google/wiki40b huggingface dataset:
Oedostethus

Utseende

Små (gjerne 3 - 5 millimeter), avlange, halvblankt brunsvarte smellere med gulaktige tegninger på dekkvingene. Antennene er trådformede og ikke svært lange. Pronotum er omtrent så langt som bredt, hvelvet med rundede sider og en markert midtfure, tett punktert. 
Larvene er sylindriske, glatte med en voksaktige overflate og spredte hår, gjerne rød- eller gulaktige. Hodet er noe flatt med fremoverstrakte kjever. Det bakerste leddet har vanligvis et par kraftige utvekster av varierende form. Beina er ganske korte.

Levevis

Smellernes larver lever i jorda eller i død ved. Hva de spiser kan variere – noen arter synes å være hovedsakelig planteetere, og enkelte kan være brysomme skadedyr, andre er rovdyr. Mange arter bruker flere år på larveutviklingen. De voksne billene flyr godt og treffes ofte flygende, på blomster eller i vegetasjonen.

Utbredelse

Slekten har en holarktisk utbredelse, de fleste av artene er nordlige. Ingen av artene er funnet i Norge, men to av dem forekommer i Sverige og Finland.
Kosovorotka

Kosovorotka (russisk Косоворо́тка, av koso, «skrå», og vorotnik, «krage») er ei vid, sid skjorte med lange ermer, lav ståkrage i halslinningen og frontåpning med knapper litt til venstre og halvveis ned på brystet. Kosovorotka er del av den tradisjonelle folkedrakten for menn i Russland. Skjorta blir vanligvis båret over buksene og ofte med et tøybelte med frynser knytt på bærerens venstre side. Finere skjorter er ofte dekorert med broderier i form av slaviske ornamenter langs kantene, på ermene, brystet og kragen.

Kosovorotka

Kosovorotka ble tidligere brukt både som arbeidskittel og stasskjorte, som ytterplagg på sommeren, eventuelt sammen med vest, eller som inneplagg eller undertrøye, for eksempel under en fotsid kaftan eller kortere jakke. Plagget brukes nå bare som festplagg og i oppvisninger med folkekultur og liknende.

Tolstovka

Kosovorotka er også omtalt som tolstovka («Tolstoj-skorte») etter dikteren Lev Tolstoj som ofte kledte seg i tradisjonell bondedrakt med vid, sid skjorte på sine gamle dager.

Rubasjka

Tradisjonelle «russerskjorter» og tunikaformede kjoler kan også kalles rubasjka (рубашка, «skjorte») eller rubakha på russisk. Snitt, farger og materialer har variert. Åpninga foran har ofte også vært sentrert, ikke kun på sida, men vanligvis ikke helt ned som på jakker og «vestlige» skjorter.

Gymnasterka

Russiske soldater brukte gymnasterka, «russerbluser» som sommeruniform allerede før første verdenskrig. Opprinnelig var disse ofte hvite, men de fikk seinere en kamuflerende feltfarge. Også tropper i Den røde armé bar slike kitler fra 1920- til 1950-tallet. Plaggene fikk etter hvert både praktiske brystlommer, nedfelt krage og skulderklaffer.

Sorosjka

Ulike varianter av vide «bunadskjorter», gjerne hvite, broderte og med belte, forekommer i mange slaviske folkedrakter. En liknende kittel med broderier er for eksempel den ukrainske sorosjka (i flertall sorosjki, Сорочка på russisk brukes om «underskjorte», «nattskjorte», «nattkjole» og liknende).
Adela

Utseende

Små til middelsstore (vingespenn 9 – 17 mm for de artene som forekommer i Norden), slanke møll. Antennene er trådformede, hos hannene dobbelt til tre ganger så lange som forvingen. Hos hunnene er antennen litt lenger enn forvingen, i den indre delen ofte kledt med oppstående, hårlignende skjell. Kroppen og forvingen er mer eller mindre metall-glinsende. Noen arter har et gult tverrbånd på forvingen.

