google/wiki40b huggingface dataset:
Sejong den store

Tidlig liv

Sejong var den tredje sønnen til kong Taejong. Da han ble 12 år gammel ble han storprins Chungnyeong (충녕대군; 忠寧大君) og giftet seg med datteren til Sim On (심온; 沈溫) av Cheongsong (청송; 靑松), best kjent som Lady Sim (심씨; 沈氏), som senere fikk tittelen prinsesse Soheon (소헌왕후; 昭憲王后).
Sejong utmerket seg på flere områder og var farens favoritt.

Tronfølge

Sejong ble Koreas hersker på en noe uvanlig måte. Den eldste av kongens sønner, prins Yangnyung (양녕대군), mente at han selv mangler nødvendige ferdigheter for å bli konge, og mente at Sejongs skjebne var å bli konge. Han og hans bror, prins Hyoryung (효령대군), var enige i at det var deres plikt å sørge for at Sejong ble konge. Med god hjelp av klossete opptreden ved hoffet i Seoul, sørget de for at de ble bannlyst fra hovedstaden. Dermed var veien klar for Sejong. Den eldste prinsen levde i fjellene der han vandret rundt, mens den andre prinsen søkte seg til et budistisk tempel, der han ble munk.

Konge

I juni 1418 abdiserte Kong Taejong og Sejong ble kronet som konge av Joseon i august og begynte samtidig sin kongegjerning. Taejong hjalp til med råd innenfor  militære spørsmål de neste fire årene fram til sin død i 1422.
Sejong var avhengig av jordbruksproduksjonen, og etablerte et system der bøndene betalte skatt etter hvor stor avkasting avlinga gav. Dermed kunne bøndene bry seg mindre med skattenivået og mer om sin avling. Så raskt kongen disponerte over et tilstrekkelig med forråd sørget han for at dette ble distribuert til fattigere bønder. I 1429 ble «Nongsa-jikseol» (hangul: 농사직설, hanja: 農事直說) utgitt under Sejongs overoppsyn. Dette var den første boka om koreansk jordbruk, og den handlet blant annet om innhøstning.

Hangul

Kong Sejong Den Store fikk stor betydning for koreansk historie ved at han i 1443 introduserte det koreanske alfabetet hangul, som skriftspråk for koreansk.
Hangul er verdens eneste tilrettelagte og hyppig brukte fonetiske skriftspråk som med vilje er utformet slik at det skal være enkelt å forstå: Som i indiske skriftspråk, klassifiseres hanguls konsonanter etter hvor i munnen de skal uttales, men det sies at hangul går et skritt videre, ved at tegnene også representerer et skjematisk oppsett av hvordan munnen skal posisjoneres for å uttale lyden. ㄱ [k] representerer at tungen er presset opp mot ganen, ved jekslene, mens ㅋ [kʰ] har i tillegg en strek som viser aspirasjon.
Ved romanisering av koreansk bruker Nord-Korea offisielt McCune-Reischauersystemet. I 2000 gikk Sør-Korea over til bruk av en revidert romanisering.
Hanguldagen markeres den 9. oktober i Sør-Korea og 15. januar i Nord-Korea.
De tre mostrene

De tre mostrene er et norsk eventyr samlet inn av Peter Christen Asbjørnsen og Jørgen Moe og utgitt i Norske Folkeeventyr.

