Folkemordet på armenerne

Folkemordet på armenerne (armensk: Հայոց Ցեղասպանություն, tyrkisk: Sözde Ermeni Soykırımı) (også kjent som den armenske deportasjonen, Armenia-massakren(e) eller det armenske holocaust) er den tvungne massedeportasjonen av osmanske armenere i Det osmanske riket under det ungtyrkiske styret fra 1915 til 1917, noe som førte til at et omstridt antall armenere omkom. Anslagene over antallet døde varierer fra 400 000 til litt over 1,5 millioner. Deportasjonene og overgrepene skjedde i ly av første verdenskrig under de osmanske rikets siste fase.
Hendelsene var godt og offentlig kjent i samtiden og sakens grunnleggende fakta er godt etablert av forskning basert blant annet på osmanske/tyrkiske arkiv. Hendelsene i 1915 er fortsatt gjenstand for omfattende kontrovers og diskusjon mellom Tyrkia og andre land særlig Armenia. Tyrkiske nasjonalister hevder at deportasjonen var et nødvendig og legitimt tiltak stilt overfor et armensk opprør, og at deportasjonen ikke var et folkemord. På den motsatte siden hevdes det at folkemordet hadde vært planlagt lenge av ungtyrkerne. Tyrkiske myndigheter erkjenner at overgrep skjedde, men hevder dette skjedde på grunn av krigshandlinger og benekter at det var noen form for plan om utslette den armenske befolkningen. Den tyrkiske staten bestrider folkemordet for å beskytte sin nasjonal identitet og den ideologien som det moderne Tyrkia bygger på. Saken omtales som det «det armenske spørsmålet» i Tyrkia.
Internasjonalt, men også blant stadig flere tyrkere, ansees folkemordet på armenerne et ubestridt faktum. Raphael Lemkin utformet folkemordkonvensjonen på bakgrunn av folkemordet på armenerne og holocaust, og han var i 1949 den første som brukte betegnelsen «Armenian genocide». Det regnes som det første moderne folkemordet.
Folkemordet på armenerne kjennetegnes som moderne blant annet fordi: Bruk av statsapparatet i gjennomføring (herunder byråkratiet, politiet og elektronisk kommunikasjon) og ideologisk propaganda og mobilisering (nasjonalistisk, rasistisk og religionsbasert) for raskt og målrettet å isolere og utslette etniske grupper.
Det bor nå omkring 60 000-80 000 etniske armenere i Tyrkia, de fleste i Istanbul. Regimet gjennomførte også betydelig intern forflytning av andre folkegrupper blant annet tjerkessere, arabere og jøder. Flere hundre tusen kurdere ble deportert under krigen, men ikke massakrert. Armenerne var gjenstand for mest omfattende forflytning og den eneste etniske gruppen som ble nesten utryddet. 24. april 1915 blir regnet som datoen da folkemordet begynte.

Terminologi

Mens de fleste land, deriblant Norge, ikke offisielt karakteriserer det som skjedde som folkemord, finnes det også noen land som direkte støtter Tyrkias syn, eksempelvis Pakistan, Georgia, Aserbajdsjan, Israel, Storbritannia og Bulgaria. Et økende antall stater (per april 2015 totalt 26), inkludert Armenia, Frankrike, Argentina, Sveits, Russland og Tyskland, støtter Armenias syn og betegner hendelsen offisielt som folkemord. I noen av disse landene er det straffbart å hevde at hendelsen ikke kan betegnes som folkemord. Tyrkia benekter ikke hendelsene som førte til at så mange osmanske armenere døde, men har konsekvent nektet å anerkjenne at det var et folkemord, og mener at antallet døde er overdrevet. Tyrkia anslår at 400 000 omkom, mens Armenia hevder at tallet var 1,5 millioner og det er uenighet blant forskere internasjonalt.
Encyclopædia Britannica bruker overskriften «genocide» og beskriver det som skjedde som «campaign of deportation and mass killing», viser til Arnold J. Toynbees forskning og anslår at 600 000 armenere døde eller ble massakrert under deportasjonene i disse årene. Mange forskere mener dessuten at osmanske armenere døde som et resultat av sykdom, sult og intern etnisk strid i den enorme forvirringen som oppstod på slutten av første verdenskrig, noe som også tas grundig opp i boka Folkemordenes svarte bok, utgitt av Universitetsforlaget.
Tyrkia og de fleste tyrkiske intellektuelle offisielt benekter at dette var et folkemord. En del tyrkiske intellektuelle som er av en annen oppfatning. I 2005 uttalte forfatteren Orhan Pamuk i et intervju at en million armenere var blitt drept av den osmanske regjeringen. Tyrkia stilte forfatteren for retten i desember 2005, anklaget for å ha «fornærmet Tyrkia». Saken ble senere henlagt etter sterkt internasjonalt press.

Bakgrunn

Etter hvert som det osmanske riket mistet kontroll over provinser på Balkan, begynte tyrkiske nasjonalister å fokusere på Anatolia som tyrkernes udelelige hjemland. Det østlige Anatolia (også kalt Vest-Armenia) var etnisk mangfoldig med blant annet armenere, kurdere og tyrkere, og ingen etnisk gruppe i flertall før første verdenskrig. De etniske armeneren ble av tyrkiske nasjonalister etter hvert oppfattet som et hinder for etnisk-religiøs homogenitet, samtidig som armenernes egen økende nasjonale bevissthet gjorde dem potensielt illojale.

Situasjonen for armenere i Anatolia

I 1914, før den første verdenskrig, ble det anslått at det bodde én til to millioner armenere i Det osmanske rike. De fleste av disse var armensk-apostoliske kristne av religion, med et mindretall av armenske katolikker og armenske protestanter. De fleste bodde i det østlige Anatolia (også kalt Vest-Armenia), men det bodde også mange armenere vest i Det osmanske riket, særlig i hovedstaden Istanbul. Fra midten av 1800-tallet strømmet muslimske flyktninger inn i Anatolia fra Balkan og Kaukasus. Den demografiske endringen medvirket til at den kristne befolkningen etter hvert ble mer marginalisert. Det medvirket også til at organisert befolkningsforflytning i stor skala ble oppfattet som normalt og til at regimet før 1915 hadde etablert et administrativt apparat for folkeforflytning.
Før slutten på 1800-tallet ble armenerne omtalt som «millet-i sadika» (lojal nasjon) av osmanene. Dette betydde at de levde i harmoni med andre etniske grupperinger, og ikke var i konflikt med den sentrale regjeringen. Men de kristne armenerne var underlagt den islamske «dhimmi»-loven. Dette gav dem færre juridiske rettigheter enn deres muslimske medborgere, men også færre plikter. De slapp blant annet å betale velferdsbidraget som muslimer var pålagt. «Tanzimat»-grunnloven fra midten av 1800-tallet gav dem flere rettigheter, i likhet med andre minoriteter i Det osmanske rike. Men sultan Abd-ul-Hamid II suspenderte grunnloven tidlig i sin regjeringstid og styrte nærmest eneveldig. I årene 1894-1896 ble 80 000-100 000 etniske armenere massakrert i øst i imperiet under den brutale sultan Abdülhamit II. Dette hadde ikke preg av folkemord fordi målet var voksne menn i visse regioner. Etter Ungtyrkernes maktovertakelse ble 20 000 armenere drept i Adana-provinsen i 1909, som en reaksjon på krav om selvstendighet for armenerne.
Den enkeltstående hendelsen som kan sies å være forløper til folkemordet, er mest sannsynlig Den russisk-tyrkiske krig (1877–1878) som endte med russisk seier. Men det er vanskelig å fastslå når det som osmanene kalte «det armenske problemet» oppstod. Ved krigens slutt hadde Russland kontroll over store landområder med armensk bosetning, og russerne hevdet at de kjempet for de kristne i Det osmanske rike. Derfor fikk de støtte fra en god del armenere, som til gjengjeld fikk våpen av russerne. Russland var militært overlegent Det osmanske rike, og på bakgrunn av støtteerklæringen fra Russland og den vaklende osmanske regjeringen gjennom de neste 15 årene, begynte mange armenere å tro på at de kunne danne en selvstendig stat.

