google/wiki40b huggingface dataset:
Zambezi nasjonalpark

Landskap

Terrenget er noenlunde flatt og ligger på litt over 900 til 1000 moh. Parken består for en stor del av savanne med mopane-trær. Nordgrensen av parken utgjøres av omkring 40 kilometer elvebredde langs Zambezi. Her er det fuktigere med buskas og treslag som makalani-palme (hyphaene ventricosa), villdaddel-palme (phoenix reclinata), morbærfiken og leverpølsetre.

Klima

I sommermånedene fra november til mars er det varmt og fuktig. Vintermånedene er kjølige og tørre, og det kan bli kaldt om nettene.

Dyreliv

Parken er kjent for sine flokker med sabelantiloper, elefanter, sjiraffer, sebraer og bøfler. Kattedyrene løve, gepard og leopard kan også en gang i blant sees.
I elven er det registrert 75 forskjellige fiskearter.
Over 400 fuglearter er registrert i nasjonalparken. Blant de mer sjeldne artene er: Afrikasaksenebb, flekksvømmerikse, smekkepalmeskvett, slagfalk, langtåvipe, storflodugle og steinbrakksvale. Toppturako er en stedegen fugleart som holder til her.
Smittebærere av parasittsykdommene malaria og bilharzia finnes i området.

Turisme

Parken kan lett nås med bil via den asfalterte hovedveien A8 fra Bulawayo. Byen Victoria Falls som ligger imellom Zambezi nasjonalpark og Victoria Falls nasjonalpark, har jernbanestasjon og ligger noen kilometer unna hovedinngangen til parken. Zambezi nasjonalpark er tilrettelagt for besøkende med både leirplasser og permanente overnattingssteder inne i parken. Veiene i parken er både asfalterte og med grus, og det er ikke påkrevd med firehjulstrekker for å ta seg frem. Tilbud til besøkende er blant annet organiserte safarier, kanoturer og fisking i Zambezi.
Pentatonisk skala

En pentatonisk skala (fra gresk πεντα, penta, «fem») er en musikalsk skala med fem toner per oktav i motsetning til en heptatonisk skala (syv toner) skala som for eksempel dur.
Pentatoniske skalaer er svært vanlige og finnes over hele verden, som i keltisk folkemusikk, ungarsk folkemusikk, vestafrikansk musikk, afrikansk-amerikanske spirituals, jazz, amerikansk blues og rock, bluegrass (hvor blant annet Bill Monroes komposisjon Jerusalem Ridge er nevnt som et typisk eksempel), samisk joik, barnesanger, den greske tradisjonelle musikken og sanger fra Epirus i det nordvestre Hellas og musikken i Sør-Albania, philippinsk Kulintang, melodier fra Korea, Malaysia, Japan, Kina, India og Vietnam (inkludert folkemusikken i disse landene), den andinske musikken, den afro-karibiske tradisjon og polsk musikk fra Tatra-fjellene. Også vestlige klassiske komponister, som franske Claude Debussy, har brukt pentatoniske skalaer. Av instrumenter er blant annet Great Highland-sekkepipe og det etiopiske strengeinstrumentet krar som er stemt i pentatonisk skala.

Hemitonisk og anhemitonisk

Etnomusikologi klassifiserer vanligvis pentatoniske skalaer som enten hemitoniske eller anhemitoniske. Hemitoniske skalaer inneholder én eller flere halvtoner, anhemitoniske skalaer inneholder ingen halvtoner.
Det finnes pentaton-dur og -moll. Pentaton moll i C ville fått tonene: C, Eᵇ, F, G og Hᵇ. Pentaton dur i C ville fått tonene C, D, E, G og A.
Myren gård