Handling

Da en fattig jeger mister sin kone, drar hans vakre datter ut i verden for å lære seg et yrke og kunne forsørge seg selv. Hun får arbeid på slottet, og siden hun jobber hardt og godt blir hun dronningens favoritt. De andre ternene blir sjalu, og vitner falskt om jenta: hun skryter av at hun kan spinne et pund lin på bare et døgn. Dronningen setter henne dermed på prøve. Jenta ber om et rom for seg selv, men har aldri har spunnet lin før, og bryter sammen i fortvilelse. Da kommer plutselig en gammel kone inn i rommet. Hun lytter til jentas historie, og tilbyr seg å utføre spinnejobben, mot at jenta vil kalle henne 'tante' på sin bryllupsdag. Jenta legger seg til å sove, men kona spinner et garn dronningen blir svært fornøyd med. 
De andre ternene ved hoffet blir bare mer sjalu, og hevder at jenta har skrytt av at hun på et døgn skulle kunne veve garnet hun allerede hadde spunnet. Dronningen krever da at jenta må sette handling bak ord. Noe lignende skjer: jenta blir fortvilet låst inne på arbeidsrommet, men en gammel kone kommer inn og tilbyr seg å utføre arbeidet. Alt garnet blir vevd til vakkert stoff, og dronningen blir fornøyd. Men de andre ternenes misunnelse øker, og de hevder at hun kan sy alt stoffet til skjorter i løpet av et døgn. Den samme som har skjedd tidligere, skjer nå også.
Dronningen er så fornøyd med håndarbeidet at hun tilbyr jenta å gifte seg med prinsen, siden jenta er så dyktig husmor. Prinsen vil gjerne gifte seg med jenta, og det stelles i stand bryllup. Under middagen kommer tre ukjente kvinner som gjester, alle gamle og slitne: med lang nese, brei rumpe og store og rennende øyne. Jenta hilser hver av dem som sin moster, og de får sette seg, mens prinsen undrer seg på slektskapet med jenta. Kvinnene forklarer at de i sin ungdom var like vakre som sin unge slektning er nå, men at et langt liv med håndarbeid, henholdsvis spinning, veving og søm, gjort dem slitne og stygge. Prinsen erklærer at hans brud aldri skal gjøre en dag mer med husarbeid.
Carl Perkins

Bakgrunn

Carl Perkins’ foreldra var Fonie og Louise Brantley Perkins, hans brødre het Jay og Clayton. Faren arbeidet på en forpaktet bomullsgård og tjente ikke meget; familien hadde trange kår. Carl Perkins voste opp i småbyen Tiptonville nordvest i Tennessee.
Gospelmusikk var en av hans tidligste musikalske inspirasjonskilder; den hørte han sunget av de svarte landarbeidene på bomullsmarkene. Carl fik ksin første gitar da han var syv år gammel. Den hadde faren bygd av en sigarkasse, et kosteskaft og av tråder. .

Musiker

Carl Perkins var pionér i rockabilly, introdusert på 1950-tallet sammen med annen betydelighet innen rock'n'roll, Elvis Presley, en ny type sørstatsmusikk, basert på rhytm and blues og country. På et tidspunkt hadde både Perkins og Presley kontrakt med Sun Records. I desember 1955 spilte Carl Perkins inn sangen «Blue Suede Shoes» som hurtig ble signaturmelodien for rockabillygenren. Ettersom den var full av «hot licks» og «hipster cool» gjorde Presley sin egen versjon. Perkins originalversjon var dog den første rock 'n' roll-låten som samtidig havnet på toplistene for pop, country, og rhytm and blues.
Beklageligvis havnet Perkins utfor en bilulykke og ble svært mye skadet. Etter at han frisknet til, gjenopptok han sin karriere hos Sun Records og spilte i 1956 inn de klassiske rockabillysangene «Boppin' the Blues» og «Matchbox».
Perkins siste album Go Cat Go! ble utgitt i 1996, og på den medvirket de meste kjente navnene innenfor rock og populærmusikk noensinne, både som sangere, musikere og medkomponister til Perkins: Paul Simon, John Fogerty, Tom Petty, Bono, Paul McCartney, George Harrison, Ringo Starr, Johnny Cash og Willie Nelson. Takket være en tillatelse av Yoko Ono fikk man også benytte et opptak av avdøde John Lennon og dennes utgave av Perkins' «Blue Suede Shoes». På den måten ble dette en av de svært få platene hvor samtlige medlemmer av The Beatles deltar, uten å være The Beatles.
Carl Perkins døde i en alder av 65 år av strupekreft etter flere slag. Han er gravlagt i Ridgecrest Cemetery i Jackson, Tennessee. Hans kone Valda de Vere Perkins døde 15. november 2005 i Jackson, Tennessee.
Perkins ble i 1987 innvotert i Rock and Roll Hall of Fame.
Havana kraftverk