Ungtyrkerne og oppløsningen av imperiet

Bare fem år før første verdenskrig tok «Ungtyrkerne» i form av «komiteen for enhet og fremskritt» (tyrkisk: İttihat ve Terakki Cemiyeti). Dette var opprinnelig en hemmelig forening innenfor den ungtyrkiske bevegelsen. Denne bevegelsen oppstod blant hemmelige foreninger av progressive studenter og militære kadetter med ulik etnisk bakgrunn. De kom til makten i Det osmanske imperiet ved en «fredelig» revolusjon i 1908. Sultan Abd-ul-Hamid II ville ikke sende sine styrker mot de revolusjonære, selv om han sto sterkere, i frykt for at det svekkede riket kunne bli enda mer svekket av en borgerkrig. Den gamle sultanen Abd-ul-Hamid II ble etterfulgt av sin langt mer sjenerte, engstelige og tilbakeholdne yngre bror Mehmet V. Han hadde praktisk talt ingen makt, den reelle makt lå hos ungtyrkerne Enver Pasja, Talat Pasja og Djemal Pasja. Til å begynne med støttet den armenske befolkningen og enkelte armenske politiske partier Ungtyrkerne i håp om at Ungtyrkerne ville bedre deres situasjon, og noen armenere ble valgt inn i det nye osmanske parlamentet. Ved et militærkupp i 1912 tok «de tre pasjaene» full kontroll over de fallerte imperiet, mens sultan Mehmet V forble en gallionsfigur uten reell makt. Regimet hadde en aggressiv, reaksjonær agenda der de ville gjenopplive de osmanske rikets glansdager. Den ungtyrkiske ledelsen ville gjenskape imperiet basert på tyrkisk etnisitet og islam. Zarakol beskriver bevegelsen som proto-fascistisk med sjåvinistisk og fremmedfiendtlig ideologi. Disse ideene fikk grobunn i en situasjon der den gamle imperiet falt fra hverandre samtidig som tyrkerne følte seg underlegne de Europeiske landene.
Før første verdenskrig tapte det osmanske riket territorium på Balkan: Bosnia-Hercegovina ble annektert av Østerrike-Ungarn i 1908, Albania gjorde opprør i 1910 og Rumelia ble overtatt av Bulgaria. Det var opprør i Jemen og druserne ved Damaskus gjorde opprør i 1910. Den italiensk-tyrkiske krig førte til at Italia tok kontroll over Libya. Dette skapte grunnlag for at de tyrkiske nasjonalistene, ungtyrkerne, festet grepet om makten. Regimet fryktet for ytterligere tap av terroitorium i Midtøsten. Regimet deporterte i 1913-1914 etniske grekere fra Trakia, de egeiske øyer og de vestlige Anatolia. Ungtyrkerne med Enver Pasja i spissen trappet i 1914 opp retorikken og snakket om rense Anatolia for kristne og erstatte dem med mer «pålitelige» muslimer.

Første verdenskrig

Første prioritet for Det osmanske rike og krigsminister Enver Pasja var å ta tilbake områdene som gikk tapt i krigen mot Russland nesten 40 år tidligere, og Det osmanske rike allierte seg med sentralmaktene under krigen. Til tross for at Tyskland rådet Enver Pasja fra å angripe Russland, gjorde han det noen få måneder etter at krigen brøt ut. Det er anslått at den osmanske hæren bestod av 100 000 – 190 000 soldater, men de var meget dårlig utstyrt, spesielt med tanke på den kommende vinteren. Russerne på sin side hadde 100 000 soldater stasjonert i området. Russland tapte stort på den prøyssiske fronten og flyttet nesten halvparten av soldatene fra den tyrkiske fronten dit, og etterlot seg da drøyt 60 000 soldater. I begynnelsen avanserte den osmanske hæren langt, og nådde på slutten av 1914 byen Sarikamis som ligger omtrent 100 km fra den nåværende grensen mellom Armenia og Tyrkia. Her tapte osmanene slaget om byen og mistet mellom 60 000 og 175 000 soldater. Tallene er usikre, men det er klart at de tapte omtrent 70 – 80 % av styrkene sine. De måtte trekke seg langt tilbake og mistet store landområder.
Enver Pasja trakk seg som øverstkommanderende for hæren og beskyldte offentlig armenerne for å ha skylden for det katastrofale nederlaget i krigen mot Russland da en del armenske opprørsgrupper hadde angrepet tyrkiske forsyningsruter og gjort væpnet opprør mot osmanske styrker i håp om å få sin selvstendighet. Armenske partier og geriljaer som ønsket selvstendighet hadde eksistert lenge og armenske grupper hadde lenge samarbeidet med Russland , men dette førte til at mange flyktet til de russisk kontrollerte områdene og vervet seg til den russiske hæren. Disse begynte å kjempe på russernes side mot Det osmanske riket .