Levevis

Hunnene legger egg på ulike urter, men det ser ut til at de unge larvene raskt firer seg ned til bakken, der de lever på nedfalne blader. Hannene svermer gjerne sammen i grupper om dagen, mellom sverme-øktene sitter de sammen på busker og trær.
Sonchon

Administrativ inndeling

Fylket er delt inn i en ŭp (småby) 24 ri (landsby).
Novena de Aguinaldos

Novena de Aguinaldos («novene til Julens gaver») er en katolsk adventskikk i Colombia og Ecuador, også kjent i litt annen form i Venezuela og andre land i regionen.

Beskrivelse

I løpet av de ni dager fra 16. til 24. desember blir det holdt novene (en form for bønneandakter) i hjem og nabolag som ihukommer de ni måneder frem til Jesu fødsel. 
De tekster med bønner og refleksjoner som ligger til grunn for novenen, stammer fra fransiskanerpateren Fernando de Jesus Larrea (født år 1700 i Quito) som etter sin prestevielse i 1725 virket i Ecuador og Colombia. Fray Fernando skrev novenen etter forespørsel fra grunnleggeren av Colegio de La Enseñanza, lærerskolen, i Bogotá, Clemencia Caycedo Jesus Velez. Senere fikk novenen et  tillegg av moder Maria Ignacia Acosta.
Novenen er til ære for jomfru Maria, Den hellige Josef, De vise menn, og for tilbedelsen av Jesusbarnet.
I tilslutning til bønnen følger det gjerne et felles måltid, og det synges villancicos, tradisjonelle julesanger.

Etymologi

Uttrykket Aguinaldo forstås her som «julegave», «Julens gave/r». 
I Det kongelige spanske akademis ordbok heter det at ordet er avledet fra aguilando, som igjen er en språklig korrumpsjon av det latinske hoc in anno, altså: i dette år. Men i Diccionario general etimológico de la lengua española av Eduardo de Echegaray heter det at ordet er utledet fra et keltisk ord, eguinand, som skal bety «[nytt]årsgave».
Waal (interglasial)

Waal integlasial var en varm periode i Nord-Europa som satte inn omtrent 1 300 000 år BP. Navnet kommer av en av rhindeltaets hovedarmer, Waal. En muligens samtidig varmetid i nordlige del av Alpene kalles donau-günz interglasial.
Waal ligger fullstendig i matuyama-epoken, en tid da jordas magnetfelt med få unntak hadde en annen polaritet enn nå: den magnetiske nordpolen (motsvarer egentlig magnetisk syd) lå nær den geografiske sydpolen.  Et av unntaket var en relativt kortvarig omspoling av magnetfeltet, den såkalte  jaramillio-hendelsen, som skjedde 70 000 år før slutten av perioden, dvs omtrent for 1 million år BP. De siste 700 000 årene har magnetfeltet vært som nå.
Tatt av vinden (album)

Tatt av vinden er det tiende albumet med Bjørn Eidsvåg, utgitt i 1990. Albumet lå åtte uker på VG-lista og endte med tredjeplass som beste plassering. Albumet er produsert av Sverre Erik Henriksen. Dette var også den første platen som ble forlagt på plateselskapet Norsk Plateproduksjon, etter ni utgivelser på Kirkelig Kulturverksted. Eidsvågs nettsted karakteriserer platen som et album med nytt mannskap og nytt overskudd. Her får vi også radioslageren «To små planeter», som har fulgt Bjørn Eidsvåg hele veien siden.
George Chinnery

Verker

Hans malerier har foruten den rent kunstneriske verdi også en betydelig historisk interesse. Han var den eneste vestlige maler i Sør-Kina på sin tid. Bildene hans viste dagligliv og landskapene rundt Perlefloden, og han etterlot seg også skisser av det som han hadde tenkt å utvikle til malerier senere.
Kaféteater

