Nikolaus av Cusa

Tidlig liv

Som barn flyktet Nicolaus Cusanus hjemmefra for å unnslippe farens mishandling. Han tok sin tilflukt hos en adelsmann som lot ham oppfostre i Deventer hos Brødrene av felleslivet. Deretter studerte han jus, matematikk og filosofi ved universitetet i Padova. Doctor juris ble han i 1424. Han viet seg så en tid til advokatyrket.

Prest

Han ble imidlertid snart etter katolsk prest og opptrådte med iver i forhandlingene om de kirkelige reformer. På kirkemøtet i Basel 1431 – 1443 forfektet han i skriftet De concordantia catholica det allmenne kirkemøtes supremati over paven, han så senere eneste utsikten til kirkens reformering i styrkelsen av pavemakten og ble dennes ivrigste tilhengere.

Kardinal og biskop

Han ble i 1448 utnevnt til kardinal og i 1450 til biskop i Brixen. 
I Brixen ble han uvenn med landsherren, erkehertugen Sigismund av Østerrike. Etter å ha sittet en tid i fengsel, ble han tvunget til forlik. Pave Pius II sendte ham til Tyskland for å visitere kirker og klostre, og han fikk utstå harde strider da han forsøkte å reformere presteskapets og munkenes seder. 
Under forberedelsene til det av hans venn Pius II påtenkte korstoget mot troens, vitenskapens og litteraturens fiender døde han i 1464.

Teologen og filosofen

Cusanus dypeste interesse var nok det teologiske, og det er for å trenge inn i treenighetslæren at han utviklet sin kunnskapsteori. Disse grunntanker vokste opp fra den mystisisme som han i ungdomsårene hadde blitt kjent med i Deventer.
Mennesket kan i sin ufullkommenhet ikke nå absolutt kunnskap uten Gud, mener Cusanus; kunnskapen er et stykkverk, en lært ukunnskap. Den kan tilnærme seg lærdommen gjennom navn og begrep som sammenbinder og skjelner tingene. Over sansekunnskapen med dens forvirrede bilder setter han den vurderende forstand og den spekulative fornuft. Over den sist­nevnte legger han en mystisk anskuelse, hvori først motsetningene oppgår i en uendelig enhet, Coincidentia oppositorum, derved kan Guds vesen ses i og med at vi blir ett med denne.
Til denne lærde ukunnskap – hans første filosofiske arbeide bar tittelen De docta ignorantia – søkte han på mangfoldige veier å føre sine lesere, enn gjennom begrepsmessig dialektikk, enn gjennom mystisk hengivelse, enn gjennom bilder fra hverdagslivet, enn gjennom matematiske spekulasjoner – alle forskjellige veier som alle, for ham, munnet ut i den kunnskapsspiss, det visshetens kompendium, som gudsbetraktningen er, en umiddelbar intuisjon, et seende uten begripende.
Guds vesen kan ikke oppfattes annerledes, for i Guds uendelighet inngår alt som for vår forstand ter seg som motsetningsfullt. Forståelsen av Gud kan ikke skje ved positive menneskelige begrep ettersom Gud ikke kan fremdefineres fra andre positive begrep. Han går derfor inn for at man forklarer Gud ved hva Gud ikke er (via negationis).
Den uendelige kurven sammenfaller med den uendelige rette linjen. Maksimum og minimum sammenfaller, da begge er uendelige. Intet får utelukkes fra Guds vesen, ikke en gang motsetningene, da han er alt i alt. Men derfor kan han heller ikke fattes av vår forstand; intet navn kan gis til ham, da alle navn benyttes for å skjelne det ene fra det annet, men hos Gud finnes ikke noen adskillelse. I troens kult avløses den lærde ukunnskap av den hellige ukunnskap. Til Gud legges egenskaper og navn, med innsikt om at de skal tas i en høyere forståelse enn deres vanlige, en betydning som vi bare kan ane, ikke forstå. Verden er en utvikling av Guds vesen, er likesom dennes kropp og i enhver ting avspeiler seg universum.