolia og sør til Middelhavet og Lilleasia. Nedgangen ellers i Europa skyldes trolig i stor grad endringer i jordbruket. Færre husdyr, mindre beitemark, færre kantsoner og mer sprøyting er negativt for hortulanen. Av andre negative faktorer kan bruk av kvikksølvbeiset korn (som antagelig forårsaket krakket på 1950-tallet), endringer i klimaet i Europa, tørke i overvintringsområdene i Afrika og fangst, ha bidratt til bestandsnedgangen.

Bruk

Helt siden romertiden har hortulaner blitt fanget under høsttrekket og fôret opp til de er smellfeite. Hortulaner blir fortsatt betraktet som en delikatesse og storstilt fangst foregår fremdeles enkelte steder ved Middelhavet. Det er beregnet at omtrent 50 000 hortulaner blir fanget hvert år bare i den sørvestre delen av Frankrike. Frankrike krever dispensjon fra EUs fugleverndirektiv under henvisning til at det dreier seg om «tradisjonell» fangst.
Heteroglobus

Levevis

Biller i gruppen Pentodontini lever stort sett i forholdsvis tørre biotoper, som steppe og ørkener.

Utbredelse

Arten er beskrevet fra Peru.
Cristóbal de Morales

Liv og virke

Morales fikk en uvanlig tidlig og grundig klassisk utdanning med musikkstudier under noen av tidens fremste komponister.
I 1528 fikk han poster i Ávila og Plasencia, og innen 1535 var han ansatt som barytonsanger ved Det sixtinske kapell i Roma. I 1540/41 hadde han et avbrudd fra tjenesten på rundt ett års varighet. Etter avbruddet var han mye plaget av alvorlig sykdom, sannsynligvis gikt, og i 1545 avbrøt han tjenesten i Vatikanet for godt.
Tilbake i hjemlandet var han først maestro de capilla ved katedralen i Toledo. I 1551 fikk han samme post ved katedralen i Málaga, men måtte snart slutte av helsemessige årsaker.
Den 4. september 1553 søkte han sin tidligere stilling i Toledo, men døde før 7. oktober samme år.

Ry og innflytelse

Det finnes belegg for å hevde at Morales må ha vært en vanskelig person, svært klar over sitt eget talent og ute av stand til å komme overens med personer med mindre musikalsk begavelse enn ham. Han krevde enormt mye av sangerne, kom på kant med arbeidsgivere, og framsto sannsynligvis som arrogant.
Til tross for sin begrensninger som person ble Morales sett på som en av Europas beste komponister rundt midten av 1500-tallet. Han skrev nesten bare vokal kirkemusikk, rett nok kan enkelte framføringer ha blitt akkompagnert av instrumenter. Morales skrev mange messer, noen av dem er svært vanskelige å framføre og sannsynligvis skrevet for pavens kor.
Morales var den første spanske komponisten som oppnådde internasjonal berømmelse. Mange av komposisjonene ble trykt i hans egen tid, noe som var uvanlig på hans tid. Utallige kopier ble spredt rundt i Europa, og enkelte fant veien til den nye verden. Flere musikkskribenter og teoretikere fra hundreårene etter Morales' død anså musikken hans for å være den mest perfekte som noen gang var blitt skrevet. Berømmelsen hans varte til langt inn på 1700-tallet, da Andrea Adami da Bolsena, som skrev biografier over mange pavelige musikere, hyllet ham som en Vatikanets viktigste komponister i tida mellom Josquin og Palestrina.
Parce mihi Domine fra Morales' Officium Defunctorum ble brukt i tre versjoner på det bestselgende albumet Officium av Jan Garbarek og Hilliard Ensemble (1994), deriblant som åpnings- og avslutningsspor.
Hubble Deep Field South

Hubble Deep Field South er et bilde, sammensatt av flere hundre enkeltbilder av et område av universet, tatt ved hjel av Hubble-teleskopets Wide Field and Planetary Camera 2 (WFPC2) i løpet av 10 dager i september og oktober 1998. Hubble Deep Field South var en oppfølgning av den store suksessen med det opprinnelige Hubble Deep Field, som fremmet studiet av svært fjerne galakser i det tidlige stadiet av deres utvikling. Samtidig med at WFPC2 tok de dype, optiske bildene, ble nærliggende områder fotografert av instrumentene Space Telescope Imaging Spectrograph (STIS) og Near Infrared Camera and Multi-Object Spectrometer (NICMOS).
Politivoldsakene i Bergen

