Gammeløstslavisk

Generelle hensyn

Gammeløstslavisk var en etterkommer av urslaviske språk og beholdt trofast mange av opphavets trekk. En påfallende nyvinning i dette språkets evolusjon var utviklingen av såkalte pleofoni (eller polnoglasie, full vokalisering, bruk av hele stemmer) som kom til skille østslaverne fra andre slaviske dialekter. Eksempelvis, vanlig slavisk *gordъ, bosetning, by, ble reflektert i gammeløstslavisk som gorodъ; vanlig slavisk *melko, melk ble i gammeløstslavisk som moloko; og vanlig slavisk *korva, ku, ble i gammeløstslavisk korova. Andre slaviske dialekter er avvikende ved å løse lukkede stavelser likvide lyder *eRC og *aRC som flytende metatese (hvor et fonem bytter plass i et ord) som i sørslavisk og tsjekkisk-slovakisk, eller ved ingen endring i det hele tatt.
Ettersom bevarte skriftlige nedtegnelser av språket er sparsommelige er det vanskelig å fastsette språkets nivå av enhet. Når man betrakter antallet østslaviske stammer og klaner som utgjorde Kievriket er det sannsynlig at det var mange dialekter av gammeløstslavisk. Vi snakker derfor i dag om kun de språkene i bevarte manuskripter som, i henhold til noen fortolkninger, viser regionale forskjeller fra begynnelsen av de historiske nedtegnelser. 
Med tiden utviklet gammeløstslavisk seg til mer mangfoldige former som ble forløperne til moderne hviterussisk, russisk, rutensk og ukrainske språk. Hver av disse språkene har bevarte mye av gammeløstslavisk grammatikk og ordforråd.
Ved slutten av «tataråket» ble området til det tidligere Kievriket delt mellom Storhertugdømmet Litauen og Storfyrstedømmet Moskva, og to forskjellige skriftspråk utviklet seg i disse to statene, hviterussisk i vest og middelalderrussisk i øst.

Kievrikets skriftspråk

Den politiske foreningen av regionen til staten som ble kalt Rus’ fra hvor dagens moderne Hviterussland, Russland og Ukraina sporer sin opprinnelse, skjedde omtrentlig et århundre før området ble formelt kristnet i år 988 og etableringen av sørslavisk gammelkirkeslavisk som et liturgisk språk og ikke minst som skriftspråk. Dokumentasjonen av språket i denne perioden er skrinn og lite, noe som gjør det vanskelig å til fulle å avgjøre forholdet mellom skriftspråk og den dialekten som ble snakket.
Det er referanser i arabiske og bysantinske kilder til førkristne slavere i europeiske Russland som benyttet former for skriftspråk. Til tross for en del megetsigende arkeologiske funn og en bestyrkelse av munken Khrabr fra 900-tallet at oldtidens slavere skrev i «streker og skår og hakk» er det nøyaktige vesen i dette systemet ikke kjent.
Selv om det glagolittiske alfabetet, det eldste slaviske alfabet, var kortvarig introdusert, noe som er bevitnet ved kirkeinskripsjoner i Novgorod, ble det snart erstattet av kyrillisk. Eksemplene på skrift på bjørkenever utgravd i Novgorod har gitt en avgjørende informasjon om det rene morsmålet på 900-tallet i nordvestlige Russland, bortimot helt blottet for innflytelse fra kirkeslavisk. Det er også kjent at lån og oversettelseslån fra bysantinsk gresk begynte å komme inn i morsmålet på denne tiden, og at på samme tid begynte skriftspråket å bli modifisert mot østslavisk.
Det følgende utdrag illustrerer to av de mest kjente litterære verkene.
Merk: Stavemåten har blitt delvis modernisert. Oversettelsene forsøker å være så bokstavelig som mulig og er ikke litterære.

Undersøkelser

De tidligste forsøk på å sette sammen et omfattende leksikon og ordliste av gammeløstslavisk ble gjort av Aleksander Vostokov og Izmail Sreznevskij på 1800-tallet. Sreznevskys Materialer for ordliste av gammelrussisk språk på grunnlag av skrevne nedtegnelser (1893–1903), skjønt ufullstendig, forble en standardreferanse inntil det kom en akademisk ordliste på 24 bind i årene 1975–1999.