Havana kraftverk er et kullkraftverk og et oljekraftverk på østbredden av Illinois River, i Mason County, delstaten Illinois i det nordlig-sentrale USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 690 MW, fordelt på 4 blokker / turbiner. Dette er delstatens trettende største termiske kraftverk målt etter installert produksjonseffekt. 
Anlegget ble påbegynt omkring 1947 og stod ferdig i 1958. Brenselkilden er sub-bitumenøst kull og fyringsolje.
Askviknes barnehjem

Bakgrunn

Presten Jacob Walnum (1851-1925) stiftet i 1893 en komité for det frivillige arbeidet for omstreifere. I 1897 stiftet han Foreningen til motarbeidelse av omstreifervesenet. Denne endret navn i 1922 til Den norske omstreifermisjonen, og i 1935 kom ett nytt navneskifte til Norsk misjon blant hjemløse.

Historie

Fra 1897 og helt fram til 1989 delegerte staten ansvaret for myndighetenes politikk overfor taterne til denne private misjonsforeningen. De drev både skoler, barnehjem og arbeidskolonier. Den mest kjente var Svanviken arbeidskoloni på Nordmøre. Med støtte i Vergerådsloven av 1896, Løsgjengerloven av 1900, og den nye Straffeloven av 1902, tok «Norsk misjon blant hjemløse» til sammen rundt 1500 barn fra foreldrene. Dette handlet om mellom en tredjedel og en fjerdedel av alle taterbarn født mellom 1900 og 1960, som organisasjonen kjente til. Barnehjemmet var i drift som barnehjem i perioden 1900-1953. Foreningen til motarbeidelse av omstreifervesenet stod som eiere. Eiendommen ble overdratt til Hordaland fylkeskommune i 1954, og Fylkeskommunen tok institusjonen i bruk til pleiehjem innen psykiatri.
Bygningen ble i 2012 fredet som kulturminne.

Arkiv

Det kan se ut som om barnehjemmets arkiv er gått tapt. Ved Riksarkivet oppbevares noe korrespondanse mellom barnehjemmet og Norsk Misjon blant hjemløse. Barnevernet i Bergen sendte barn til denne institusjonen. I de kommunale arkivene kan det derfor finnes opplysninger om vedtak om plassering av barn i arkivene etter barnevernsnemnder og sosialkontorer.
28 Days Later: The Soundtrack Album

In the House - In a Heartbeat

Dette er et instrumentalspor av britiske komponisten John Murphy. Det er mest berømt for sin assosiasjon til filmen den post-apokalyptiske fiksjonskrekkfilmen 28 dager senere
The Last Mimzy

Sammendrag

Filmen begynner i en fjern fremtid hvor det blir gjort forsøk på å avverge en katastrofal økologisk katastrofe, som har ødelagt jordkloden. Høyteknologiske enheter forkledd som leketøy blir sendt tilbake i tid, hvor de blir funnet av barna Noah og Emma Wilder. De lever i det 21. århundre i Seattle. Emma blir telepatisk koblet til utstoppet kanin, som heter Mimzy. Barna utvikler avansert kunnskap og intelligens, på grunn av lekene. På grunn av sin psykiske forbindelse med Mimzy, blir Emmas evner mye sterkere enn hennes eldre bror. De lærer blant annet levitasjon og telekinese, og kan kommunisere hverandre med telepatisk kontakt.
Barnas uvanlige mentale evner og intelligens, havner i søkelyset til FBI. Hele familien blir avhørt av agent Nathaniel Broadman (Michael Clarke Duncan). Det viser seg at Mimzy består av en svært avansert form for kunstig intelligens, og er lagd nanoteknologi. I fremtiden har forurensning ødelagt menneskets DNA. Flere kaniner som Mimzy ble sendt til fortiden, men ingen har returnert til fremtiden igjen.
Mimzy forklarer til barna at de må bruke lekene som en tidsmaskin, for å reise til fremtiden med et uskadet menneskelig DNA fra det 21. århundre. Dette kan folk i fremtiden bruke til å rette opp skadene som har oppstått i deres eget DNA, forårsaket av langvarige økologiske problemer. Noah og Emma må unnslippe FBI, og aktiverer en tidsportal for å sende Mimzy til fremtiden igjen - for å redde den døende menneskeheten i fremtiden.
Rothschildia hesperus