Deportasjon og massakrer

Fra sensommeren 1914 ble armenske bosettinger på begge sider av grensen med Persia og Russland plyndret av osmanske styrker og mennene ble drept. Armensk nasjonalisme innenfor og utenfor det osmanske imperiets grenser styrket ungtyrkernes forestillinger om armenerne som et problem. Ungtyrkernes vurderinger av situasjonen var samtidig sterkt farget av sjåvinistiske holdninger. Etnisk armenere i den osmanske hæren måtte tidlig i 1915 gi fra seg sine våpen og ble overført til ubevæpnet arbeidstjeneste fordi ikke-tyrkere ble ansett som upålitelige. Behandlingen av armenerne begynte som en generell anti-kristen sjåvinisme hos ungtyrkerne blant annet i form av erklæring av jihad i november 1914. Kristne innbyggere av riket og borgere fra ententelandene ble av regimet slått sammen til ett felles mål. Enver Pasja og Djemal Pasja ivret for å bruke menneskelige skjold av franske og britiske borgere i Konstantinopel. Fra 1914 til april 1915 raserte den osmanske hæren flere tusen armenske landsbyer innenfor eget territorium og i russisk-kontrollert Kaukasus i forbindelse med krigshandlingene der. Etter knusende russisk seier i slaget ved Sarikamis innledet ungtyrkerne propaganda mot de «forræderske» armenerne. Dette var en del av bakgrunnen for avvæpningen av etniske armenere i hæren og for massakrer utført av den osmanske hæren under tilbaketrekning fra Kaukasus. I området mellom Saray og Başkale ble omkring 10 000 etniske armenere myrdet før opprøret i Van. Van var strategisk viktig både for russiske fremstøt mot Anatolia og for osmanske fremstøt mot Kaukasus. Van hadde en stor armensk befolkning og revolusjonære armenske grupper hadde smuglet inn store mengder våpen i løpet av 1914. I løpet av april 1915 ble det etablert regionale komiteer for løsning av det armenske spørsmålet. Lokale ungtyrkere agiterte for massakrer fra omkring mars 1915. For eksempel på et møte i Erzurum 18. april var det stemning for å sette i gang massakrer straks, men guvernøren ba være tilbakeholdne inntil nærmere instrukser fra Konstantinopel. Hæren presset også på for ytterliggående tiltak: Hærledelsen anmodet 2. mai innenriksministeriet om fordrive armenerne fra opprørsområdet Van over grensen til Russland eller spre dem i Anatolia. Dette skulle også være en hevn for russernes behandling av muslimer på russisk område. Da russiske styrker rykket frem til Van 18. mai sammen med armenske frivillige syntes tyrkernes mistanker å bli bekreftet.

Internasjonalt kjennskap til massakrene

Tyskland, det osmanske rikets allierte, fikk kjennskap til deportasjoner og massakrer på forsommeren 1915. Ambassadør Wangenheim meldte 7. juli 1915 til rikskansler Bethmann-Hollweg at fordrivelsene av armenere da var utvidete til områder som ikke var berørt av krigshandlinger noe som innebar at den tyrkiske regjeringen åpenbart tok sikte på å utslette den armenske rase fra det tyrkiske imperiet («extermination of the Armenian race in the Turkish empire»). Johannes Lepsius, en tysk prest, reiste ned og fikk møte Enver Pasja, men fikk ikke reise rundt i landet. Med hjelp fra øyenvitner og ambassadør Morgenthau skaffet Lepsius informasjon om det som foregikk. Regjeringen i Berlin ville ikke legge hardt press på sin allierte, men Wangenheim appellerte likevel direkte til myndighetene i Konstantinopel. Wangenheims etterfølger Paul Wolff Metternich tok også opp saken med de tyrkiske lederne og ba regjeringen i Berlin utstede en offentlig kritikk av deportasjonen, men regjeringen ville ikke kritisere en viktig alliert. I løpet av 1915 ble utviklingen i Anatolia allment kjent i Tyskland og Lepsius forsøkte mobilisere både den katolske og protestantiske kirken til hjelp for armenerne. Karl Liebknecht utfordret rikskansleren i Riksdagens sesjon januar 1916 til å iverksette tiltak til hjelp for armenerne. Liebknect siterte Lepsius som beskrev behandlingen av armenerne for «utryddelse» (tysk: Ausrottung). Morgenthau beskrev i 1915 det som foregikk som «race murder» (mord på en rase).
I juli 1915 meldte USAs ambassadør (USA var på dette tidspunktet ikke involvert i krigen), Henry Morgenthau, til Washington at regimet drev systematisk arbeid for å fjerne hele den fredelige armenske befolkningen fra hele riket. Morgenthau skrev at deportasjonene ble fulgt av voldtekt, plyndring, mord og massakrer, og han advarte om at dette trolig var forsøk på å utrydde en rase («attempt to exterminate a race»). Omfanget var så stort at det var vanskelig å overse. Hendelsene sommeren 1915 nådde et internasjonalt publikum gjennom nyhetsreportasjer. New York Times meldte i et oppslag 18. august  1915 at armenere sendes til ørkenen for å dø («Armenians Are Sent to Perish in Desert. Turks accused of plan to exterminate Whole population...») og i desember 1915 at en million armenere drept eller i eksil («Million Armenians Killed or in Exile»).
De tyske nazistene kjente godt til ungtyrkernes behandling av armenerne. Nazistene beundret Atatürks nye Tyrkia renset for minoriteter og «indre fiender», og bygget på en etnisk nasjonalisme.

Deporteringens natur

Deportasjonen av etniske armenere ble administrert av innenriksdepartementets avdeling for bosetting av stammer og immigranter. Det er antatt at mellom 400 000 og litt over en million armenere ble deportert i denne perioden. Ordet «deportasjon» er blitt tolket forskjellig opp gjennom tidene. Noen bruker ord som «omplassering» om «deportasjon», andre «landsforvisning» eller til og med «etnisk rensing». Mange historikere mener at deportasjonene praktisk talt var en massehenrettelsesmetode, ved at armenerne ble tvunget til å gå lange strekninger gjennom ørkenen uten mat, vann eller beskyttelse mot lokale kurdiske og tyrkiske kriminelle. Men det finnes også historikere som mener at deportasjonene ikke hadde til hensikt å drepe armenere.
Det er mange historikeres oppfatning at det omstridte folkemordet på armenerne startet etter krigserklæringen i oktober 1914. Andre mener at det begynte allerede i februar 1914 etter et osmansk-tysk møte, der et forslag om å deportere alle osman-armenere ble lagt fram. Andre førkrigstiltak mot armenerne er også rapportert. Donald Bluxham skriver at armenske bosetninger nær rikets grenser ble plyndret av osmanske styrker sommeren 1914.
I 1914 vedtok den osmanske regjeringen en ny lov for å styrke krigsberedskapen. Den krevde at alle menn i alderen 18 til 45 enten måtte la seg rekruttere til hæren eller betale gebyrer for å slippe. Dette resulterte i at de fleste armenske menn i denne aldersgruppen meldte seg til tjeneste.
Ifølge Balakian kjennetegnes folkemordet på armenerne av: fokusert innsats av offentlige myndigheter (byråkrati, militæret, lokale og nasjonale politienheter, og moderne elektronisk kommunikasjon) og en ideologisk propaganda og mobilisering (på nasjonalistisk, rasistisk og islamistisk grunnlag) for å skille ut og hurtig eliminere en hel etnisk gruppe. I tiårene etter folkemordet fortsatte den nye tyrkiske staten å fjerne eller ødelegge armenske kulturminner som kirker, klostre og monumenter. Før første verdenskrig fantes det flere tusen armenske kirker på osmansk territorium, de fleste av disse ble ødelagt.
I Antep, nå kalt Gaziantep, døde 20 000 av byens 32 000 etniske armenere. De ble sendt til fots i retning Aleppo eller Deir ez-Zor. I den lokale deportasjonskomiteene, som avgjorde armenerens skjebne, satt ledende personer i lokalsamfunnet som medlemmer av bystyret, ordføreren, tjenestemenn ved skattekontoret, dommere, leger, advokater og lederen for et barnehjem - ingen av disse gjorde noe for å stanse folkemordet. Fordrivelsen fra Antep ble stimulert ved utsikter til økonomisk gevinst da armenernes etterlatte eiendeler ble konfiskert.