Parkanlegget

Hageplanen ble utarbeidet av gartner Poul Holst Poulsson i 1860 i engelsk landskapsstil, og hagen og parken rundt gården er fredet. I 1867 ble gartner Anders Fredrik Almgren hentet fra Sverige for å forestå opparbeidelsen. Området ble omskapt fra myr til hage ved hjelp av ballastmasse fra seilskuter som la til ved gårdens brygge. Med disse massene fulgte også eksotiske planter og frø som trivdes i det sydnorske klimaet. Dessuten var eieren svært opptatt av å plante og drive frem sjeldne arter. Parken har derfor en flora som normalt bare finnes på sydligere breddebrader. 
Parken på Myren har et eget område med rhododendron. I hagen vokser dessuten Sequoia gigantea (som er det største nåletre som finnes) samt andre Sequoia-arter, flikbladet lønn, svartfuru, ekte valnøtt, lind, bøk, lerk, rogn, pil og japansk kirsebærtre. Hagens form er uendret siden den ble anlagt og har 35 forskjellige plantegrupper. Hagen er på 32 mål. Den er åpen for besøkende hele året.
Navdanya

Navdanya er en indiskbasert organisasjon som jobber for biologisk vern, økologisk jordbruk, bønders rettigheter og for å redde frø fra å bli utryddet. En av grunnleggerne av organisasjonen, og det mest kjente medlemmet, er Vandana Shiva, en miljøaktivist, fysiker og forfatter.
Navdanya er medlem av Terra Madre, en slow-food bevegelse.
Pampaskatt

Beskrivelse

Pampaskatten varierer mye i utfarging, fra nesten sort til grå og gulaktig i grunnfargen. Kroppen blir omkring 42–79 cm og halen, som alltid har 9 mørke ringer, cirka 22–33 cm. Skulderhøyden er omkring 30–35 cm. Voksne individer veier normalt cirka 3–4 kilo, men den kan bli større. Den er på størrelse med en huskatt og kan forveksles med denne. Populasjonen(e) i Andesfjellene framstår som så like fjellkatten at legfolk kan ha store problemer med å skille dem fra hverandre. Haleringene er imidlertid mye smalere (cirka 20 mm) og markeringsstrekene ved øynene mindre framtredende hos pampaskatten, som dessuten har lys nesebrusk. Hodet er bredt og rundt, og den har butt snuteparti. Ørene er bredt ansatt, og øynene er amberfarget og ganske store. Lemmene er forholdsvis korte og kraftige. 
Pelsen varierer fra tykk og myk i kalde strøk, til kort og stritt tilliggende i det varmere lavlandet. Pelsen varierer dessuten mye i både utfarging og markeringer, som i noen tilfeller kan være nesten fraværende. Flankene kan være sølvgrå og ryggen mørkere grå, mens undersiden er lysere og lemmene ofte rustrøde til rød-oransje.
Arten regnes som nattaktiv og livnærer seg hovedsakelig av gnagere, spesielt fjellviscacia (Lagidium viscacia), og fugler.
Vivianes kamp

Vivianes kamp (originalt: Gett) er en israelsk film fra 2014, skrevet og regissert av søskenparet Ronit og
Shlomi Elkabetz. Ronit Elkabetz spiller hovedrollen som «Viviane Amsalem», som prøver å bli skilt fra ektemannen «Shimon». For at skilsmissen skal bli godkjent av rabbiene må «Shimon» godkjenne skilsmissen, noe han nekter å gjøre.
Vivianes kamp vant hovedprisen under Film fra sør 2014. Den ble også nominert til Golden Globe for beste utenlandske film.
Nakkehoved fyr

Nakkehoved fyr var opprinnelig betegnelsen for to fyrtårn  ved Nakkehoved, beliggende på den omtrent 30 meter høye klint Fyrbakkerne om lag 2 km øst for Gilleleje. 
I de seneste år brukes betegnelsen om det vestlige av de to fyr, som nu er det eneste aktive. Det er et anduvningsfyr, som sammen med fyret på Kullen i Sverige markerer innseilingen til Øresund fra Kattegat. Det er et 21 m høyt blinkfyr, som avgir 3 blink a 0,3 sekunder varighet (umiddelbart etter hverandre, gruppeblink) for hvert 20. sekund. Lysstyrken er 229 358 cd, og fyret kan i klart vær sees 25 nautiske mil (omtrent 46 km). Fyret huser dessuten i dag Fyrhistorisk Museum.
Det østlige fyr ble slukket i 1898 og er i dag ført tilbake til sin skikkelse fra år 1800. Det inngår nå i, og var det opprinnelige Fyrhistorisk Museum.
Arnsberg