Utseende

En stor (vingespenn ca. 100 millimeter) påfuglspinner med svært store vinger sammenlignet med kroppen. Vingene er gulbrune i den indre delen av vingen, rosa-aktige i den ytre. Midt i hver vinge er det en stor, kantete, sølvfarget flekk, utenfor dette et lyst tverrbånd.

Levevis

Larvene lever på ulike slags busker og trær. Disse artene kan utnytte en rekke forskjellige fødeplanter. De voksne sommerfuglene tar ikke næring til seg, men overlever på fett de har lagret fra larvetiden. De store hunnene sitter mest i ro og sender ut feromoner, som de aktive hannene kan merke på lang avstand.

Utbredelse

Arten er utbredt i Sør-Amerika fra Venezuela i nord til Paraguay i sør.
Typebyen

Typebyen er benevnelsen på den særegne trehusbebyggelsen i Mulen i Bergen som i 1911–1912 ble bygget for Typografenes Byggeselskap a/s. Typebyen er det første kooperative boligprosjektet i Bergen.

Historie

I Kristiania hadde organiserte typografer allerede i 1900 etablert sitt eget byggeselskap med sikte på en «Egne Hjem-koloni», noe som inspirerte typografene i Bergen. Bergen kommune hadde også, i samsvar med idealet om gode boliger i sunne omgivelser, boligforsyning som offentlig medansvar på dagsordenen. Et område i Persenbakken, på Stadkonduktørens tegning fra 1904 angitt som «Anlæg af Arbeiderboliger ved Mulen», var utsett til formålet. Det var denne tomten typografene søkte om å få kjøpe for å etablere sin «hageby». I 1910 vedtok bystyret salg til Typografenes byggeselskap for kr 2,- pr. kvm.
Saken vakte store diskusjoner, også internt blant typografene der noen mente at dette ikke kom til å gagne dem med størst behov. Finansieringen videre ble også vanskelig. «Arbeiderbruk- og boligbanken» kunne ikke gi lån ettersom deres grense var 5.000,- pr. hus og disse lå an til å bli dyrere. Lån ble ordnet hos et forsikringsselskap på grunnlag av kommunegaranti for 90 prosent. Avtalen med kommunen inneholdt også andre former for støtte, bl.a. gratis nedlegging av vann-, kloakk- og gassledninger.
Arkitekt Olaf Jahnsen, som i årene før hadde bygget en rekke trevillaer i Fløenområdet og på den sydlige fjellsiden av byen, var blitt engasjert som arkitekt og byggmester allerede ved etableringen av aksjeselskapet i 1908. Etter at kartforretning var avholdt i 1911 ble byggingen av de 43 husene satt i gang.
Husene var på «halvannen» etasje og ga plass til 2 familier. Det ble 3 værelser, kjøkken og WC både til familien i hovedetasjen og den oppe. Eksteriørmessig ble alle forskjellige, men med en enhetlig stil som også hadde gitt et Jugend-preg til den gruppen av hus Jahnsen hadde bygget i Fløenområdet (senere adresse Nubbebakken) i 1905–1908. Hovedgrepet var mansardtak som ga unntak fra kravet om et ekstra trappeløp som rømningsvei i hus med flere etasjer.
Husene fikk etter datidens forhold en høy standard og kom på 8.500,- pr. stk. Aksjonærene var kun fagorganiserte typografer som fikk eie et hus og måtte bo i en av leilighetene. Den andre skulle leies ut uten at leietakerne behøvde å ha tilknytning til typografyrket. Ingen av beboerne var folk som man forbandt med den vanskeligstilte arbeiderklasse.
Typebyen vakte stor oppmerksomhet og samarbeidet som var etablert mellom kommune og fagforening ble mønsterdannende da andre fagforeninger opprettet tilsvarende byggeselskap (se Trikkebyen og Brannfunksjonærenes byggeselskap).
Informasjon om Typebyen finnes i arkivet etter Olaf Jahnsen som er avlevert Bergen Byarkiv. Arkivet inneholder en del tegninger av prosjektet. I tillegg tidligere kart over området og noen avisutklipp.
Albéric Magnard