Opprøret i Van

Det var trolig i forbindelse med opprøret i Van at det hadde oppstått en konsensus i regimet om å drepe de etniske armenerne. Opprøret begynte 20. april 1915. Massearrestasjonene 24. april kan tolkes som reaksjon på opprøret i Van og i tillegg som en reaksjon på angrepet på Gallipoli. Regimet fryktet en russisk offensiv fra Kaukasus våren 1915, mens britiske styrker vant terreng langs Tigris og Eufrat. 2. mars 1915 ble armenerne i Dörtyol evakuert av osmanske styresmakter. Russiske styrker nærmet seg Van-sjøen, og derfor beordret den regionale ledelsen henrettelse av fem armenske ledere som hadde samarbeidet med russerne. Dette uløste en revolusjon i Van 20. april. Denne revolusjonen svekket Det osmanske riket ytterligere. Det blir også påstått at guvernøren av Van, Jevdet, angrep byen under påskudd av at det skulle hindre opprør. Det hevdes også at Jevdet hadde en plan om å drepe alle menn i Van. Russerne erobret byen i mai 1915, men forlot den allerede i august, og osmanene tok igjen kontroll over byen. Så ble de igjen fordrevet av russerne i september. Ved krigens slutt lå byen i ruiner.
Fire dager etter at urolighetene startet i Van, 24. april 1915, arresterte regjeringen etter osmanske kilder 2 345 armenske intellektuelle. Det er antatt at de fleste av disse raskt ble henrettet. Grunnen til dette skulle være at «Ungtyrkerne» ønsket å stoppe «Tashnak-bevegelsen», som var en militær-politisk organisasjon som samarbeidet med russerne om en selvstendig armensk stat. Den 24. april er i dag en offisiell helligdag i Armenia til minne om disse henrettelsene.

Teşkilat-ı Mahsusa og «Spesialorganisasjonen»

Teşkilat-ı Mahsusa var en organisasjon opprettet av det ottomanske forsvarsdepartement for å bekjempe arabisk separatisme og vestlig imperialisme. Dens formål var å bekjempe undergravingsvirksomhet og mulig samarbeid med ytre fiender. Formålet ble utvidet til å omfatte forfølgelse av armenerne som sto i ledtog med Russland. De tidligste kildene som refererer til organisasjonen skriver seg fra 1903 og 1907. Den ble styrket organisatorisk i 1913 etter Balkankrigene. Lederen var forsvarsminister Enver Pasja, som rekrutterte mange dyktige offiserer til å bygge opp en irregulær militær enhet, en «spesialstyrke».
I tillegg skal Ungtyrkernes ledelse İttihat ve Terakki Cemiyeti i juli 1914 ha opprettet en halvoffentlig «spesialorganisasjon» som skulle gjennomføre depotasjonen av armenerne. Den skulle være en «stat i staten» og stå fritt til å handle uten direkte ordre.
Senere i 1914 løslot den osmanske regjeringen flere kriminelle for å bemanne denne organisasjonen. Ifølge Mazhar-kommisjonen ble 124 kriminelle løslatt fra Pimian-fengselet. Og mange flere fulgte; noen måneder senere ble 49 kriminelle løslatt i Ankara. Litt etter litt ble flere og flere løslatt, og i begynnelsen av 1915 var tusenvis av fanger løslatt for å bli medlemmer i denne organisasjonen. Senere ble de satt til å eskortere konvoiene av deporterte armenere. Vehib, øverstkommanderende for den osmanske hæren, kalte disse for «slaktere av den menneskelige rasen».
Organisasjonen ble ledet av sentralkomiteens medlemmer Doktor Nazim, Behaeddin Sakir, Atif Riza og direktøren for offentlig sikkerhet, Aziz Bey. Hovedkvarteret til Behaeddin Sakir var i Erzurum, og derfra ledet han styrkene i øst. Aziz, Atif og Nazim Bey hadde sitt hovedkvartert i Istanbul, og deres avgjørelser ble godkjent og iverksatt av Cevat Bey, militærguvernøren i Istanbul.
Ifølge den samme kommisjonen og annen dokumentasjon, ble de kriminelle bevisst valgt ut for formålet. De måtte være nærmest umenneskelige for å få bli med i den spesielle organisasjonen. Mazhar-kommisjonen oppgav som dokumentasjon for krigsretten lister over noen av de kriminelle. En av listene viser at 50 av de 65 løslatte kriminelle var fengslet for mord. Denne utvelgelsesprosessen viser etter manges mening at den osmanske regjeringen planla et overlagt folkemord på den armenske befolkningen.

Flyktninger og overlevende

Overlevende bosatte seg blant annet i Libanon, Palestina, Syria, Canada og Frankrike. Noen slo seg ned i Romania der det fra før var et armensk miljø. De fleste flyktningene reiste med Nansenpass utstedt av Folkeforbundet.

Osmansk krigsrett

Ofte kalt «den armenske Nürnberg».
Enver Pasja og Mehmed Talat («Talaat Pasja») rømte til Berlin for å unnslippe rettsforfølgelse og levde der inkognito. En tyrkisk domstol i Konstantinopel dømte dem begge in absentia til døden for krigsforbrytelser. Ahmed Djemal («Djemal Pasja») ble også dømt til døden og rømte også til Tyskland. Djemal ga ut sine memoarer på tysk og innrømmet der at 600 000 armenere død, men la skylden på Enver og Talat Pasja samtidig som han forsvarte deportasjonene som nødvendige.
«Ungtyrkerne» (som offisielt kalte seg Komiteen for Enhet og Fremskritt) hadde hatt makten i Det osmanske rike i 10 år. Sultan Mehmet VI, med støtte i en bred opinion, ga dem skylden for ødeleggelsen av riket ved å ha presset det inn i første verdenskrig. Sultanen beordret lederne stilt for en krigsrett, som trådte i funksjon 23. november 1918. Rettsoppgjøret skjedde delvis etter press fra Storbritannia og andre land mens Konstantinopel var okkupert av de allierte. Sultanen benyttet også anledningen til å kvitte seg med og diskreditere sine politiske fiender blant ungtyrkerne.
I januar 1919 fikk sultan Mehmet VI en rapport som pekte ut 130 mistenkte, de fleste av dem høytstående embetsmenn. De armenskrelaterte hendelsene ble brukt under rettssakene for å dømme ledelsen.
Krigsretten dømte alle ledere som ble funnet skyldige til forvisning, og deres formuer ble inndratt til «teceddüt firkasi». Mehmed Talat Pasja og Enver Pasja hadde forlatt Det osmanske rike før 1919, siden de visste at sultan Mehmed VI ikke ville akseptere noen annen straff enn dødsstraff for de to. «De tre Pasjaene» ble funnet skyldige in absentia. Alle bortsett fra «de tre Pasjaene» ble overført til fengsler i Bekiraga og så flyttet til Malta, hvor de senere ble stilt for en internasjonal domstol. Mange av dokumentene som ble skrevet under disse rettssakene ble brukt igjen under de senere internasjonale rettssakene.