Historie

Arnsberg ble bygget av grevene av Werl på 1000-tallet. De bygde en borg som man fremdeles kan se restene av, og som ble benyttet til folkelige feiringer.
På 1100-tallet ble Arnsberg sete for westfalisk domsmakt. Senere mistet byen selvstendigheten sin og hørte til Köln-området da erkebiskopene regjerte her. Byen ble helt ødelagt under sjuårskrigen i 1769. I 1816 gikk byen til Preussen og ble sete for en lokal administrasjon.
Under andre verdenskrig mistet mange innbyggere livet under britiske bombetokt som hadde en jernbaneviadukt som mål. Målet ble til slutt ødelagt 19. mars 1945 ved hjelp av en Grand Slam-bombe.
Den nåværende byen Arnsberg ble opprettet i 1975 ved at 14 byer og kommuner ble slått sammen til én by. Gamle Arnsberg og Neheim-Hüsten er to urbane deler, mens de andre delene er mer landlige. Neheim og Hüsten ble slått sammen i 1941.
Samiske kulturminner i Norge

Samiske kulturminner i Norge omfatter alle spor etter menneskelig virksomhet i landets fysiske miljø som har tilknytning til samene. Slike spor kan være bygninger, boplasser, fangstanlegg, skytteskjul og kjøttgjemmer, naust og sjøbu, gravplasser, offerplasser og gjerder. I henhold til kulturminneloven er alle samiske kulturminner som er fra 1917 eller eldre, automatisk freda. For yngre kulturminner må det fattes vedtak om fredning. Også immaterielle minner, som stedsnavn, sagnsteder, hellige steder og møteplasser, hører inn under begrepet kulturminner.
Siden 2001 har Sametinget vært forvaltningsmyndighet for samiske kulturminner i hele Norge. Samiske kulturminner er også ett av Riksantikvarens ti bevaringsprogrammer, som har som hovedmål å registrere alle samiske bygninger som er automatisk freda, og utarbeide en plan for sikring og istandsetting av disse. Et omfattende registreringsarbeid ble starta i 2012. Målet er at alle de automatisk freda, samiske bygningene og tilstanden deres skal være kartlagt innen 2017, og det skal også foreligge en plan for sikring, vedlikehod og istandsetting.
Eumaeus

Utseende

Middelsstore stjertvinger uten stjerter på bakvingene. Vingenes grunnfarge er dypt svart, med lysere (hvite, grønnlige eller blåaktige) flekker. Bakkroppens underside er oransje, og det er en oransje flekk på undersiden ved bakvingens innerkant.
Larvene er korte og trinne, med korte hår og gule tverrbånd eller flekker langs ryggen. Både larver og voksne er varselfarget (aposematiske), de sterke fargene signaliserer at de er giftige, mest trolig fordi de har tatt opp giftstoffer fra de giftige næringsplantene sine.

Levevis

Larvene lever på konglepalmer, særlig i slekten Zamia (Zamiaceae).

Utbredelse

Disse artene lever i Mellom- og Sør-Amerika, fra Florida i nord til Bolivia i sør, også på noen av øyene i Karibia.
Viljo Einar Tuompo