Kaféteater, fransk café-théatre, har ikke én presis definisjon. Begrepet brukes både om et teater der det er mulig å innta mat eller drikke, og om en kafé eller et annet serveringssted der det oppføres forestillinger som ikke krever mye teknisk utstyr eller et stort ensemble. Det inntas ikke nødvendigvis mat eller drikke under selve forestillingen. Pierre Merle skriver i sin bok Le café-théâtre at kaféteater defineres helt forskjellig avhengig av hvem du spør: Teater på sidelinjen; ukonvensjonelt eller antikonvensjonelt teater; «venne-teater»; uttestingssted for nye skuespillere; et teater som ikke har vokst – eller rett og slett en annen måte å spille teater på.    
Det første kaféteatret som ble registrert med dette som del av navnet, var Le Royal i Paris, som ble åpnet av Bernard da Costa i 1966. Fem år tidligere hadde M. Alezra åpnet La Vieille Grille, også i Paris. Dette var en kafé som presenterte poesi og sang, men Alezra brukte ikke begrepet kaféteater om sitt etablissement. Da Costa understreker i sin bok Histoire du café-théâtre at Le Royal var først ute, og viser til offisielle kilder for å bevise dette.    
Etter at Le Royal åpnet, fulgte andre etter, i Paris, ellers i Frankrike og i andre land. Ofte var det eksisterende kaféer som la forholdene til rette for enkle forestillinger eller monologer. Per 1999 var det rundt 30 kaféteatre i Paris, og 80 totalt i Frankrike.
Opptredener i kaféer og andre bevertningssteder har eksistert i flere hundre år, på middelalderens vertshus, i filosofenes kaféer på 1700-tallet og i kroene på 1800-tallet. Paul Fournel, som har forsket på Guignol-teater, mener at både konseptet og begrepet café-théâtre oppsto i Lyon da det første permanente Guignol-teatret åpnet der i Café du Caveau i 1836. 
Det nye med 1900-tallets kaféteatre, var at de ble steder der ukjente dramatikere fikk oppført sine stykker; steder for skuespillere som ville utfordre institusjonsteatrene, og en scene for moderne teater.     
Kaféteater er ikke en ny dramatisk sjanger og det brukes ikke ny og original sceneteknikk eller spesielle lokaler. Scenene i kaféene er som oftest små, og begrenser antall skuespillere. Kafélokalene, med plass til kanskje 50–100 tilskuere gir en svært nær kontakt mellom publikum og skuespillerne. Den mest slående dramatiske nyvinningen er komiske eller absurde monologer.
Fjelldalslia naturreservat

Fjelldalslia naturreservat ligger sørøst for Fjelldal i Tjeldsund kommune i Nordland. Naturreservatet har et areal på 754 dekar. Området er vernet for å bevare ei frodig, variert og lite kulturpåvirket bjørkeskogsli med god forekomst av tyrihjelm.
Murry Wilson

Karriere

Murry Wilson startet å skrive låter etter at han var utsatt for en arbeidsulykke hvor han mistet det ene øyet. Hans mest kjente sang var «Two-Step Side-Step». Han hadde ikke spesielt stor suksess som låtskriver, men lærte seg å spille flere instrumenter. Dette var ferdigheter han lærte videre til sine sønner.
I 1962 klarte han å skaffe The Beach Boys platekontrakt med Capitol Records. Han var kjent som en dominerende og manipulativ mann, noe hans sønner erfarte både privat og som musikere. Ifølge Brian Wilson selv var det faren som sørget for at han mistet hørselen på sitt høyre øre, etter at faren hadde slått ham i hodet med en treplanke.
Som manager var han kontrollerende og hengte seg ofte opp i detaljer rundt bandets musikk og image. Dette, i tillegg til at han var voldelig mot sine sønner, gjorde at forholdet mellom bandet og ham ble stadig mer anstrengt. I 1964, under innspillingen av sangen «I Get Around», hadde bandet fått nok. Brian gikk bort til sin far og ga ham sparken som bandets manager. 
Etter dette var han manager og produsent for band som The Sunrays og The Honeys. Disse bandene klaget på at Murry forøkte å få dem til å bli rene The Beach Boys-kopier. I 1969 solgte han selskapet Sea of Tunes som eide rettighetene til The Beach Boys' musikk uten bandets viten og vilje. Han fortsatte også å gi The Beach Boys råd etter at han ble sparket, og skrev også sangen «Break Away» sammen med Brian Wilson under psevdonymet Reggie Dunbar.
4. juni 1973 døde han av et hjerteinfarkt, 55 år gammel.
Roing under Asialekene 1986