Politivoldsakene i Bergen omhandler en rekke tilfeller av politivold i Bergen på 1970- og 80-tallet. Bakgrunnen for avsløringene var at juristene Edvard Vogt og Gunnar Nordhus i en rapport om vold i byen i 1974/75 oppdaget at en overraskende stor del av legebehandlede voldsofre, omkring 360 tilfeller årlig, var ofre for politivold. Rapporten ble utgitt i popularisert form i boka «Volden og dens ofre» i 1981. På bakgrunn av dette opprettet Justisdepartementet et granskningsutvalg, ledet av Anders Bratholm, som i all hovedsak gikk god for Vogt og Nordhus sine konklusjoner.
Begge deler møtte kraftig kritikk i offentligheten, og fikk Vogt, Nordhus og Bratholm til å utarbeide en rapport basert på dybdeintervjuer med voldsofre. Denne ble presentert i 1986, og i 1987 utga Bratholm en redigert versjon under tittelen «Politiovergrep og personforfølgelse: 220 forklaringer om politivold og andre overgrep i Bergenspolitiet». Dette førte ikke til opprettelse av noe nytt granskningsutvalg. Riksadvokaten iverksatte etterforskning, men det resulterte ikke i noen fellende dommer. Amnesty International engasjerte seg i saken, og sendte blant annet den erfarne eksperten Ann Burley til Bergen. Reaksjonene og beskyldningene dette ble møtt med fra norske påtalemyndigheter ble av Amnesty oppfattet som sterkt injurierende og usanne. Riksadvokaten medga senere at disse reaksjonene var basert på uriktige påstander.
Bergens Tidende støttet politiets versjon. På Universitetet i Bergen fikk voldsforskerne støtte av noen FP akademikere i Rettssikkerhetsgruppen. Ved Universitetet i Oslo skrev 14 professorer et brev til Stortinget hvor de viste til at politiet og påtalemaktens trakassering av voldsforskeren i Bergen truet forskningens frihet. Bratholm ble saksøkt av Bergen Politilag og Norsk Politiforbundet for injurier, de trakk etter hvert søksmålet og Bratholm vant sitt motsøksmål. Amnesty ble etterforsket av politiet og statsadvokaten i Hordaland antydet i at informantene hadde blitt skjenket fulle for at forskerne skulle få de ønskede forklaringene. Finn Graff ble anmeldt av 40 politifolk i Oslo på grunn av en karikaturtegning.

Bumerangsakene

Etterforskningen førte til de såkalte bumerangsakene. 15 av dem som hadde forklart seg i rapportene ble tiltalt for falsk forklaring, og i årene 1988–90 ble ti personer dømt for dette. I 1996 begjærte advokatene Cato Schiøtz og Ole Jakob Bae syv av disse sakene gjenopptatt. Begjæringen ble avslått i lagmannsretten, men tatt til følge av Høyesterett. Høyesteretts beslutning var blant annet basert på tvil om troverdigheten til Bergen politikammer og betjentene der, habiliteten til lagmannsretten og bevisvurderingen. Alle syv ble frikjent.
Trond Kvists film Boomerang fra 1995 omhandler bumerangsakene og bidro til å få sakene på den norske dagsorden.
Singsongpiker