Tidlig karriere

Viljo Einar Tuompo ble født i Borgnäs til en bondefamilie. Han var sønn av Johan Erik Tuompo og Ida Fredika Mikkonen.. Etter å ha bestått avgangseksamen ved videregående skole i 1912 startet han å studere filosofi, naturvitenskap, historie og språk ved Helsingfors universitet og graduerte i 1915. I 1913 arbeidet han for Perä-Pohjolan kansanopiston og i 1914 som journalist for avisen Tornionlaakso.
Den  27. februar 1915 forlot han Finland, og i mars meldte han seg til Jäger-opplæringen i Tyskland, og mellom 1915 og 1918 ble han ble trent opp som del av den 27. kongelige prøyssiske jägerbataljon (på tysk Königlich Preussisches Jägerbataillon Nr. 27 og på finsk Jääkäripataljoona 27), hvor han deltok i bataljonens kamper på østfronten mot russerne i 1916 og 1917. Som jäger nådde han en rank av Zugführer.
I den finske borgerkrigen hadde han kommandoen over 2. komppania, som ved forskjellige stadier tilhørte 3. og 4. jääkärirykmentti. Etter borgerkrigen skrev han om de finske jägernes historie i verkene Suomen jääkärit I, Suomen jääkärit II, arbeidet for Suomen Sotilasaikakauslehden, Suomen vapaussota og var sjefen for organisasjonen for krigsinvalide jägere mellom 1936 og 1939.
Etter krigen var han 2. Divisioonas stabssjef, og sjefen for Savon jääkärirykmenttii. Senere var han sjefen for Polkupyöräpataljoona 2, og deretter returnerte til en stabsjobb. I 1935 var han sjefen for grenseforsvaret, og i 1939 ble han utnevnt til sjefen for 1. Divisioona.

Vinterkrigen

Ved utbruddet av vinterkrigen den 30. november 1939 var Öhquist sjefen for Pohjois-Suomen Ryhmä, som var ansvarlig for forsvaret av grensen mellom Petsamo i nord til Ilomants i sør. Med mangelvare på alt fra tropper til ammunisjon og andre forsyninger var hans styrker istand til å utslette de sovjetiske invasjonsstyrkene ved Suomussalmi i desember 1939 og januar 1940.

Senere karriere

Etter vinterkrigen var han sjefen for grensevaktene mellom 1940 og 1941. Mellom 1941 og 1944 var han sjefen for den kommandostaben ved den finske overkommandoen. I 1941 ble han forfremmet til generalløytnant. Etter krigen arbeidet han som en bankfunksjonær.
Viljo Einar Tuompo døde i 1957.
Blå kirke (Sisimiut)

Skole

Etter at bygningen opphørte med å være kirke på 1920-tallet, ble den ombygget til skole. I den forbindelse ble søyler og inventar fjernet. På slutten av 1940-tallet huset den ikke bare Grønlands første tekniske skole, men også en av skolens elever, som under utdannelsen hadde innlosjert seg på kirkens loft. I 1926 fikk Holsteinsborg en ny kirke, samtidig ble Den blå kirkes orgel flyttet ut til en kirke i en av bygdene og gikk senere tapt. 
Den blå kirke er ombygget flere ganger, men en utvendig restaurering i 2003 og en innvendig i 2016, har ført den tilbake til det opprinnelige uttrykk. De gamle kirkemalerier er således vendt tilbake, og søylerekken gjenetablert. De hvite veggene er ført tilbake til den opprinnelige blå og røde farve som prøver avslørte at var veggenes opprinnelige farver. 
Etter siste restaurering er bygningen blitt et samlingspunkt for kulturopplevelser i Sisimiut – under byens museum. Bygningen er fredet.
Emy Roeder

