Rettsstat

Rettsstat er en stat som kjennetegnes ved at forholdet mellom de øverste statsorganer er regulert gjennom rettsregler.  Videre må statens indre maktutøvelse være styrt av rettsregler. Endelig må det finnes rettsregler som regulerer forholdet mellom borgerne, når disse står i tvist med hverandre. Hovedformålet med de regler som rettsstaten består av, er å gi garanti for rettssikkerhet. De grunnleggende frihets- og likhetsprinsipper i rettsstaten, tilsier at produsent så vel som konsument, skal kunne drive sin virksomhet uten innblanding fra staten.   
Ordet rettsstat er av tysk opprinnelse (Rechtsstaat), og det historiske bakteppet var den økende reaksjon mot privilegier og enevelde, som vokste frem i Europa mot slutten av 1700-tallet.   
Rettsstaten fikk fotfeste i Norge ved innføringen av Grunnloven i 1814. Det var da embetsmannsstaten som beskyttet borgernes rettigheter mot kongemakten.

Antikken

Ideen om en stat regulert av lover og der alle borgere ble sikret rettssikkerhet oppsto allerede i den greske antikken. Opplysningstidens filosofer tok senere utgangspunkt i naturrettslæren fra antikken. Hvert menneske ble født med grunnleggende rettigheter. Det dreide seg om før- eller overstatlige rettigheter. Det var ikke staten som ga disse rettighetene, men den kunne garantere dem.
I Sofokles drama «Antigone», kritiserer Antigone kong Kreon for å ha begravet hennes bror på slagmarken i strid med gudenes evige uskrevne lover.

Folkesuverenitetsprinsippet

Folkesuverenitetsprinsippet ble formulert av John Locke i «Two Treatises of Government» fra 1689. Menneskene er født frie og gir ikke fra seg mer av denne friheten enn det som er nødvendig for å forme et samfunn. Dette prinsippet utgjør grunnlaget for all maktanvendelse. Locke sto i opposisjon til fyrstenes makt. Det fulgte også av hans folkesuverenitetsprinsipp at folket kunne vedta en konstitusjon der et mindretall av folket hadde et vern mot flertallet. 
I et demokrati blir den lovgivende makt valgt av folket. Den lovgivende makt setter igjen skranker for hva den dømmende makt kan foreta seg, og gjennom nasjonalforsamlingens kontroll har folket dessuten kontroll over den utøvende makt. På denne måten er i prinsippet folkets suverenitet ivaretatt i hele den rettsstatlige modell.

Maktfordelingsprinsippet

Charles Montesquieu beskriver maktens tredeling i sitt verk «Om lovenes ånd» fra 1748. Han deler statsmakten i den lovgivende makt, den utøvende makt og den dømmende makt. Domstolene kunne ikke sette lovene til side, de skulle uttale lovens ord. Domstolenes uavhengighet la imidlertid grunnlaget for en utvikling der individets stilling i forholdet til statsmakten var styrket. Dette ble siden kjernen i rettsstaten, nemlig at borgerne kan prøve for domstolen om makten er anvendt i samsvar med loven, og at loven er i samsvar med rettsregler av høyere rang, grunnlov og menneskerettigheter.

Tyskland

Ordet rettsstat er oversatt fra tysk, Rechtsstaat. Det tyske ordet ble antakelig første gang tatt i bruk i 1798, men kom for alvor i forgrunnen ved hjelp av Robert von Mohl. Mohl var justisminister i Karl zu Leiningens regjering, som også var den første midlertidige sentralregjering under Frankfurtparlamentet. Bakgrunnen for bruken av begrepet var en økende reaksjon mot privilegier og enevelde som vokste frem i europeiske samfunn mot slutten av 1700-tallet. Ordet ble brukt i en løs betydning om en ordnet stat. Motsatsen var despotiet.
På 1800-tallet var det borgerskapet i Tyskland som kjempet for den liberale rettsstaten. De ønsket sikkerhet for sine næringsinteresser mot inngripen fra monarkiet. Liberalismen krevde tilsidesettelse av alle skranker som sto i veien for individets frihet. Staten skulle begrense seg til å sikre den politiske og den næringsmessige frihet.De grunnleggende frihets- og likhetsprinsipper i rettsstaten, tilsa at produsent så vel som konsument, skulle kunne drive sin virksomhet uten innblanding fra staten. Den sosiale ulikhet og nød som den tøylesløse kapitalismen på 1800-tallet medførte, førte også til krav om at staten grep inn i næringsfriheten.
Den nasjonalsosialistiske tid i Tyskland (1933–1945) og det påfølgende kommuniststyrte DDR (1949–1990), viste at den formelle binding mellom stat og lov ikke var tilstrekkelig for å sikre borgerne er reelt vern. Nasjonalsosialistenes lovgivning fra deres fullmaktslov til raselovene, gikk motsatt vei av å verne individet mot den vilkårlige makt. I DDR gjaldt sosialistisk lovgivning (sozialistische Gesetzlichkeit) som skulle tjene partiet og ikke individet. Den formelle lovstat måte derfor gis et reelt innhold for å tilfredsstille kravene til en rettsstat. Etter den grunnlov (Grundgesetz) som ble vedtatt for Forbundsrepublikken Tyskland (Vest-Tyskland) i 1949, er det menneskeverdet som har høyest rang av de verdier som grunnloven verner. 
I 1949 kom ordet rettsstat inn i landets grunnlov. Samtidig fikk også sosialstaten et grunnlovsmessig vern. Tysklands delstater skal etter grunnloven være «sosiale rettsstater». Ifølge Jens Arup Seip ble det tyske begrepet rettsstat på denne bakgrunn uklart («et ord uten konturer og en møllesten rundt halsen til tysk rettsvitenskap»).