Singsongpiker, best kjent under den engelske betegnelsen Sing-song girls, er den vestlige terminologi for kurtisaner i Kina på 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet. Uttrykket er særlig knyttet til Shanghai selv om det var et helt alment fenomen, og alternativt ble disse unge kvinnene også kalt Flower girls (blomsterpiker).
Forut for Xinhairevolusjonen i 1911 var det mulig for en kinesisk allerede gift mann å finne seg en konkubine i den hensikt å få en sønn med henne. Noen familier hadde bare døtre, og en annen hustru var da påkrevet for å føre familienavnet videre. En mannlig arving var viktig også av den grunn at det innen konfucianismen var viktig at den eldste sønn foretok rituelle offer som et uttrykk for familiens barnlige pietet overfor foreldre og forfedre.
Dette var en skikk som kunne holdes i hevd også uten den første hustrus samtykke. Ektemannens handling her var lovbeskyttet. Den ble ikke regnet som utroskap så lenge det var et tiltak for å føre familienavnet videre – noe som etter kinesisk skikk bare skjer gjennom den mannlige linje. Det vanlige var å forvente at hustru og annenhustru kom overens med hverandre i samme hushold.
Det var stedvis nokså utbredt at mannen valgte seg konkubinen/annenhustruen blant syngende kurtisaner. Kurtisanen sang sanger for å tiltrekke seg menns oppmerksomhet i den hensikt å bli utvalgt til annenhustruer.
De vestlige besøkende som så disse syngende kvinner var usikre på hva de skulle kalle dem, ettersom det ikke ville være riktig å betrakte dem som prostituerte. Slik oppstod uttrykket Sing-Song-Girls. Men det er også en annen versjon til navnets opphav. Ifølge en roman fra 1892 av Han Bangqing hang uttrykket sammen med at de unge kvinnene ble kalt xi sang 先生 på den stedlige wu-dialekten.
Color Scandi Line

Historie

Allerede i 1996 kjøpte Color Line AS Larvik Line AS i konsernet Larvik Scandi Line ASA og fikk dermed Larvik-Fredrikshavn linjen og skipene som seilte under Larvik Line, mens Scandi Line AS delen i konsernet forble selvstendig frem til 1999 da Color line kjøpte og tok over resterende av firmaet og konsernet og dannet Color Scandi Line AS og dermed så fikk Color Line AS Sandefjord-Strømstad linjen og skipene som seilte der under Scandi Line navnet. Hensikten var å samle alt under et felles varemerke og at Scandi Line delen skulle få lov til å drive som før men bare under Color Line sitt merke og farge.
I 1999 bestemte allerede Color Scandi Line å erstatte ene skipet deres M/S Sandefjord som hadde seilt på strekningen Sandefjord-Strømstad siden 1992, grunnet økonomisk utfordringer med kapasitet og vedlikeholds problemer, løsningen ble dermed å kjøpe Silja Line sitt skip M/S Stena Invicta med pengene man fikk etter salget av M/S Sandefjord. Skipet ble døpt om til M/S Color Viking og ble tatt i bruk Juni 2000 med hjemmehavn i Sandefjord, og med dette så var en epoke over da Color Line AS ikke så noen grunnlag økonomisk eller praktisk å ha egen selskap for strekningen Sandefjord-Strømstad og valgte dermed å slå sammen hele firmaet helt under Color Line AS i januar 2001.
Astrid Johannessen (kunstner)

Utdannelse

Hun har studert ved Statens Kunst og Håndtverksskole, Oslo (1990-1994),  Statens Kunstakademi (1994-1996 og 1997-1998), og Russisk institutt for kinematografi (VGIK), Moskva (1996-1997).

Kunst

«Johannessen selv er opptatt av det konserverende ved sovjetkommunismens vern av folkemusikken. Hun spiller selv i, og regisserer musikkfilmer der sangtekster motiverer historien.
Gjennom videoene gjenoppdager hun historien i teksten, møter lokalbefolkningen og får dem til å spille med. Også folkelige fester og eldre, østeuropeisk populærmusikk tolkes i Johannessens kunst».
Doom Patrol (TV-serie)

Handling

Serien er lagt til tiden rett etter hendelsene i Titans sesong 1, episoden Doom Patrol, og følger Cliff Steele / Robotman, Rita Farr, Larry Trainor / Negative Man, Kay Challis / Jane, som alle blir tilkalt av Victor Stone / Cyborg når deres mentor dr. Niles Caulder / The Chief blir bortført av den overnaturlige superskurken kjent som Mr. Nobody.
APEC

APEC (Asia-Pacific Economic Cooperation) er en gruppe av 21 Stillehavsland som møtes årlig for å forbedre sine økonomiske og politiske bånd. Det første møtet ble holdt i Canberra i Australia etter initiativ av Australia i 1989. Medlemmene i APEC utgjør 60 prosent av verdensøkonomien. Det årlige møtet mellom de ulike landenes statsledere (utenom Taiwan, som representeres av en person på ministernivå) kalles APEC Economic Leaders Meeting.
Coloradopartiet