Roing under Asialekene 1986. Roing var en av sportene under de tiende Asialekene som ble arrangert i Seoul i Sør-Korea. Det var andre gangen som roing var med på programmet i Asialekene. Konkurransene ble avviklet i perioden 22. til 25. september 1986. Det var åtte øvelser, fem for menn og tre for kvinner. Kina ble beste nasjon med sju gullmedaljer foran Japan med en.
Amur

Amur (fra evensk Tamur for «store elv», russisk: Амур, kinesisk:: 黑龙江, pinyin: Hēilóng jiāng for «Den sorte dragens flod») er en elv  i det sydøstligste Sibir og i Kina. Den er 2 824 km lang, eller 5 052 km medregnet tilløpselvene Argun og Kerulen. Store deler av nedslagsfeltet for elven refereres ofte til som Amurland og er synonym med det geografiske området som kalles Ytre Mansjuria.
Amur er den åttende lengste elven i verden. Den dannes der elven Sjilka fra Jablonovyjfjellene flyter sammen med Argun fra Hingganfjellene. Amur danner over en lang strekning grensen mellom det kinesiske Mandsjuria og Russland før den løper mot nordøst ved Khabarovsk der den forener seg med sideelven Ussuri og forlater Sikhote-Alin-fjellene, får russisk land på begge sider, og munner ut i Tatarstredet.
De største side-elvene til Amur er Huma, Zeya, Bureja, Songhua, Ussuri og Amgun.
Hele elven, det vil si hele strekningen som bærer navnet Amur, er seilbar for skip.
I villmarksområdene rundt elven lever den ekstremt utrydningstruede amurleoparden.
Den første permanente bro over Amur, Khabarovskbroen, ble ferdig i 1916, og muliggjorde for togene på den transsibirske jernbane å krysse elva året rundt fergefritt eller uten å legge skinner på isen. I 1941 ble det dessuten åpnet en jernbanetunnel.
Senere ble det bygget enda en jernbanebro, ved Komsomolsk-na-Amure (1975) og en veibro ved Khabarovsk (1999).

Fisk og fiskerier

Amur har en rik fiskefauna med minst 123 naturlige arter fordelt på 23 familier. Elven er en overgangssone der de palearktiske og sinoindiske faunaene møtes. Fiskeartene kan deles i sju grupper: 10 arter er tilfeldige gjester fra havet, 15 er endemiske for Amur, 3 er anadrome og gyter kun i Amur, 5 er nesten endemiske, 25 er endemiske for Mandsjuria, 16 er nordlige og finnes også lenger nord, og 34 er sørlige og finnes også lenger sør. Fullstendig utbredelse er ikke kjent for alle arter, så de lar seg ikke sikkert plassere i en av gruppene. 24 fremmede fiskearter er oppdaget i vassdraget, og 16 av dem har etablert levedyktige bestander.
Noen fiskearter har nære og nesten identiske slektninger i Europa, selv om lignende fisker nå ikke finnes i Sibir: kaluga (Huso dauricus) og beluga (H. huso), Rhodeus sericeus og bitterling (R. amarus), Misgurnus anguillicaudatus og dynnsmerling (M. fossilis) og Silurus soldatovi og europeisk malle (S. glanis).
De største fangstene i de russiske fiskeriene i Amur ble tatt i 1940-årene. Stør og stillehavslaks hadde størst betydning. Overfiske førte til at fangstene ble mindre i 1950- og 60-årene, og rundt 1970 kollapset fisket helt. Industralisering og befolkningsøkning på kinesisk side har ført til at forurensning har blitt en stor trussel mot fisket. I midtre del av Amur er det for det meste kinesere som fisker på grunn av at russere nektes adgang til grenseelva. Her brukes det finmaskete garn, og av og til også gift og sprengstoff. Russere driver overfiske på stør og stillehavslaks i nedre del av Amur.
SRKs sommerstevne