Biografisk

Hun fikk sin kunstutdanning i Würzburg, München og som elev av billedhoggeren Bernhard Hoetger – 1912–1915 i Darmstadt. Hun flyttet til Berlin og begynte som selvstendig kunstner i 1915. Der var hun med i forskjellige avantgardegrupperinger. Hun kom dermed sammen med flere andre kunstnere, som Rudolf Belling og berlineren Herbert Garbe, som hun giftet seg med den 20. januar 1919.
Hun fortsatte (1920–1925) sine mesterstudier hos Hugo Lederer , samtidig som hun deltok i viktige utstillinger og fikk god omtale av ledende kritikere. Hun ble venn med flere av de kjente kunstnerne fra epoken, slik som Käthe Kollwitz, Ernst Barlach og Karl Schmidt-Rottluff.
Ektefellen var fra før medlem av SPD, og meldte seg frivillig inn i NSDAP i 1933. Han fikk deretter ett års atelierplass i Villa Romana i Roma, og paret flyttet dit samme år. Året etter flyttet Garbe alene tilbake til Berlin, mens hun arbeidet skiftevis i Roma, Frankrike og Bayern.
Hun fikk selv stipendopphold i Villa Romana i 1936. Lederen der på den tid var Hans Purrmann. Hun ble til i 1937.
Skulpturen «Den svangre» ble beslaglagt og utstilt i München som «Entartete Kunst» i 1937. I tillegg ble fire andre arbeider og omtale rinndradd. Fem raderinger fikk utstillings- og salgsforbud. Hun tilbragte tiden deretter i Firenze, hjulpet av gode venner. Da Italia ble frigjort av de allierte, ble hun satt i internering inntil to prominente kunsthistorikere klarte å få henne ut. Hun ble i Italia i fire år til, før venner klarte å overtale henne til å komme tilbake til Tyskland. Byen Mainz ga henne lærerstilling, bolig og atelier, som hun beholdt til 1953. I 1955 var Emy Roeder deltaker på documenta 1 i Kassel. Hun hadde fortsatt opphold i Mainz og var meget aktiv og ansett som kunstner, med opphold i Sverige, Italia, Hellas og Nord-Afrika.
Hun er gravlagt i familiegravstedet i Hauptfriedhof Würzburg. Hennes etterlatte samlinger, med egne og arbeider av kunstnerkollegene Erich Heckel, Otto Herbig, Hans Purrmann og Karl Schmidt-Rottluff ble testamentert til byen  Würzburg.

Verk

Hun regnes blant de ledende innen ekspresjonistisk skulptur. Hun laget flere meget uttrykksfulle portretter, gjerne av kvinner og kvinner som mødre, samt av kunstnere. Hennes arbeider sammenlignes med Ernst Barlachs. Hun laget en treskulptur tidlig i karrieren, men holdt seg deretter til bronse.
Hun kom stadig tilbake til aktstudier, både som frittstående verk og som relieffer, og hadde også dyr på repertoaret.

Utstilling

13. november 2004 – 6. februar 2005 arrangertes i Museum im Kulturspeicher Würzburg en omfattende spesialutstilling: Auf der Suche nach Ausdruck und Form. Emy Roeder und die Plastik ihrer Zeit.
Anthony Coburn

Anthony Coburn (født 10. desember 1927 i Melbourne i Victoria i Australia, død 28. april 1977 i Canterbury i Kent i England) var en australsk skribent og produsent for TV. Han jobbet som slakterassistent i Australia før han begynte å skrive i 1950-årene og flyttet til Storbritannia, hvor han fikk jobb hos BBC Television. Det var mens han jobbet der at han ble involvert i utviklingen av science fiction-serien Doctor Who i 1963.
Sammen med David Whitaker, seriens manusredigerer, utviklet han formatet og karakterene for serien, noe som ble startet av lederne i BBC Drama. Det var tilsynelatende Coburns idé at tardisen skulle se ut som en telefonkiosk. Han fikk denne idéen etter å ha gått en tur og sett en slik kiosk på gata. Det var også hans idé at Susan skulle være Doktorens barnebarn fordi han var urolig over hvilke seksuelle konnotasjoner det faktumet at en gammel mann reiste med en tenåring, kunne frembringe.
Coburn skrev to hele historier for serien, An Unearthly Child og The Robots (også kjent som The Masters of Luxor). Bare An Unearthly Child ble produsert. Det var den aller første Doctor Who-historien som ble laget, selv om Coburn og produsentene ikke var sikre på at den prehistoriske rammen historien hadde ville slå an. The Robots ble utsatt flere ganger og til slutt vraket. Etter dette sluttet Coburn å jobbe for serien. The Robots ble utgitt av Titan Books som The Masters of Luxor i 1990-årene, som en del av deres Doctor Who-manuskriptserie.
Mens Coburn jobbet med Doctor Who, forlot han BBC og begynte å jobbe som frilanser. Det neste tiåret jobbet han på mange forskjellige TV-serier, både som produsent og skribent. I begynnelsen av 1970-årene skapte og produserte han den populære dramaserien Warship, som fant sted på skip som tilhørte den britiske Royal Navy.
Coburn døde av et hjerteinfarkt i 1978 mens han gjorde seg klar til å ta over som produsent for Z-Cars.
Lompe