Coloradopartiet, egentlig Asociación Nacional Republicana (ANR), men mest kjent under navnet Partido Colorado, er et politisk parti i Paraguay. Det ble grunnlagt den 11. september 1887 av Bernardino Caballero.
Coloradopartiet styrte landet i periodene 1887-1904 og 1946-2008. Fra 1947 til 1962 var partiet det eneste tillatte partiet i Paraguay og utgjorde, sammen med militæret, grunnlaget for Stroessner-regimet.
I presidentvalget i april 2008, tapte partiets presidentkandidat Blanca Ovelar kampen mot Fernando Lugo. Dermed ble et 62 år langt hegemoni brutt, noe som var verdensrekord (to år lengre enn Kinas kommunistiske parti).
Finasterid

Finasterid er et legemiddel som bl.a. brukes for å behandle androgen alopeci (hårtap) hos menn og forstørret prostata. Finasterid er en type II 5-alfa-reduktase (5aR)hemmer som reduserer omdannelsen av testosteron (T) til det langt kraftigere mannlige kjønnshormonet dihydrotestosteron (DHT) og har vært benyttet i behandling av godartet prostataforstørrelse. Ifølge studier kan finasterid redusere det totale serum DHT-nivået i kroppen med opp til ~65-70%. Studier viser at finasterid kan resultere i en ~15% økning av testosteron ved hemming av enzymet 5a-reduktase. Dette kan igjen føre til litt økte østradiol-nivåer gjennom aromatisering på grunn av høyere fritt testosteron. Finasterid har derfor liten hormonell påvirkning.
Menn med alopecia androgenetica har forhøyede nivåer av DHT i områder av hodebunnen med hårtap. DHT bidrar til en forkortet vekstfase, miniatyrisering av hårfolliklene og færre antall synlige hår. Finasterid reduserer DHT i serum og hodebunn. Resultatet er en hemming og reversering av miniatyriseringprosessen.

Effekt

Det er observert økning i antall hår på 66% av brukerne over en periode på 2 år ved bruk av finastrerid, mot 7% for placebo. Finasterid som legemiddel selges under navnet Propecia. Legemidlet er registrert i USA, Canada, Sverige, New Zealand og Mexico. Statens legemiddelverk har ikke godkjent registreringssøknad i Norge, men preparatet er tilgjengelig på registreringsfritak.
Virkemiddelet finasterid selges under forskjellige navn av ulike legemiddelselskaper, markedsført for forskjellige tilstander og i ulike doser. MSD (Merck Sharp & Dohme) har patent på å selge virkemiddelet for bruk mot hårtap, og selger det til dette formålet under navnet Propecia i doser på 1mg finasterid per tablett. Legemiddelet selges også av MSD under navnet Proscar for behandling av forstørret prostata i doser på 5mg finasterid. Generiske legemidler er også tilgjengelige fra andre selskaper. Prisen er sterkt varierende, men mye høyere for Propecia enn andre varianter.

Doping

Preparatet står ikke på WADAs liste over stoffer som er forbudt å bruke.
Praha

Historie

Byen ble grunnlagt på slutten av det 9. århundre, og ble raskt setet for kongene av Böhmen, hvorav noen senere også var keisere av det tysk-romerske rike. Byen blomstret i Karl IVs regjeringstid i det 14. århundre, blant annet med byggingen av bydelen Nové Město, Karlsbroen, St. Vitus-katedralen – den eldste gotiske katedral i Sentral-Europa, og Karlsuniversitetet, Sentral-Europas eldste universitet nord for Alpene. På denne tiden var Praha Europas tredje største by.
Da dynastiet Habsburg befestet stillingen som innehavere av keiserverdigheten i Det tysk-romerske riket, ble deres arveland Böhmen og dermed også hovedstaden Praha fastere integrert i keiserriket, som fra 1806 ble kalt Østerrike. Landet besto i navnet som et separat kongedømme, men ble i realiteten styrt fra rikshovedstaden Wien. De fire uavhengige kommunene som tidligere utgjorde Praha, ble slått sammen til én by i 1784. Disse fire var Hradčany, (slottsdistriktet, vest og nord for slottet), Malá Strana (den mindre byen, sør for slottet), Staré Město (gamlebyen, på østsiden av elva) og Nové Město (den nye byen, lenger sør og øst). Byen vokste videre med annekteringen av Josefov i 1850 og Vyšehrad i 1883, og i begynnelsen av 1922 ble ytterligere 37 kommuner innlemmet i byen, som dermed økte sitt innbyggertall til 676.000. Byen hadde også etter at den i 1918 ble hovedstad i den nye staten Tsjekkoslovakia en stor tyskspråklig befolkning, særlig jødisk (bl.a. Franz Kafka), og et rikt tysk kulturliv. Mesteparten av byens 50 000 jøder ble drept under holocaust under andre verdenskrig, noe som også i stor grad førte til slutten på byens tyske preg.
I august 2002 opplevde byen en alvorlig oversvømmelse der deler av byen måtte evakueres. Flommen gjorde store skader, men ingen av de viktige landemerkene, slik som Karlsbroen, ble ødelagt.