Liv

Alberic Magnard var sønn av Emilie Bauduer og Francis Magnard (1837-1894) som var en bestselgende forfatter og utgiver av avisen Le Figaro. Magnard var fire år gammel da hans mor begikk selvmord. Han studerte jus, men etter bestått eksamen dro han til Pariskonservatoriet for å studere komposisjon. Fra 1886 studerte han kontrapunkt med Théodore Dubois i samme klasse med Jules Massenet og fikk førstepremie i harmonilære i 1888. På Konservatoriet møtte han også Vincent d'Indy, som ga ham privatundervisning i orkestrering (1888 - 1892). Magnards to første symfonier ble til under veiledning av d'Indy, den 1. Symfoni i c-moll er dedikert til ham.
På samme tid skrev Magnard musikkanmeldelser i avisen Le Figaro og pådro seg noen fiender med dette. På den andre siden nektet han å dra nytte av sin fars sosiale relasjoner. I 1896 giftet Magnard seg med Julie Creton og underviste i kontrapunkt på Schola Cantorum, som var grunnlagt i 1894 av d'indy, de to årene etterpå og skrev sin 3. Symfoni i b-moll. Omtrent på denne tiden begynte Magnards hørsel å bli dårligere.
På grunn av farens formue var han økonomisk sikret. Derfor var han ikke avhengig av å inngå musikalske kompromisser. Men han hadde i mange år problemer med å få sin musikk oppført. Hans venn Guy Ropartz, siden 1894 leder av konservatoriet i Nancy, oppførte flere av verkene hans og Magnard ga en konsert på egen regning i 1899. Fra 1902 begynte han å gi ut sine komposisjoner selv (opus 8 til opus 20). På grunn av dette gikk mange manuskripter tapt da huset hans brant i 1914. I Dreyfus-saken stilte Magnard seg på siden av Zola, og komponerte i denne anledningen orkesterstykket Hymne til Rettferdighet (1902).
Ved begynnelsen av Første verdenskrig sendte Magnard sin kone og deres to døtrene til et trygt sted mens han ble igjen på eiendommen Manoir de Fontaines i Baron. Da en tysk rekogniseringsenhet kom ditt, skjøt han på dem og drepte en soldat. Soldatene skjøt tilbake og satte huset i brann. Magnard omkom i brannen og liket hans kunne ikke identifiseres i ruinene senere. Brannen ødela Magnards upubliserte manuskripter, for eksempel hans opera Yolande, to akter fra operaen Guercœur og en sangsyklus. Ropartz, som hadde oppført operaen Guercœur i 1908, har rekonstruert de tapte to aktene fra erindringen sin og oppførte operaen flere ganger igjen etter 1931.