Lompe, potetlompe, potetkake eller potetlefse er et flatt, mykt bakverk og er laget av poteter.
Lomper lages ved at kokte poteter blandes med hvetemel og litt salt. Mengden mel har stor betydning for kvaliteten; melet skal være et bindemiddel som setter minst mulig smak på lompene. Mosen kjevles ut og stekes på takke eller i tørr panne.
Lomper kan spises som en egen rett, ofte som dessert med kanel, sukker og smør, eller sammen med andre retter slik som pølse og rakfisk. I Norge er det vanlig å servere varme pølser innrullet i lompe med ketsjup, særlig som lettvint og populær festmat for barn (blant annet ved feiringen av barnebursdager), feiringen av Sankthans og 17. mai eller ved grilling utendørs. Pølse med lompe fås kjøpt på de fleste bensinstasjoner og gatekjøkken i Norge og er et alternativ til pølse i brød eller annen hurtigmat.
Arbeidstjeneste

Arbeidstjeneste er en frivillig eller tvungen tjeneste for ungdom i samfunnsmessig øyemed. I mellomkrigstiden ble det i en del europeiske land innført sivil arbeidstjeneste. Hensikten med arbeidstjenesten var delt. Den var dels ment for å få utført arbeid som det i krisetiden var vanskelig å få utført av den vanlige arbeidskraften og med de økonomiske midler man hadde til disposisjon, dels for å motvirke arbeidsløsheten og skape større sosial solidaritet mellom de unge. Tanken var at siden staten kunne pålegge folk å møte til militærtjeneste, kunne den også pålegge dem annet arbeid når det var nødvendig for landet.

Tyskland

I det nazistiske Tyskland ble den obligatoriske arbeidstjenesten Reichsarbeitsdienst («Riksarbeidstjenesten») innført i 1935, og hovedhensikten var å skape et effektivt middel til ideologisk påvirkning av ungdom, og å la arbeidstjenesten tjene som forberedende militærtjeneste. Dette manifesterte seg i avdelingene, som var helt militært organisert. Den tyske arbeidstjeneste var obligatorisk for menn og kvinner, og tjenestetiden var ett år. Dog hadde flere land innført arbeidstjeneste tidligere, blant annet Sveits og Bulgaria.
Under andre verdenskrig ble det gjort forsøk på å innføre arbeidstjeneste i varierende grad tuftet på den tyske modellen i flere tyskokkuperte land.

Arbeidsfylkingen

Allerede fra 1933 fantes «Arbeidsfylkingen» i Norge. Første leder og formann var sosialminister Jakob Vik. Det ble dannet flere avdelinger rundt i Norge. Arbeidsfylkingen ble offisielt oppløst i 1936.

Nasjonal Samlings Arbeidstjeneste

Administrasjonsrådet satt i gang den frivillig arbeidstjenesten «Administrasjonsrådets Arbeidstjeneste» sommeren 1940 for å hjelpe til i skog- og jordbruk og i anleggsvirksomhet. 25. september 1940 ble tjenesten overtatt av Nasjonal Samling (NS) og lagt under Departementet for arbeidstjeneste og idrett. Den fikk da navnet «Norges Arbeidstjeneste» (forkortet AT). Tjenesten ble fra 1941 gjort obligatorisk for menn i vernepliktig alder.

Frivillig Norsk Arbeidstjeneste

Frivillig Norsk Arbeidstjeneste ble dannet i 1937, med Tor Strand som formann og Walter Fürst som viseformann. I 1939 byttet Frivillig Norsk Arbeidstjeneste navn til «Norsk Riksdugnad» for å unngå forveksling med NS' Arbeidstjeneste.