SRKs (Finlands Fredsforeningers sentralforbund) sommerstevne (på finska suviseurat) er den gammellæstadianske vekkelsesbevegelsens årlige sommerarrangement, som varer i fire dager og samler ca. 70 000 besøkende. Stevnet er åpent for alle, og formålet er å samle folk for å lytte til Guds ord.
Programmet består av prekener, salmer og sions (åndelige) sanger. Prekenene tolkes til fem språk samt til tegnspråk. Utenom de nordiske land kommer besøkende blant annet fra Russland, Estland, Ungarn, Tyskland, Canada og USA. De fleste deltakere er ungdom og barn.

Sommerstevnets historie

I begynnelsen brukte man kirker og andre offentlige samlingslokaler for å arrangere stevnet. Det store stevneteltet ble brukt for første gang i Kajana 1938. Det nåværende teltet er det tredje i rekken og ble tatt i bruk i 1981. Radiooverføring fra arrangementet ble sendt for første gang i Kemi i 1939.
Ytterligere informasjon om sommerstevnet finnes på SRKs websider.
Glen Lyn kullkraftverk

Glen Lyn kullkraftverk var et kullkraftverk utenfor Glen Lyn i nordvestre fjellstrøk av delstaten Virginia i det østlige USA, helt mot grensen til Vest-Virginia. Det hadde en installert produksjonskapasitet på 338 MW, fordelt på 2 blokker / turbiner. Operatør var Appalachian Power Co. Anlegget stengte i 2015.
Anlegget ble bygget ut i årene 1944–1957. Brenselkilden var bitumenøst kull.
Utslippene av CO2 i 2006 var totalt 1.654.470 tonn.
Serrognathus (Eurytrachelus) daedalion

Utseende

En middelsstor til stor (hannen ca. 50 millimeter), litt matt, svart, kraftig bygd hjortebille, hannens kjever gjerne nokså rette, kraftige med en innoverrettet tann litt innenfor midten. Kroppen er litt flattrykt, hannens hode er stort for å gi plass til de store kjevene, hunnen har en mer jevnbred kroppsform.  Hunnen er mindre enn hannen.

Levevis

Larvene utvikler seg i råtne trestammer, hunnene legger egg i døde trestammer med hvitråte.

Utbredelse

Arten er vidt utbredt i det sørlige Kina.
Haug prestegjeld

Haug sokn het fram til 2000-tallet Haug prestegjeld (i gamle kilder benevnes det også som Vang sokn). Det var et prestegjeld i Ringerike prosti og ble opprettet 1. januar 1984. Prestegjeldet ble utfaset i forbindelse med omorganiseringen av strukturene i Den norske kirke på 2000-tallet. Kirka der ble imidlertid bygget alt på 1200-tallet, og av kildene kan man lese at det var egen prest der i 1361. Den var opprinnelig anneks under Norderhov kirke.
Både sognet og kirken der omtales flere ganger i dokumenter fra middelalderen. Etter reformasjonen ble de lagt inn under Norderhov prestegjeld, som da samtidig ble lagt inn under Oslo bispedømme. Fra 1153 og til reformasjonen tilhørte imidlertid på Haug og Norderhov Hamar bispedømme. Norderhov var også prostesete for Ringeriksregionen fram til 1990 da denne funksjonen ble lagt til Hønefoss prestegjeld.
DS «Nidelven» (1850)