Tyrkias posisjon

Tyrkia, det osmanske rikets etterfølger, har siden første verdenskrig ikke vært villige til betrakte hendelsene i 1915 som et folkemord. Over 20 land og flere internasjonale organisasjoner har offisielt anerkjent folkemordet. I 2006 vedtok EU-parlamentet at Tyrkias anerkjennelse av folkemord var en forutsetning for at landet kunne bli medlem av EU, kravet ble senere frafalt. Folkemordet har også vært et vanskelig tema i relasjonen til USA der betegnelsen «folkemord» ikke har blitt vedtatt av kongressen av strategiske grunner. Slike vedtak i andre lands parlamenter er ikke bindende i internasjonale relasjoner og har liten betydning for eventuelle søksmål mot Tyrkia.  Innrømmelse av ansvar for hendelsene i 1915 og innrømmelse av at det var et folkemord vil, sett fra myndighetenes perspektiv, undergrave legitimiteten til landets bærende institusjoner. Etter grunnleggelsen av republikken i 1923 har landets nasjonale myte vært at landet er truet av fiender, både internt og eksternt - tyrkerne har ingen venner og må stole på seg selv. Det blir skapt en forestilling om at landet er under konstant beleiring. Dersom det innrømmes at de etniske armenerne i det osmanske riket ikke var fiender ute etter å drepe tyrkere og ødelegge nasjonen, men i stedet var ofre for aggressive tiltak fra myndighetene er man redd den nasjonale myten vil revne. En slik innrømmelse vil være en innrømmelse av at tyrkiske myndigheter har diktet opp trusselen mot nasjonen. Sentralt i fortellingen om republikkens tilblivelse var militæret som opprettholdt landets suverenitet og territorielle enhet særlig i det østlige Anatolia. Innrømmelse av at fjerningen av armenerne var planlagt kan undergrave fortellingen om offer, nasjonal lidelse og nasjonal redning. Innrømmelse kan undergrave lederens legitimitet. Tyrkiske myndigheter frykter at innrømmelse kan føre til at Tyrkia blir presset til å avstå territorium og eiendom til Armenia eller til etterkommere av ofrene. Det er en utbredt og fastgrodd frykt hos myndighetspersoner for at armenerne lengter etter å overta Tyrkias østlige og sørlige provinser, til tross at det er helt urealistisk.

Etter krigen

Etter første verdenskrig var massakren av armenere og andre grupper kjent og debattert internt i riket. Det ble gjennomført interne granskinger i regi av parlamentet og det ble gjennomført rettsoppgjør for en militær domstol. Etter hvert som Den tyrkiske frigjøringskrigen utviklet seg ble landets ledelse stadig mindre interessert i å diskutere saken og på slutten av 1920-tallet ble offisielt ansvar for folkemordet avvist av regimet.
Dette skyldes blant annet at erkjennelse av ansvar kunne undergrave nasjonalistenes mål om å sikre sentrale deler av Anatolia for den nye tyrkiske staten. Det skyldes også at mange gjerningsmenn og ansvarlige for massakren var sentrale i den nasjonalistiske bevegelsen; deres administrative kunnskaper og støtte var verdifull for det nye regimet. Tyrkia ville ikke akseptere at armenernes skjebne ble omtalt i Lausannetraktaten av 1923. Tyrkias strategiske rolle i den kalde krigen og mangelen på demokratiske retter i landet gjorde det mulig å legge lokk på temaet. Den tyrkiske regjeringen fortsatte å arbeide for at temaet ikke skulle komme på den internasjonale dagsordenen gjennom blant annet diplomatiske kanaler og press. Flere ledende personer i den nye tyrkiske republikkene medvirket til gjennomføring av folkemordet og beriket seg på beslaglagt eiendom, men trolig ikke Mustafa Kemal selv. På slutten av 1920-tallet stanset de nye makthaverne (kemalistene) videre rettsoppgjør og gransking av saken og avviste ethvert ansvar for hendelsene i 1915. Massakrene gled over til å bli et tabu i Tyrkia. Benektelse av denne delen av den tyrkiske republikkens grunnleggelse har blitt en del av Tyrkias nasjonale identitet.
Kemalistene i den nye tyrkiske republikken videreført på mange måter det tidligere regimets holdning til armenerne som ble sett som landets erkefiende. Den offisielle versjonen var at armenerne gjorde opprør og fortjente sin skjebne som trussel mot rikets sikkerhet. I dette perspektivet var armenerne aggressorer og muslimene de egentlige ofrene. Hendelsene i 1915 beskrives i den offisielle versjonen som en midlertidig forflytning ut av krigssonen. Under kemalistene gjennomgikk landet «tyrkifisering» der fortiden ble visket ut og landets multietniske historie ble benektet. Under kemalistenes nasjonsbygging med dyrking av det tyrkiske passet det ikke inn med historier om etnisk rensing. Mustafa Kemals («Atatürk» eller «Kemal Paşa») regime avsto fra å konfrontere forbrytelsene i 1915. Å innrømme skyld eller ansvar ville undergrave det Kemals ambisjoner om å skape et moderne, stolt og europeisk Tyrkia. Freden i Sèvres inneholdt bestemmelser om rettsoppgjør med krigsforbrytere og flere profilerte gjerningsmenn var i varetekt på Malta i påvente av rettssak. Kemals nye regime i Ankara hevdet at regimet i Istanbul, som hadde signert fredstraktaten i Sèvres, ikke var suverent og dermed at Ankara ikke var bundet av traktaten. I stedet forhandlet kemalistene Lausannetraktaten. Det ble etter dette ikke flere rettssaker. Kemal og det nye republikanske regimet var nøye med å distansere seg fra forløperen, men ville ikke vedstå det som skjedde med armenerne og kostet det hele under teppet. Under Kemals lederskap ble myten både om de «morderiske armenerne» og om tyrkerne som en undertrykt nasjon (tyrkisk: mazlum millet) befestet. Kemals fremstilling av armenerne og deres skjebne gjenspeiles fortsatt i tyrkiske fremstillinger hendelsene i 1915. Ifølge Taner Akçam skal Kemal i lukkede møter ha omtalte hendelsene som massakre og kalt det som skjedde for skammelig.
Fra andre verdenskrig til 1980 var deportasjonen og folkemordet fraværende i tyrkiske skolebøker. Armenernes eksistens innenfor det osmanske riket var knapt nevnt og antydet bare som en ubetydelig minoritet.