Kultur

Praha har historisk vært et av Europas viktigste kulturelle senter med mange teatre, operahus, konserthus, gallerier og musikklubber. Til byens mange kjente kunstnere hører Franz Kafka, Antonín Dvořák, Milan Kundera, Ivan Klima og mange andre.

Høyskoler og universiteter

I tillegg til Karlsuniversitetet har byen sju andre universiteter og høyskoler, inkludert Det Tsjekkiske Tekniske Universitet grunnlagt i 1707. Film kan studeres ved FAMU, den tsjekkiske filmhøyskolen siden 1950-tallet.

Transport

Offentlig transport i Praha består av tre undergrunnslinjer samt en rekke trikkelinjer og busslinjer.
Utenfor byen ligger Ruzyně International Airport, som er hovedflyplass for det nasjonale selskapet ČSA Czech Airlines.

Diverse

Praha er også sete for de fleste viktige kontor og institusjoner i Tsjekkia, inkludert presidenten, regjeringen og parlamentet, som består av to deler.
Haitis flagg

Haitis flagg er vannrett delt i blått over rødt. Flagget er i størrelsesforholdet 3:5. I sin nåværende form ble flagget offisielt tatt i bruk 17. februar 1986, men flagget stammer fra begynnelsen av 1800-tallet.
Nasjonalflagget er et horisontalt delte flagg med blått øverst og rødt nederst, mens statsflagget i tillegg har riksvåpenet på et hvitt felt midt i flagget. Haitis riksvåpen viser et palmetre med en frihetslue på toppen. Palmen er flankert av en flaggborg og har to kanoner, kanonkuler, trommer og trompeter i front. Riksvåpenet bærer mottoet L'Union Fait La Force (Enhet gir styrke). Nasjonalflagget uten riksvåpen fungerer også som handelsflagg, mens flagget med riksvåpen også er orlogsflagg.

Flagghistorie

Haitis flagg stammer fra revolusjonstiden da konventet i Paris utnevnte Toussaint L'Ouverture til guvernør over øya. I 1798 tok han i bruk den franske trikoloren. Dette skulle være et symbol for at revolusjonens frihetsidealer også gjaldt Haitis slavebefolkning, frigitt etter at den franske nasjonalforsamlingen forbød slaveri 15. mai 1791. Trikoloren var i bruk inntil L'Ouvertures fall i 1802.
I mai 1803 bestemte Jean-Jacques Dessalines at flagget skulle endres. Det hvite feltet ble tatt bort da dette nå ble tolket som å representere undertrykkerne. Fargene rødt og blått ble tolket som å representere Haitis befolkning bestående av svarte og mulatter. Fargene blått og rødt ble benyttet både i horisontale og vertikale striper. Æren for å ha sydd det første flagget tilskrives Dessalines' guddatter Catherine Flon som under Arcahaiekongressen 18. mai 1803 sydde sammen den røde og blå delen av et flagg der det hvite hadde blitt revet bort. Da Haiti 1. januar 1804 vedtok selvstendighet og en forfatning ble blått og rødt benyttet som det uavhengige Haitis flagg. Den blå fargen ble imidlertid endret til svart 20. mai 1805 etter at Dessalines i oktober 1804 var utropt til keiser under navnet Jacques I. Den svarte fargen skulle da representere friheten de svarte kjempet for. Svart og rødt ble benyttet inntil Dessalines ble myrdet i 1806, men fargene ble også benyttet av 1811-1820 av kongedømmet som ble etablert nord på Haiti. Da landet i 1822 ble samlet under republikken ser flagget med horisontale striper, blått over rødt, ut til å ha blitt enerådende. Med tillegg av riksvåpenet, ble det bekreftet i senere konstitusjoner.
Under sommer-OL i Berlin i 1936 ble det oppdaget at Haiti og Liechtenstein benyttet samme flagg, noe som førte til at Liechtenstein la til en krone i sitt flagg. Haitis flagg forble imidlertid uendret inntil 21. juni 1964 da landets president Duvalier bestemte seg for å vende tilbake til flagget i svart og rødt i grunnloven som da ble innført. Bakgrunnen var Duvalier politiske program for en «svart revolusjon». Flagget i svart og rødt, også dette med riksvåpenet i hvitt felt i midten for statsflaggets vedkommende, ble benyttet under Duvalier-familiens regime fram til dette ble styrtet i 1986.
Sokrati