Stil

I likhet med Gabriel Fauré bruker Magnard den modale skalaen, og hans forkjærlighet for kanon, koral og fuge ligner på César Franck. Tendensen til rytmisk-metrisk bytte og overlapping refererer til Claude Debussy og Maurice Ravel. HanMagnardforetrakk en saklig satsteknikk og følte seg i musikalsk slekt med Beethoven. Noen komposisjoner, særlig symfoniene, inneholder passasjer som minner om Gustav Mahler, og hans bruk av salmer i symfoniene førte til at han fikk kallenavnet «en fransk Bruckner». I sine operaer brukte Magnard Richard Wagners ledemotivteknikk.

Komposisjoner

Det er ikke mange av Magnards komposisjoner som er bevart. Litt over 20 verk er publisert, blant annet tre operaer og fire symfonier.
Prinsens Musikkorps

Prinsens Musikkorps er et av tre profesjonelle musikkorps under Forsvaret. Korpset har base på Skive kaserne. Korpsets sjef er Henrik Thorngaard og Jesper Juul er sjefsdirigent. Musikkorpset hørte tidligere under Prinsens Livregiment og har røtter tilbake i det 17. århundre.
Brukertesting

Om brukertesting

En brukertest er den mest valide metoden for å avdekke svakheter ved brukervennligheten til et nettsted. Hensikten med en brukertest er å få reell tilbakemelding fra brukere av tjenesten, og å bruke resultatene fra testen til å forbedre tjenesten. Hvis brukertesten avdekker problemområder med tjenesten eller nettstedet, som at testpersonene har vansker med å forstå instruksjoner, utføre oppgaver eller finne informasjon, anbefales det at utviklingsteamet forbedre designet, og deretter teste på nytt. Utviklerne av en tjeneste blir ofte blinde på svakheter ved tjenesten, og brukerne bringer inn et nytt perspektiv.
Brukertesting er en av en rekke teknikker som benyttes innen brukersentrert utvikling.

Metode

Brukertesting involverer å observere brukere som bruker et nettstedet en tjeneste eller produktet. Man vil typisk be testpersonene utføre oppgaver knyttet til den viktigste funksjonaliteten, og basert på dette evaluere hvor god brukervennligheten er. For et nettsted vil man typisk observere hvordan informasjonsstruktur, interaksjonsdesign, navigasjon og funksjonalitet ved nettstedet fungerer i praksis. I tillegg vurderer man også om det grafiske designet hemmer eller fremmer brukervennligheten.Man vil også vurdere tjenestens totale brukeropplevelse. En testleder fasiliterer brukeren gjennom testen. Det er viktig at testleder er bevisst sin rolle, og ikke påvirker testpersonene. I tillegg observerer gjerne flere i utviklingsteamet testen.
Ved brukertesting er det viktig at flere testpersoner tester tjenesten. Anbefalt antall varierer fra 5-10 testbrukere. Kjører man flere iterasjoner og flere brukertester i løpet av utviklingsprosessen, kan man tillate seg å gå ned på antall testpersoner. Jacob Nielsen anbefaler å teste med 5 testpersoner, men å gjennomføre flere brukertester i løpet av utviklingsløpet. Begrunnelsen er at når et par tre brukere har avdekket alvorlige svakheter med tjenesten er det mer hensiktsmessig å utbedre disse, enn å bruker ressurser på å teste flere brukere.

Prosedyre for testing

Når man planlegger en brukertest er det vanlig å utvikle scenarioer for testpersonene. Om man tester en nettbokhandel, kan et scenario være at testpersonen tenker seg at hun skal kjøpe en bok. Det er også vanlig å utvikle testoppgaver for å sikre at testpersonen tester relevante deler av nettstedet. Før selve testen kan brukerne bli intervjuet rundt egen erfaring med tilsvarende tjenester, og etter testen kan man gjennomføre et post-interjuv eller spørreskjema om tjenesten. Teknikken ”think aloud” blir ofte benyttet. Testpersonen forteller da høyt det hun gjør, mens hun utfører oppgaven.