Tyrkia etter 1980

I frustrasjon over Tyrkias holdning innledet «Armenian Secret Army for the Liberation of Armenia» (ASALA) attentat mot tyrkiske diplomater og politikere. ASALA drepte 36 tyrkere i Frankrike, USA, Canada, Iran og USA frem til omkring 1990. Gruppen samarbeidet med PLO og fikk til dels opplæring der. Gruppen sprengte også en bombe på Anakara flyplass i 1982. ASALA ble stiftet av Hagop Hagopian, født i Libanon av armensk herkomst.
Militærkuppet i 1980 gjorde det mulig for myndighetene å sikre kontroll over Tyrkias offisiell versjon av hendelsene: Påstandene om folkemord er grunnløse, påstandene om folkemord er armensk propaganda, armenerne var en liten minoritet i det osmanske riket, armenerne fikk god behandling av det osmanske regimet, armenere samarbeidet med rikets fiender under første verdenskrig og drev opprør for å løsrive seg, og armenere begikk overgrep og massakrer mot sivile etniske tyrkere. For å imøtekomme kritikk ble tyrkiske arkiver åpnet for innsyn fra 1985. Tyrkia innrømmer at mange døde, men at dødstallene er overdrevet og at dødsårsakene som regel var sult og sykdom. Tyrkiske lærebøker beskriver fortsatt armenerne som forrædere, kaller folkemordet for en løgn og argumenterer med at det osmanske regimet satt i verk nødvendige tiltak mot de armenske separatistene. Ved militærmuseet i Istanbul viser et eget rom muslimenes lidelser under militante armenere. 
Fra 1980 besluttet Tyrkias sentrale myndigheter å introdusere det «armenske spørsmålet» i skolebøker. Mens temaet tidligere ble helt forbigått, nevnte lærebøkene etter 1980 beslutningen om å deportere armenerne og erkjent at «noe hadde skjedd» med armenerne. Samtidig la lærebøkene vekt på at deportasjonen var helt nødvendig og bagatellmessig sammenlignet med armenernes voldsbruk før, under og etter første verdenskrig. En historiebok for videregående skole poengterte for eksempel at den tyrkiske nasjonen definitivt ikke var ansvarlig for det som skjedde i løpet av den armenske «migrasjonen». En lærebok fra 1989 hevdet at armenerne drev massemord på tyrkere i det østlige Anatolia med sikte på å utrydde tyrkerne helt.
Regjeringen har stadig protestert mot at andre land anerkjenner hendelsene i 1914-16 som folkemord. På 1980-tallet drev Tyrkia lobbyvirksomhet rettet mot akademikere, næringsliv og politikere i USA med sikte på å styrke den offisielle versjonen. Folkemordet på armenerne blir i Tyrkia oppfattet som et utenrikspolitisk spørsmål og diskutert som «armenske beskyldninger». Offentlig opinion i Tyrkia har i stor grad fulgt regjeringens linje. Oppfatninger om at beskyldninger mot Tyrkia er urettferdig styrker den nasjonalistiske responsen. Tyrkias mål om å bli EU-medlem har lagt presse på landet. Frankrikes anerkjennelse av folkemordet i 2001 og forsøk på å få noe tilsvarende vedtatt i USAs kongress var særlig provoserende for Tyrkias regjering.
Tyrkia aksepterer ikke at armenerne som døde under det som kalles «evakueringen» eller «deportasjonen» (Tyrkia bruker ordet «relokalisering») kan knyttes direkte til en intensjon om å eliminere det armenske folket. Tyrkia nekter også for at det foregikk systematisk etnisk rensing i tiden da Det osmanske rike forfalt. De hevder at «blåboka» som brukes av armenerne blir tillagt altfor stor vekt som kilde, og at mye av det som står der egentlig ikke er holdbart.
Offentlige anklagere har brukt artikkel 301 i den tyrkiske straffelov, som forbyr å «fornærme tyrkiskheten», mot intellektuelle som antyder at hendelsene virkelig kan kalles et folkemord. Tyrkiske domstoler påstås å ha frikjent de intellektuelle i disse sakene. Den avdøde tyrkiske forleggeren Ayşe Nur Zarakolu ble dømt til to års fengsel for å ha utgitt en oversettelse av boken Histoire d'un génocide av den franske forskeren Yves Ternon i 1993.

Etter 1990

På 1990-tallet ble begrunnelsen og forsvaret for deportasjonen forsterket. Mens armenerne på 1980-tallet ble beskrevet som opprørere mot det osmanske styret og det ble beskrevet hvordan de angrep tyrkiske landsbyer, ble armenerne på 1990-tallet i lærebøker beskrevet som forrædere som forsøkte å utnytte et svakt regime og som dolket tyrkerne i ryggen. Ved årtusenskiftet etablerte myndighetene «Komiteen for å samordne bekjempe grunnløse anklager om folkemord» (ASIMKK). I 2003 krevde myndighetene at alle elever skulle skrive stil (essay) som argumenterte mot påstanden om folkemord. Lærebøker etter årtusenskiftet har for første gang nevnt folkemord med henvisning til FNs folkemordkonvensjon. Folkemordet på armenerne blir der omtalt som det «såkalte folkemordet» og samtidig poengteres det at armenerne gjennomførte folkemord i det østlige Anatolia. Det hevdes i de nyere lærebøkene at massegraver og andre forskningsfunn dokumenterer massakrene som armenerne utførte i løpet av «den tyrkisk-armenske krig».

Tyrkia under Erdoğan

Da outsiderne i Rettferdighets- og utviklingspartiet (tyrkisk: Adalet ve Kalkınma Partisi, AKP) kom til makten etter valget i 2002 ble institusjoner etablert etter første verdenskrig utfordret, men det har bare svært små endringer i den offisielle holdningen til den armenske spørsmålet. I forbindelse med 100 årsmarkeringen og EU-parlamentets behandling av spørsmålet om folkemord uttalte Erdoğan at Tyrkia umulig kunne akseptere at hendelsene i 1915 ble betegnet som folkemord.
Recep Tayyip Erdoğan og Abdullah Gül avviste i 2005 at det skjedde et folkemord i regi den osmanske hæren, men erkjente at mange innbyggere i riket gjennomgikk lidelser under krigen. I 2005 ønsket Erdoğan velkommen en konferanse om saken i Istanbul og trosset da en rettslig kjennelse som forbød konferansen. Erdoğan har kommet armenerne mer i møte en noen tidligere leder. Tyrkiske myndigheter erkjenner at overgrep skjedde, men hevder dette skjedde på grunn av krigshandlinger der mange andre døde og benekter at det var noen form for plan om utslette den armenske befolkningen. I forbindelse med 100 år siden folkemordet holdt Erdoğan seg mer til den offisiell versjonen. Tyrkiske myndigheter medvirket ikke til 100 årsmarkeringen i 2015, og markerte i stedet slaget ved Gallipoli 24. april (årsdagen for folkemordet) og ikke 25. april som er årsdagen for Gallipoli.
Den tyrkiske statsministeren, Recep Tayyip Erdoğan, inviterte i mars 2005 armenske, tyrkiske og internasjonale historikere til å danne en kommisjon for å utrede hendelsene i 1915. Armenias president svarte i sitt brev at «et forslag om å ta opp fortidens forhold kan ikke bli virkningsfullt hvis det avsporer fra å ta opp forhold i nåtid og fremtid. For å få igang en nyttig dialog, må vi skape passende og stimulerende politiske omstendigheter. Det er regjeringenes ansvar å utvikle bilaterale relasjoner, og vi har ikke rett til å delegere det ansvaret til historikere. Derfor har vi foreslått, og vi foreslår igjen, at vi uten å stille betingelser oppretter normale forbindelser mellom våre to land». Ved samme anledning sa president Robert Kocharian «en kommisjon oppnevnt av begge regjeringer kan møtes for å diskutere alle uløste spørsmål mellom våre to folk, med det formål å løse dem og komme til en felles forsåelse».
Relasjonene mellom Tyrkia og Armenia er fortsatt frosset. Tyrkia har stengt sine grenser mot Armenia pga. den pågående konflikten om Nagorno-Karabagh og det faktum at Armenia militært okkuperer 16% av Aserbajdsjan. Armenia ønsker å åpne grensen igjen, men nekter å trekke seg ut av de okkuperte områdene. De krever dessuten at Tyrkia skal anerkjenne det som skjedde under første verdenskrig som «folkemord» og gi østlige områder av Tyrkia til Armenia, som de mener at de har krav på.
Tyrkiske nasjonalister har vist til opprører i Van som eksempel på armenernes forræderi for slik å legitimere regimets behandling av armenerne. Frykten for å måtte avstå land kan være en grunn til at Tyrkia ikke vil komme med innrømmelser.
Et meningsmålingsbyrå Istanbul fant i 2015 at 9 % av befolkningen mente myndigheten i landet burde bruke betegnelsen folkemord og be om unnskyldning for det som skjedde.