«Sokrati» (gresk: «Σωκράτη», norsk oversettelse: Sokrates) var Hellas' bidrag i Eurovision Song Contest 1979 og ble fremført på gresk av gruppen Elpida. Melodien var komponert av Doros Georgiades, og teksten var skrevet av Sofia Tsotou.
Sangen ble fremført som syvende bidrag om kvelden 31. mars 1979 (etter Monacos Laurent Vaguener med «Notre vie c'est la musique» og før Sveits' Peter, Sue & Marc & Pfuri, Gorps & Kniri med «Trödler Und Co»). Da avstemningen var ferdig, hadde den fått 69 poeng, noe som ga den en åttendeplass blant 19 deltakere. 
Sangen lovpriser filosofen Sokrates, som blir sammenlignet med en «superstjerne» i teksten. Rettssaken mot ham og hans tvungne selvmord blir nevnt. De athenske borgerne borgerne forbindes med Pontius Pilatus, som en referanse til at de ikke gjorde noe for å forhindre hans død.

Norsk versjon

Ivar Hovden har skrevet en norsk tekst. På norsk har den tittelen «Sokrates».
Magdeburg bispedømme

Magdeburg erkebispedømme

Magdeburg erkebispedømmet ble opprettet av kong Otto I av Det tysk-romerske rike i 968 som et ledd i slavernes misjonering øst for Elben. Erkebispedømmet ble utskilt fra Halberstadt bispedømme. Som suffraganbispedømmer fikk det tildelt Brandenburg og Havelberg bispedømme, som tidligere lå under Mainz erkebispedømme, samt Meißen, Merseburg og Zeitz bispedømme, som ble opretta samtidig med Magdeburg. Kirkeprovinsens østgrense ble først bestemt da erkebiskopen av Gniezno opprettet et suffraganbispedømme i Lebus. Etter mye tautrekning lyktes erkebiskopen av Magdeburg i 1424 å få flyttet Lebus bispedømme til sin kirkeprovins.
Erkebiskopen av Magdeburg førte tittelen «primas av Tyskland» og var riksfyrste (fyrsterkebiskop). Mens bispedømmet ikke var spesielt stort, fikk han opprettet en anselig territorialstat (erkestift), som delvis lå innenfor andre bispedømmer. Til erkestiftet hørte ved siden av Mageburgs omegn bl.a. byen Halle, som delvis fungerte som residensby.
I første halvdel av 1500-tallet gikk befolkningen i erkebispedømmet over til reformasjonen. Den siste erkebiskopen som var godkjent av paven, Sigismund, døde i 1566, etter å ha gått over til protestantismen i 1561. Dermed anså Den hellige stol erkebispedømmet som oppløst, og la området til det apostoliske vikariat i nord.
Erkestiftet fortsatte imidlertid å eksistere som territorialstat med protestantiske administratorer. I freden i Westfalen (1648) ble det bestemt at territoriet skulle omvandles til et verdslig hertugdømme og tilfalle Brandenburg. Bestemmelsen ble ikke satt ut i livet før den siste administratorens død i 1680.

Magdeburg bispedømme

Området som tidligere hadde utgjort Magdeburg erkebispedømme, ble i 1821 løst fra det apostoliske vikariat i nord og slått til Paderborn bispedømme. Med Tysklands deling etter andre verdenskrig ble det vanskelig for erkebiskopen av Paderborn å ivareta sitt embede i den østlige delen av erkebispedømmet. Derfor opprettet paven i 1973 en apostolisk administrasjon med sete i Magdeburg. Etter Tysklands gjenforening kunne denne i 1994 opphøyes til et eget bispedømme i Paderborns kirkeprovins.