Prosjektering og bygging av skipet

I 1846 startet en gruppe forretningsmenn i den nordlige delen av Trøndelag planlegging av dampskipstrafikk på Trondheimsfjorden. Det ble opprettet et styre som i 1849 besluttet å bygge hjuldampskipet Nidelven.
DS Nidelven ble bygget ved Trondhjems Skibsværft, med byggenummer nummer 1. Dampkjele og maskin ble bygget og innsatt av Fabrikken ved Nidelven. Skipet ble ferdigstilt i 1850, og prøveturen foretatt den 24. november samme år. Skipet var Norges første dampdrevne passasjerskip.

DS Nidelven i drift

26. november 1850 tok DS Nidelven opp rutetrafikk til småbyene ved den nordlige delen av Trondheimsfjorden. Trafikken dekket imidlertid ikke utgiftene slik som planlagt. Bakgrunnen for dette var at befolkningen i Trondheim i liten grad kjøpte varer fra Innherredsbygdene. Det var heller ikke grunnlag nok for noen stor persontrafikk. Reederiet bestemt seg derfor å sette båten inn på rutefart til Nordland. Heller ikke disse turene viste seg å være lønnsomme og rederiet solgte skipet.
Etter intitiativ fra Konsul Hans Peter Jenssen gikk flere av handelsforretningene i Trondheim i 1854 sammen om å kjøpe DS Nidelven og forlenge skroget med 35 fot. Året etter ble skipet satt inn i rutefart på Hamburg, noe som skapte  byens første ruteforbindelse til utlandet. I 1857 stiftet byens kjøpmenn rederiet Det Nordenfjeldske Dampskibsselskab, som overtok DS Nidelven. Skipet gikk i rutetrafikk for selskapet til 1876.
Skipet ble opphugget i 1895.
Som en kuriositet kan det nevnes at den kjente trondheimeren Hans Lemvig Christiansen tjenestegjorde en stund som restauratør ombord på DS Nidelven.
Victoriaøya

Historie

Fangstmenn kan ha besøkt øya i varme perioder av den lille istid før 1700. Etter hvert som farvannene ble enklere å navigere, kan båter som drev fangst i de østlige delene av Svalbard ha besøkt øya før 1865.
Første dokumenterte landgang skjedde 20. juli 1898 av Johannes Nilsen og Ludvig Bernard Sebulonsen fra Tromsø som skulle jage hvalross med skuta «Freia». Dagen etter ankom dampyachten «Victoria»  ført av P. W. Nilsen og eid av den engelske arktisvenn Arnold Pike; derav navnet «Victoriaøya»  Flere gjorde landhogg etterhvert, som i 1925 da «Den britiske arktis-ekspedisjonen» med Frank Worsley og islandske Grettir Algarsson reiste med skuta «Island» på vei mot Frans Josef Land.
Området var et ingenmannsland inntil den 15. april 1926, da  Sovjetunionen, uten dokumentert landgang, gjorde formelt krav på Frans Josef Land inkludert Victoriaøya som en del av sitt nordområde. Norge leverte offisiell protest 19. desember 1926 og finansierte et par ekspedisjoner inn i området uten å gå i land. Hvalreder Lars Christensen fra Sandefjord utrustet «S/S Torsnes» og «M/C Hvalrossen» for å blant annet annektere øya privat, men isforholdene umuliggjorde landgang. Den amerikanske Louise Boyd utrustet  «Hobby» for å lete etter den forsvunne Roald Amundsen og nådde øya sensommeren 1928 med flyger Hjalmar Riiser-Larsen som leder. Professor Otto Schmidt, som blant annet var på leting etter seks forsvunne fra Umberto Nobiles havari, gikk i land fra den russiske isbryteren «STS Sedov» 19. juli 1929 som første dokumenterte russer. 
6. august 1930 ble Victoriaøya annektert på vegne av Harald M. Leite fra Ålesund, reder av «MK Bratvaag» som ble brukt under Bratvaag-ekspedisjonen, ledet av Gunnar Horn ved Norges Svalbard- og Ishavsundersøkelser. Dette var ikke offisielt, men Leite redegjorde for anneksjonen i et privat brev til Utenriksdepartementet den 16. desember 1930.  På returen fant «Bratvaag» varden nedrevet.
Sovjetunionen annekterte offisielt øya den 29. august 1932 da  Nikolaj Zoebov og kaptein Sergej Popov  på isbryteren «Nikolaj Knipovitsj» plantet flagget på det nordvestlige kapp, som ble kalt Kapp  Knipovich (Мыс Книповича). Hendelsen ble omtalt i Izvestija og rapportert i Bergens Aftenblad 15. september 1932. Samme dag ble historien om den norske 1930-annekteringen offentliggjort i Aftenposten. 
En russisk radio- og overvåkings-stasjon med besetning på seks personer og tilknytning til Dikson, ble etablert på øya den 1. november 1959 og holdt i drift fram til 1. april 1994. Etter 1994 har øya vært ubebodd.
Speillitteratur