Skandinavia

Rettsstaten ble i Norge innført ved grunnloven av 1814 og etableringen av embetsmansstaten. Det karakteristiske ved denne formen for rettsstat var at den var laget for å beskytte borgernes frihet og vern mot autoriteten. Det var viktigere å kontrollere makten, enn hvem som deltok i maktutøvelsen.
I 1814 var det ingen konflikt mellom demokratiet og rettsstaten. Det felles formål var å begrense og kontrollere kongens makt.
Utover i hundreåret endret dette seg.  Stortinget overtok den positive makt, og kongen inntok en mer negativ maktposisjon, slik man vanligvis anser å være rettsstatens funksjon. Objektivt sett forelå en interessemotsetning mellom den maktblokkerende rettsstaten og det progressive demokratiet. Ved innføringen av parlamentarismen i 1884, var dette hovedtemaet.
Ved fremveksten av fascistiske og kommunistiske bevegelser i tiden mellom første og andre verdenskrig, var en motsetning mellom rettsstat og demokrati ikke lenger tydelig. Rettsstaten og demokratiet hadde felles front mot totalitære krefter.
I Skandinavia ble begrepet rettsstat ikke tatt hyppig i bruk før etter første verdenskrig. I samfunnsdiskusjonen er det hovedsakelig blitt anvendt av ikke-jurister. I Sverige ble det tatt i bruk allerede i 1835 som motsats til «Valdsstat». Garborg anvendte ordet rettsstat i 1878. Etter tysk mønster anså Garborg at rettsstaten var truet av politistaten, representert ved det norske byråkratiet.
Blant norske jurister var Ebbe Hertzberg den første som tok ordet i bruk, i 1890.  Hverken Frede Castberg eller Johs. Andenæs bruker ordet rettsstat i sine hovedverker i statsrett.
I Knophs oversikt over Norges rett (1998) er det vist til at i en rettsstat er myndighetene både bundet og begrenset av rettsregler. Myndighetene kan ikke handle slik de selv finner for godt eller på alle områder de synes de kunne handle. Statens indre maktutøvelse må også være styrt av rettsregler, og det må finnes rettsregler som regulerer forholdet mellom borgerne.

Legalitetsprinsippet

Et av de viktigste prinsipper i rettssystemet er det om legalitet. Det sier at den utøvende makt aldri kan gripe inn overfor eller dømme landets borgere uten å ha hjemmel til dette i de gjeldende rettsregler. Dette kalles «negativ avgrensning». Folket nyter derimot «positiv avgrensning», det vil si at det kan gjøre alt hva det måtte ønske, så lenge det ikke bryter med de gjeldende rettsregler.

Domstolskontroll med forvaltningsavgjørelser

I tilfellet ovenfor var det borgeren som ble beskyttet mot domstolen. Når det gjelder forvaltningen, derimot, som sorterer under den utøvende makt, er det domstolenes oppgave å beskytte borgeren. Skulle en borger føle seg urettferdig behandlet av forvaltningen, har borgeren rett til å be domstolene vurdere om vedtaket skal overprøves eller om noen i forvaltningen bør stilles til ansvar.

Rettslig legitimitet

For at rettssystemet skal kunne fungere best mulig, er det nødvendig at det opprettholder sin rettslige legitimitet blant borgerne. Det vil si at rettssystemet må være noe som er allment akseptert og respektert, og som nyter tillit hos befolkningen. Dets avgjørelser må oppfattes som rettmessige, og de må alltid kunne rettferdiggjøres med hensyn til rettsreglene.
Derfor kan det lett bli et problem dersom domstolene etter folkets oppfatning treffer urettferdige beslutninger, uten annen begrunnelse enn at «dette er gjeldende rett». Slike avgjørelser har vanskelig for å møte forståelse hos borgerne. Derfor er det viktig at rettsstaten viser at den er i stand til å tilpasse seg den allmene rettsoppfatning. Dette skal i prinsippet skje ved av den lovgivende makt endrer loven slik at den igjen korresponderer med den allmene rettsoppfatning. Men det kan være foranlediget av domstolsavgjørelser som har vært i strid med loven, fordi domstolen har funnet at loven ikke lenger er slik den burde være.