Mariakirken i Oslo

Mariakirken i Oslo (i norrøne middelalderkilder som oftest skrevet Mariu kirkiu, Marie kirke og Marikirke) var en kirke i middelalderens Norge og dessuten en stor jordegodseier og en mektig politisk institusjon. Mariakirken var det kongelige kapell, hadde sitt eget domkapitel og hadde en viktig funksjon i riksstyret ettersom Mariakirkens prost fra 1314 som fast ordning («til evig tid»), frem til noen år etter reformasjonen, også var Norges rikes kansler og storseglbevarer (oppbevarer av rikets segl). I og med dette regnes Oslo som Norgesveldets rikshovedstad fra 1314. Kansleren var den eneste faste institusjon i riksstyret med sete i Norge, og fungerte som en statsadministrasjon i middelalderens Norge, etterhvert hovedsakelig på det rettslige området. Mariakirken hadde en religiøs funksjon, men hadde størst betydning som politisk institusjon og statsadministrasjon i tiden frem til reformasjonen. Mariakirken var helt fristilt fra kirkeorganisasjonen ellers (og mer spesifikt fra Oslo-biskopen) fra 1308 og dens presteskap tilhørte den kongelige kapellgeistligheten, bare underlagt kongen. I domkapittelet og dermed lederskapet ved Mariakirken satt prosten som formann sammen med flere kanniker, og både prosten og kannikene var avlønnet med hvert sitt prebende. Under seg hadde de andre geistlige som vikarier, diakoner og klerker. Hele presteskapet ved Mariakirken hadde høy rang i det verdslige aristokratiet fra 1300. Selve kirkebygningen ble revet i 1542 og domkapittelet smeltet sammen med Oslo domkapitel i 1545. Mariakirkens prostigods eksisterte derimot i lang tid etter reformasjonen. Restene av Mariakirken er idag synlige som ruin i Middelalderparken. Kong Håkon V Magnusson og hans dronning Eufemia er begge begravet i Mariakirken, der de også ble viet.

Bygning

Kirken ble antakelig reist først som en liten trekirke rundt 1000-tallet. Rundt 1100-tallet ble det bygget en enskipet steinkirke med kor og apsis. Den fikk etter hvert et vesttårn. En større ombygging på 1200-tallet gav kirken et nytt gotisk kor, og etter den store ombyggingen på 1300-tallet ble den bygget opp i tegl, hvor skipet var utvidet vestover og med to store tårn mot vest og et nytt og stort korsformet kor. Etter denne ombyggingen ble kirken en av de største og mest praktfulle kirker i Norge.
Helt fra 1000-tallet hadde kirken ligget i umiddelbar nærhet av kongsgården og muligens vært kongens spesielle kapell.
Kirken ble stukket i brann av svenskene i forbindelse med angrepet i 1523. Etter reformasjonen ble den så forfallen at den ikke kunne repareres og ble derfor revet i 1542. Senere, da byen ble flyttet etter bybrannen 1624, ble området tildekket og brukt som jordbruksareal. Utgravninger i 1867 under ledelse av Nicolay Nicolaysen, i 1935 under ledelse av Gerhard Fischer og i 1961–1963 under ledelse av Håkon Christie.
Kirken kan i dag sees som ruin i Middelalderparken.

Etter reformasjonen

Ordningen med at kanslerembedet ble innehatt av prosten ved Mariakirken holdt seg med noen avbrudd frem til reformasjonen. I 1545 ble Mariakirkens domkapitel oppløst, gudstjenestene opphørte og Mariakirkens prestekollegium smeltet sammen med Oslo domkapitel, og prestene gjorde siden tjeneste ved Domkirken (Hallvardskatedralen). Kannikene beholdt likevel sine prebender og Mariakirkens prostigods fortsatte å bestå, selv om selve kirkebygningen hadde blitt revet. Prostestillingen ved Mariakirken forsvant da domkapittelet ble nedlagt, og kanslerembedet ble deretter innehatt av representanter for den verdslige adelen. Ved den norske adels privilegiebrev i 1591 ble det fastsatt at kansleren skulle velges av og blant adelen i Norge. De norske kanslerne etter 1547 ble likevel i lang tid etter reformasjonen ofte forlenet med det gamle prostigodset. Således var Jens Bjelke «befalingsmann over Mariakirkens prostigods» drøyt hundre år etter at Mariakirken ble revet.

Kulturminne

Mariakirken er et kulturminne og har nummer 42178 i Riksantikvarens kulturminnebase.