Nasjonal Arbeidsinnsats

Nasjonal Arbeidsinnsats ble opprettet ved «Loven om Den nasjonale arbeidsinnsats» av 22. februar 1943. Loven åpnet for innføring av full planøkonomi i Norge, og ga adgang til tvangsutskrivning av «all arbeidskraft som ikke er fullt utnyttet eller som brukes til arbeid som ikke er nødvendig».
Er det sant, så er det fælt!

Seeroppslutning

Programmet hadde en brukbar seeroppslutning på rundt 700 000 (19%), men til tross for det mislikte både seerne og kritikerne programmet. Siste program ble sett av 19% og havnet dermed på en 16.-plass. Den fikk en karakter på 3,2 av seerne (av maks 5).
Chanaka

Etymologi

Chanaka har usikker opprinnelse. Chanak betyr «sprekking av skall på frø» på sanskrit. Navnet Chanakya, kjent gjennom den legendariske indiske forfatteren og økonomen Chanakya (ca. 350 f. Kr. – ca. 283 f. Kr.), betyr «sønn av Chanaka». Dermed oppgis ofte betydningen av Chanaka å være «far til Chanakya».
Wardha (distrikt)

Demografi

Ved folketellingen i 2011 var det 1 296 157 innbyggere i distriktet, mot 1 236 736 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 32,47 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 9,61 % i 2011 mot 12,58 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 916 i 2011 mot 928 i 2001.
Rakfisk fra Valdres

Rakfisk fra Valdres er et raket/fermentert fiskeprodukt fremstilt av oppdrettet regnbueørret eller ørret nedlagt i salt/lake. Ferdig rakfisk skal ha karakteristisk rakfisklukt og -smak, delikat rød farge og en fast men smørevillig konsistens.  
Rakfisk fra Valdres er godkjent som en beskyttet geografisk betegnelse. Dette innebærer at det bare er fisk som er klekket, oppdrettet og foredlet i Valdres som kan bli merket og solgt under dette navnet.
Bak produktnavnet Rakfisk fra Valdres står fellesselskapet Valdres Rakfisk BA, som er en sammenslutning av seks rakfiskprodusenter; Hande Fiskeoppdrett, Haadem Fisk, Noraker Gård, Lofoss Fisk, Røn Gård og Trøsvik Fisk.

Historie

Raking av fisk er en gammel metode for konservering og lagring av fisk, som har vært særlig utbredt i de indre dal- og fjellstrøkene i Sør-Norge. Rakeprosessen er todelt, og det er primært en enzymatisk spalting av fiskekjøtt og fiskefett i tillegg til en fermentering av naturlig tilstedeværende melkesyrebakterier. 
Rakfisk er omtalt i offentlige dokumenter fra Jämtland (som den gang var norsk) allerede så tidlig som i 1348. Tradisjon for fermentering av fisk finnes i flere land, men betegnelsen rakfisk forekommer bare i Norge. Rakfisk er mye omtalt i etnologiske beskrivelser fra 1700- og 1800-tallet, og det er særlig lukten som bemerkes. 
I Valdres kan produksjon og salg av rakfisk med sikkerhet føres tilbake til år 1600. Rakfisk var da blant varene bøndene solgte rundt om på markedene på Øst- og Vestlandet, bl.a. på Grundset-marknaden. I dag er Valdres primærområde for produksjon av rakfisk i Norge. Siden 1965 har oppdrettet regnbueørret også vært brukt som råvare til rakfiskproduksjon.
Mopsuestia

Mopsuestia, eller Mamistra var en viktig by i oldtiden. Stedet ligger ved elven Pyramos på veien mellom Tarsus og Issos. Senere het byen Misis, og fra 1960 Yakapınar. Småbyen hadde 5 765 innbyggere i slutten av 2007, og ligger i provinsen Adana.
Det mest kjente byggverket her er en storslagen bro som keiser Constantius II bygget.