Svakheter med brukertesting

Man tester med et representativt utvalg testpersoner, og resultatene er basert på deres subjektive preferanser og ferdigheter. Testlederens kompetanse vil kunne påvirke testresultatene. Brukerne kan også bli hemmet av testsituasjonen og at de blir observert. I tillegg vil testen bare ta for seg et utvalg scenarier, og ikke dekke alle mulige oppgaver nettstedet legger opp til.
Wergelandsenteret

Det Europeiske Wergelandsenteret (Det europeiske ressurs­senteret for opplæring i interkulturell forståelse, menneskerettigheter og demokratisk medborgerskap, på engelsk The European Wergeland Centre) er en stiftelse som ble opprettet i 2008 i samarbeid mellom den norske regjeringen og Europarådet. Senteret åpnet i februar 2009, og er et ressurssenter for alle de 47 medlemsstatene i Europarådet. Senteret driver forskning og videreutdanning av lærere og lærerutdannere innenfor områdene interkulturell forståelse, menneskerettigheter og demokratisk medborgerskap. Senterets arbeidsspråk er engelsk.
Samarbeidsavtalen ble undertegnet av Europarådets generalsekretær Terry Davis og Norges ambassadør til Europarådet, Petter Wille, under en seremoni i Strasbourg 16. september 2008.
VM i kunstløp 1935

VM i kunstløp 1935. Verdensmesterskapet i kunstløp for kvinner ble arrangert i Wien i Østerrike 8 og 9. februar 1935 og for menn og par på Városligeti Műjégpálya i Budapest i Ungarn 16 og 17. februar 1935.
Karl Schäfer fra Østerrike vant sitt sjette strake verdensmesterskap i kunstløp for menn og norske Sonja Henie vant sitt niende strake mesterskap for kvinner. Emilie Rotter og László Szollás fra Ungarn ble verdensmester i parløp.
Scymnus fennicus

Utseende

Scymnus fennicus er en liten marihøne, omtrent 2-3 millimeter lang. Oversiden er dekt med små lys hår.
Apologi for Den augsburgske bekjennelse

Apologi for Den augsburgske bekjennelse ble forfattet av Philipp Melanchthon som et svar på den romersk-katolske "Gjendrivelse av Den augsburgske bekjennelse", latin Confutatio pontificia, som ble skrevet av romersk-katolske teologer ledet av Johannes Eck for å svare på Den augsburgske bekjennelse etter at den var lagt frem i 1530 på Riksdagen i Worms. Melanchthon skrev apologien som et forsvar for den originale bekjennelsen, og som et motsvar til tilbakevisningen som Keiser Karl V hadde bestilt.

Forskjellige utgaver

Den første utgaven av Apologi for Den augsburgske bekjennelse ble utgitt i april 1531. Melanchthon fortsatte å revidere denne og utgav en andre utgave høsten 1531. Noen forskere tror den andre utgaven er en bedre utgave av Apologien. I Konkordieboken refereres det til førsteutgaven av Apologien nå det siteres i Solida Declaration delen av Konkordieformelen. Den tyske 1580-utgaven av Konkordieboken bruker oversettelsen utført av Justus Jonas, som oversatte apologien fritt basert på Melanchthons tidligere utgaver. Den latinske 1584-utgaven av Konkordieboken har med den første utgaven av Apologien,

Apologiens betydning i Norge

Ved innførelsen av reformasjonen i Danmark-Norge fikk prestene plikt til å holde seg med enkelte bøker. Det var Bibelen, Luthers kirkepostille, Melanchthons Apologi for Den augsburgske bekjennelse, Melanchthons dogmatikk Loci Communes, Luthers lille katekisme, Kirkeordinansen og De saksiske visitasjonsartiklene av 1528.
Lukojanov

Lukojanov (russisk: Лукоя́нов) er en by i Nizjnij Novgorod oblast i Russland. Byen ligger ved elva Tjosja, rundt 150 km sør for Nizjnij Novgorod. Innbyggertall: 12 856 (folketelling 2002), 12 276 (folketelling 1989).
Bosetningen ble grunnlagt på 1500-tallet og fikk innvilget bystatus i 1779.