Imot

Nesten alle tyrkiske intellektuelle, vitenskapsmenn og historikere aksepterer at veldig mange armenere døde under konflikten, men de klassifiserer ikke disse hendelsene som folkemord. Noen akademiske poenger er at armenerne ble omplassert for å beskytte kurdiske og tyrkiske minoriteter som ble drept av armenere i denne perioden.

Omverdenens vurderinger

Mehmed Talat, en av hovedmennene bak folkemordet, ble i 1921 drept på åpen gate i Berlin av Soghomon Tehlirjan, en overlevende armener. Raphael Lemkin fikk kjennskap til rettssaken mot Tehlirjan og mente manglende mulighet til å rettsforfølge Talat var en uholdbar svakhet i internasjonal rett. Lemkins kunnskap om folkemordet på armenerne og holocaust under andre verdenskrig inspirerte Lemkin til å utarbeide lovverk for det han kalte «genocide».

Forskning

Hendelsene var godt og offentlig kjent i samtiden og sakens grunnleggende fakta er godt etablert av forskning basert blant annet på osmanske/tyrkiske arkiv. Akademikere er delt i synet på hvordan hendelsene skal karakteriseres. Noen mener at regimet begikk et folkemord, mens andre mener at dødstallene ikke var så store, at armenere døde som følge av krigen og at regimet ikke hadde noen plan om å utrydde armenerne. Blant intellektuelle i Vesten som ikke bruker karakteristikken folkemord er de amerikanske historikerne og professorene Heath W. Lowry, Stanford J. Shaw, Justin A. McCarthy, Bernard Lewis og Guenter Lewy, den tyske historikeren Eberhard Jäckel og den britiske Norman Stone. Kjent er også «Lewis-affæren» fra 19. mai 1985, der 69 amerikanske historikere skrev under på en deklarasjon hvor de anmodet den amerikanske regjeringen om ikke å erklære det som har skjedd som et folkemord, da både tyrkere og armenerne led store tap som følge av krigen. Bernard Lewis var i Istanbul da arkivene ble åpnet for historikere i 1950. Lewis erkjente og fordømte at det hadde skjedde en nedslakting av armenere, men mente det ikke var planlagt («premeditated») av myndighetene. Armenerne mente Lewis nære samarbeid med tyrkiske myndigheter påvirket denne konklusjonen. Norman Stone erkjenner armenernes skjebne, men mener dette ikke var et resultat av at regimet bestemte seg for og la en plan for å utslette armenerne. I 1997 sluttet han ved Oxford University og begynte ved Bilkent-universitetet i Ankara. Guenter Lewys bok The Armenian Massacres in Ottoman Turkey (2005) ble publisert av University of Utah Press etter at Oxford University Press skal ha latt være å publisere boken etter for press fra Peter Balakian.
Heath W. Lowrys professorat fra 1994 ved Princeton University («Atatürk chair of Turkish Studies») ble finansiert av en donasjon fra den tyrkiske stat. Lowry var fra 1982 til 1994 direktør for Institute of Turkish Studies (Washington, D.C.) opprettet av Tyrkia i 1982. Lowry har gitt råd til tyrkiske myndigheter, blant annet ambassadøren til USA, om offentlig benektelse av folkemordet og press mot andre akademikere. Lowry mener at de armenske dødsfallene skyldes sult og andre utilsiktede konsekvenser av første verdenskrig. Utnevnelsen av Lowry til professor ved Princeton var omstridt. Princeton ble beskyldt for å la seg bruke av tyrkiske myndigheter til å drive propaganda. Lowrys nære samarbeid med tyrkiske myndigheter om benektelse av folkemordet ble avslørt i 1990 da den tyrkiske ambassadør i et brev til professor Robert Jay Lifton kom i skade for å legge ved korrespondansen mellom ambassadøren og Lowry.
Rudolph Rummel klassifiserer folkemordet på armenerne som et av det største på 1900-tallet («lesser megamurders») i klassen under Tysklands drap på østfronten («deka-megamurders»). Ungtyrkernes regime har Rummel på listen over de 15 meste dødelig regimene på 1900-tallet. Folkemordet skjedde i ly av verdenskrigen og i slike tilfeller kan det være vanskelig å skille fra dødsfall som følge av krigshandlinger, men Rummel skriver at for armenernes tilfelle var dette lette på samme måte som massedrap på jødene under andre verdenskrig («The Holocaust during the Second World War and genocide of the Armenians during the First World War are easy cases of this separation.») Ifølge Rummels forskning skjer folkemord av denne type stort sett bare i regi av autoritære eller totalitære regimer, mens demokratiske land sjelden eller i liten utstrekning dreper egne borgere.
Donald Bloxham skriver at folkemordet var vellykket på den måten at armenerne innenfor Tyrkia ikke lenger var i stand til å danne selvstendig minoritet. Bloxham mener at folkemordet ikke fantes som en ferdig og utførlig plan («blueprint») før krigen, men at folkemordet ble til som følge av en serie regionale tiltak som ble stadig mer ekstreme. Bloxham avviser at regimets behandling av armenerne kan rettferdiggjøres av trusselen fra et armensk opprør. Armenerne i det osmanske riket ble angrepet på grunn av sin etnisk tilhørighet noe som bare kan forklares med ungtyrkernes stadig mer ytterliggående ideologi om etnisk renhet.  Bloxham konkluderer med at det osmanske rikets sikkerhet var et motiv, men at dette motivet bare ble dominerende på grunn av koblingen at ungtyrkerne koblet dette til etnisk renhet i rikets kjerneområder. Armenerne i Kilikia og det østlige Anatolia ble ansett som hindringer for ungtyrkernes mål om en stat basert på tyrkisk etnisitet. Krigens gang og armeneres involvering ga næring til ungtyrkernes forestilling om en indre fiende som konspirerte med verden utenfor mot riket. Bloxham avviser som «absurd» påstander om at det, fordi det ikke var en samlet plan før mai 1915, ikke var folkemord. Han understreker at det er vanskelig å finne et nøyaktig tidspunkt for når den statlige politikken med mord og overgrep tydelig ble en politikk for folkemord. I stedet beskriver Bloxham en utvikling av et konsensus om at det armenske samfunnet i det osmanske riket måtte ødelegges. Konsensus ble styrket av en generell rasisme og utviklet seg fra ideer om assimilering eller «uttynning» til ideer om fysisk fjerning ved deportasjon og/eller drap. Bloxham skriver at folkemord er et juridisk begrep som egner seg lite for historikere som forsøker å forstå hvordan hendelsene utviklet seg. Armenernes etterlatte eiendom, blant i Erzurum, ble solgt til inntekt for statskassen, «they were clearly not expected to return» skriver Bloxham.
Bloxham mener at selve deportasjonene og måten det ble utført på er tilstrekkelig bevis for intensjon om å utslette den armenske folkegruppen i riket («genocidal intent»): Armenerne ble ikke sendt til områder der det var mulig å bosette seg, i stedet ble de sendt uten forsyninger til ørkenområder der de ville de i stort antall av sult, tørst og sykdom. I tillegg var det «orgier» av drap, voldtekt, mishandling, kidnapping og tyveri. Irregulære enheter, kurdere og stammefolk angrep sammen med den ottomanske hæren de deporterte på strategiske punkter. Bare 20 % av de deporterte fra det østlige Anatolia nådde bestemmelsesstedet i ørkenen, mens de fleste deporterte fra vestlige Anatolia kom frem til ørkenen. Drap på hver eneste armener var ikke nødvendig for å nå målet om å fjerne armensk nærvær i det ottomanske riket. Små lommer av overlevende fikk bli værende. Bloxham antar også at Ungtyrkerne til å begynne med trolig ikke hadde et klart bilde av hvordan det ville utvikle seg i ulike deler av imperiet. Uavklarte transportspørsmål og de sammenraskede konsentrasjonsleirene tyder ifølge Bloxham på stor grad av improvisering. Deportasjonene fikk et stadig større omfang i Anatolia og Trakia sommeren 1915.
I Norge har blant andre Bernt Hagtvet, professor i statsvitenskap og redaktør av boken Folkemordenes svarte bok, samt Ragnar Næss (sønn av Arne Næss) tatt til orde for at tragedien var et resultat av flere faktorer, og at det aldri var Det osmanske rikets intensjon å utslette armenere.
Ifølge Deborah Lipstadt er en typisk form eller strategi for holocaustbenektelse «ja, men». De som benekter folkemordet på armenerne bruker tildels samme strategi: ja armenere døde, men tyrkere døde også; ja armenere ble drept, men de var selv skyld idet; ja armenere ble drept, men det skjedde i en borgerkrig innenfor verdenskrigen. Israel Charney peker på det som kalles «mal for benektelse»: ikke innrøm at det skjedde; omdefiner det til en annen slags hendelse; fremstilling ofrene som gjerningsmenn; insister på at det var flere ofre i gjerningsmennene gruppe; og relativiser hendelsen mest mulig. Et viktig mål med denne strategien er å skape forvirring og tvil om historien. Frykt for erstatningskrav kan være en forklaring på Tyrkias motstand mot å erkjenne folkemordet.

