Henriette Bie Lorentzen

Bakgrunn og tidlig liv

Anna Henriette Wegner Haagaas, som til vanlig brukte navnet Henriette, vokste opp Bak Slottet i Oslo og var datter av skolemannen Theodor Haagaas (1873–1961) og lærer ved Nissens Pikeskole Henriette Wegner Paus (1879–1942). Faren var medeier i Frogner skole og Nissens Pikeskole, og grunnla Haagaas gymnas på Frogner. Hennes besteforeldre var de kjente skolefolkene Bernhard Pauss og Anna Henriette Wegner som ledet og eide Nissens Pikeskole i mange tiår; navnet Anna Henriette hadde gått i arv i hennes morslinje fra tippoldemoren Anna Henriette Gossler (1771–1836), eldste datter av bankierene Johann Hinrich Gossler og Elisabeth Berenberg i Hamburg. Hun ble døpt 3. september 1911 i Vestre Aker, der familien da bodde i Villa Sollys på Frøen. Familien flyttet kort tid etter til Riddervolds gate 9 Bak Slottet.
Henriette Haagaas tilhørte i sin familie tredje generasjon yrkesaktive kvinner med høyere utdannelse, med et langvarig engasjement i utdannelse av jenter og kvinner. Hun tok examen artium ved latinlinjen ved Frogner skole i 1930 og ble mag.art. i litteraturhistorie (med tysk og filosofiens historie som støttefag) ved Det Kongelige Frederiks Universitet i 1937 med avhandlingen Hebbel og Ibsen.
Hun ble gift i 1938 med forretningsmann og senere lektor Øyvind Bie Lorentzen, sønn av ingeniør og grosserer Hans Bie Lorentzen. Ektemannen tilhørte skipsrederslekten Lorentzen og var en fjern slektning av Erling Lorentzen. De fikk en sønn og en datter.

Motstandsarbeid og tiden i konsentrasjonsleir

Etter stengningen av Nansenskolen flyttet hun til Kristiansand med ektemannen Øyvind Bie Lorentzen, som da arbeidet som lektor. Fra det tidspunktet ble hun også kjent under navnet Henriette Bie Lorentzen. Det var ikke mulig for henne å få jobb som lektor, så hun gav i stedet privatundervisning i filosofi og latin.
Sammen med ektemannen ble hun involvert i motstandsarbeid i Kristiansand. Deres innsats omfattet flyktningarbeid, kurérvirksomhet og spredning av illegale aviser i samarbeid med hennes fetter, Cappelen-direktør Henrik Groth. Ektemannen ble en av lederskikkelsene i motstandskampen i Kristiansand. Den unge Henriette Haagaas hadde selv hørt Adolf Hitler tale under et lite arrangement på en studentkneipe i Tyskland i 1934; om dette skrev hun senere: «Jeg erindrer at han skrek og brølte, skrek, brølte og fektet, og at de fleste studentene ropte Heil. Det var fælt».
Sommeren 1943 måtte ektemannen flykte til Sverige, men Henriette Bie Lorentzen ble værende i Norge. Som småbarnsmor og gravid regnet hun ikke med å bli arrestert. Et par dager etter ektemannens flukt ble hun likevel anholdt og torturert av Gestapo under avhør på Statsarkivet i Kristiansand. Torturscenen er rekonstruert i museet på Statsarkivet. Hun ble deretter sendt til Grini fangeleir (fangenr. 12684). Hun fikk vite at hennes ufødte datter ville bli sendt til et barnehjem i Tyskland, og i fortvilelse forsøkte hun å ta sitt eget liv. «Jeg følte en fortvilelse og skyld så sterk at jeg tenkte at det er bedre at barnet ikke kommer til verden. Jeg tenkte at det jeg hadde gjort av illegalt arbeid ikke var så viktig at det skulle resultere i en sånn skjebne for barnet», sa hun i et intervju i 1997.
En dag kom en mann i offisersuniform inn i cellen. Han satte seg ned og sa til henne: «Jeg er østerriker, jeg er lege, jeg er et menneske, jeg
er Deres venn». Denne militærlegen, dr. Hauer (oberstløytnant Alois Hauer, i det sivile liv kommunelege i Wien), fikk gjennomslag for at barnet skulles overlates til hennes far og søster i Oslo og for at Bie Lorentzen skulle få føde på lasarett. I mange sammenhenger har hun skrevet og fortalt om møtet med dr. Hauer som et eksempel på medmenneskelighet: «Han lever videre i mine tanker, i mitt sinn. Han har lært meg å forstå at i alle land, i alle verdensdeler, selv der hvor krigen raser og folkemord skjer, fins det alltid også mennesker som kjemper for menneskeverd og fred. Det gir håp, og det er håp vi trenger i dag».
Kort etter at datteren ble født ble Bie Lorentzen sendt som Nacht und Nebel-fange til konsentrasjonsleiren Ravensbrück i Tyskland. Etter krigen skrev hun: «Jeg arbeidet bevisst med å venne meg til dødstanken. Jeg husker jeg sa til meg selv dag etter dag: En gang skal jeg jo dø, du har fått mye ut av livet. Jeg tror jeg klarte å se døden i øynene. Jeg var 33 år da jeg kom til Ravensbrück og hadde tross alt et liv bak meg».
8. april 1945 ble hun og rundt 100 skandinaviske kvinnelige fanger reddet av De hvite bussene og kjørt til Padborg i Danmark, og hun ble gjenforent med ektemannen i Sverige.
Etter krigen fikk hun vite at Gestapo hadde lest opp opp en falsk tilståelse av henne for Henrik Groth etter at han ble arrestert, der hun skal ha fortalt om fetterens motstandsarbeid.