Speilitteratur er en tekstgruppen innenfor den europeiske middelalderens litteratur der helst ordet speil inngikk i verktittelen (for eksempel på latin: speculum). I disse speilene / specula gjennomgåes de forskjelligste livsområder, som for ensempel rett, regjeringskunst, moral, religion ov verdensviten / naturfilosofi (naturvitenskap). Speillitteraturen spenner mellom eller kombinerer oppbyggelse og læring; den informerer og belærer.

Innhold og former

Til den tidligere speillitteratur tilregnes høymiddelalderske middelalderlatinske verker som for eksempel Speculum regnum Gottfried av Viterbo (ca 1185) som tar for seg paver og konger, Speculum stultorum av Nigellus de Longchamp  (ca 1180) som er et narrespeil, og Speculum maius av Vincent av Beauvais (ca 1250) som var middelalderens største encyklopedi. 
De første speilverker på tysk var for det meste sammenstillinger av rettskilder, og er de første bevarte prosatekster på folkespråket: det av Eike von Repgow kompilerte mellomnedertyske Spegel aller Sassen (Sachsenspiegel) fra tidlig 1200-tall, og det ca. 1275 derutav utviklede  middelhøytyske Spiegel aller deutschen Leute, Conrad Heydens Klagspiegel (1436) og Ulrich Tenglers Laienspiegel (1509). Man har også Schwabenspiegel fra 1200-tallet, men dette navn ble ikke benyttet om verket før senere, fra 1600-tallet. 
På tysk og latin var det også endel oppbyggelseslitteratur, som for eksempel Spiegel des Sünders og Spiegelbuch (1400-tallet), en rekke fyrste- og frelsesspeil; dessuten stenderlærer som Johannes Rothes Ritter-Spiegel (ca 1410). Så var det verker av medisinsk art (Spygel der gesuntheit, Der frawn spiegel, begge fra 1300-tallet og fabelsamlinger (Spygel der Wyßheit, 1520). 
I form og oppbygning var speilene, skjønt oftest i bundet tale, ikke innskrenket. Anliggendet er ikke den språklige form men formidlingen av et panorama med innblikk i enkeltscener uten fast komposisjon.   Jomfruspeilet, latin Speculum virginum fra 1100-tallet er for eksempel i form av en dialog. Fra 1500-tallet kunne man også ha speillitteratur med dramatisk sceniske fremstillinger, et eksempel på dette er erkehertug Ferdinand IIs Speculum vitae humanae (1534).