Politiske posisjoner

Politisk har de fleste land ikke tatt stilling til det som skjedde. Aserbajdsjan og Pakistan, som ikke anerkjenner Armenia som en selvstendig stat,
er de landene som har gitt mest støtte til Tyrkia. De fleste regjeringer, bl.a. USA, Storbritannia, Israel, Ukraina, Bulgaria, Georgia, og Norge bruker ikke betegnelsen folkemord offisielt om det som har hendt.
I USA har spørsmålet flere ganger vært behandlet i kongressen (blant annet i 2007), uten å få flertall. Forslaget til kongressen i 2007 var ikke ønsket av presidenten og ble motarbeidet av lobbyister betalt av Tyrkia. Barack Obama brukte uttrykket folkemord («genocide») i løpet av sin valgkamp. Tyrkias strategiske rolle i kampen mot Den islamske staten Irak og Levanten («IS») gjorde Obama tilbakeholden med å bruke betegnelsen. En mulig forklaring på at USA ikke ønsker å definere hendelsene som folkemord er USAs vanskelig forhold til sin egen fortid og urbefolkning, i tillegg til at Tyrkia er en viktig alliert. Ronald Reagan er den eneste amerikanske president som brukte betegnelsen «genocide». Russland har flere ganger etter Sovjetunionens oppløsning anerkjent dette som folkemord. Pave Frans brukte betegnelsen folkemord i forbindelse med 100-årsjubileet. Tyrkia kalte hjem sin ambassadør til Vatikanet etter uttalelsen.
Israel har ikke offisielt anerkjent folkemord på armenerne av hensyn til relasjonen til Tyrkia. Innenfor Israel er det et betydelig press, også fra ledende politikere som Reuven Rivlin (president siden 2014) og Yuli-Yoel Edelstein (president i Knesset siden 2013), om å anerkjenne folkemordet. Tyrkia advarte i mai 2018 Israel mot å anerkjenne folkemordet på linje med holocaust.
Norges offisielle posisjon er at betegnelsen folkemord er omstridt. Statsminister Erna Solberg avslo i 2015 invitasjon til å delta ved markering i forbindelse med at det var 100 år siden folkemordet begynte.  Enkelte mener dette er politisk motivert, og at de landene som avstår fra betegnelsen folkemord ikke gjør dette pga. mangelen på bevis, men fordi de frykter Tyrkias reaksjoner. Omvendt mener andre at land som bruker betegnelsen «folkemord» ikke gjør det på bakgrunn av evidens, men fordi de har politiske motiver, blant annet for å hindre Tyrkias EU-medlemskap.
Land som offisielt karakteriserer hendelsene som folkemord inkluderer: Argentina, Armenia, Belgia, Bolivia, Brasil, Bulgaria, Canada, Chile, Frankrike, Hellas, Italia, Kypros, Libanon, Litauen, Luxembourg, Nederland, Østerrike, Paraguay, Polen, Russland, Slovakia, Sveits, Sverige, Syria, Tsjekkia, Tyskland, Uruguay, Vatikanet og Venezuela.
To av de seneste regjeringene som har anerkjent dette som folkemord er Frankrike og Sveits. Frankrikes senat vedtok i januar 2012 å gjøre det ulovlig å benekte at folkemordet fant sted.
Loven ble imidlertid ikke ratifisert da den franske høyesterett mente at et slikt forbud ville stride mot grunnloven.

Minnesmerker og kunstnerisk behandling

I 1933 presset Tyrkia MGM til ikke å lage film av Franz Werfels roman Die vierzig Tage des Musa Dagh (armensk motstand på Musa Dagh). Terry Georges film The Promise omhandler blant annet folkemordet. Atom Egoyans film Ararat (2002), Nahapet (1977) av Henrik Malyan og Fatih Akıns The Cut (2014) tematiserer folkemordet.
Minnesmerket over folkemordet på armenerne i Deir ez-Zor.