Kvinnen og Tiden

Etter krigen fortsatte Bie Lorentzen sitt opplysningsarbeid for humanismens idealer, og arbeidet rettet seg særlig mot kvinnene, som hun mente hadde en nøkkelrolle å spille i gjenoppbygningen av landet. Sammen med Kirsten Hansteen (Norges første kvinnelige statsråd) grunnla og utgav hun i ti år tidsskriftet Kvinnen og Tiden, som hun også var redaktør for. I redaksjonsrådet satt bl.a. Aaslaug Aasland, Margarete Bonnevie, Gerda Evang, Inger Hagerup, Åse Gruda Skard, Halldis Moren Vesaas, Nic Waal, Harriet Bog, Eva Kolstad og Rønnaug Eliassen. Tidsskriftet ble de første årene utgitt av Cappelen forlag, som ble ledet av Bie Lorentzens fetter Henrik Groth, men på grunn av Hansteens kommunistiske bakgrunn fikk tidsskriftet problemer under den kalde krigen og fra 1947 ønsket ikke lenger Cappelen å stå som utgiver.
Tidsskriftet ble deretter utgitt av et eget aksjeselskap, Kvinnen og Tiden A/S, og finansiert av den svenske godseieren og liberale politikeren Elisabeth Tamm, som tilhørte en av Sveriges rikeste familier. Hun testamenterte også Fogelstad slott og det meste av sin formue (flere millioner i 1949-kroner) til tidsskriftet, og det ble opprettet et fond til dette formålet med Bie Lorentzen, Hansteen, Gerda Evang, Eva Kolstad, Honorine Hermelin og en svensk advokat som styre. På Fogelstad ble det også holdt forskjellige kurs og arrangementer. Til tross for støtten fra Tamm gikk opplaget nedover, fra en topp på 12 000 abonnenter i 1947 til bare 900 i 1955. Bie Lorentzen og Hansteen besluttet derfor å legge ned tidsskriftet og bad Tamm omgjøre testamentet, fordi de ikke følte de kunne gjøre bruk av en så stor formue.

Senere arbeid og utmerkelser

Fra 1960 til hun gikk av med pensjon i 1978 arbeidet hun som lektor i norsk og drama ved Den kvinnelige industriskole/Statens lærerskole i forming, Oslo (nå Høgskolen i Oslo og Akershus). I senere år var hun aktiv i Bestemødre mot atomvåpen og Amnesty Norge. Bie Lorentzen var også aktiv i Norsk Kvinnesaksforening og startet flere kvinnesaksrelaterte studiesirkler og kurs. Hun åpnet den gjenopprettede Norsk Kvinnesaksforening med en tale på landsmøtet i september 1945, der hun sa: «Sann humanisme er stridende humanisme ... vi må følge våkent med og alltid rope fra når det skjer urett. Vi må gjøre vår innflytelse gjeldende overalt.» Budskapet var helt i tråd med de verdiene Nansenskolen hadde stått for i 1930-årene og ikke minst Anders Platou Wyllers tanker om «kjempende humanisme». Hun var en periode nestleder i Stor-Oslo Kvinnesaksforening.
Bie Lorentzen startet med å samle kvinner til å diskutere litteratur allerede mens hun satt som fange på Grini under krigen. Dette arbeidet fortsatte senere i form av en litterær studiesirkel som holdt på i over 60 år, med bl.a. Rønnaug Eliassen og Hendy Coward som medlemmer. Hun var forkvinne i den norske Ravensbrück-komiteen i en årrekke og i denne sammenhengen involvert i arbeidet til den internasjonale Ravensbrück-komiteen. Hun var også rådsmedlem i Foreningen Norden, der fetteren Henrik Groth var leder.
Henriette Bie Lorentzen har vært intervjuet i en rekke sammenhenger om sine opplevelser under krigen. Hun var en av ti kvinner som medvirket i Karoline Frogners film Mørketid – kvinners møte med nazismen (1994). Sammen med datteren Kristin var hun intervjuet i Cecilie N. Seiness' bok Livsmot (2001). Datteren var også intervjuet i Mirjam Kristensens bok Etter freden: Barn av konsentrasjonsleirfanger forteller (2009).
Hun mottok St. Hallvard-medaljen i 1995 for sitt opplysningsarbeid om kvinner og fred. Henriette Bie Lorentzens hus ved Høgskolen i Oslo og Akershus (i Pilestredet Park, gamle Rikshospitalet) er oppkalt etter henne. Et møterom i Kristiansand rådhus bærer også hennes navn. I forbindelse med utbyggingen av Filipstad har bydelens navnekomité foreslått at en av de nye gatene skal oppkalles etter Bie Lorentzen, etter forslag fra Norsk Kvinnesaksforening.
Under Stemmerettsjubileet i 2013 ble hun av VG utpekt som en av «Norges 100 viktigste kvinner» i århundret som gikk. I 2015 var hun en av tre nordmenn (ved siden av Jens Christian Hauge og Vidkun Quisling) som ble løftet frem under en utstilling i Deutsches Historisches Museum i Berlin om andre verdenskrigs slutt i 12 land. I åpningstalen sa utenriksminister, senere president, Frank-Walter Steinmeier at Bie Lorentzen «etter krigen spilte en sentral rolle i å gjenoppbygge sitt hjemland Norge som utgiver av kvinnetidsskriftet Kvinnen og Tiden».
Hun er begravet i anonym minnelund på Vestre gravlund i Oslo (gravnr. 20.912).