De nederlandske Antiller

Navn

Navnet Antillene er en fellesbetegnelse på øyene i Det karibiske hav som strekker seg fra Yucatán i Mexico i nordvest til kysten av Venezuela i sørvest. Betegnelsen antas å stamme fra tiden før den europeiske erobringen av den nye verden, da man forestilte seg Antilia som en øy eller et land et sted ute i Atlanterhavet. Navnet forekommer på kart. Det ble siden benyttet som navn på området og øyene i Vestindia.
De nederlandske koloniene i området har tidligere vært kjent som Nederlandsk Vestindia.

Folketall

Folketallet på De nederlandske Antiller var anslått til 199 929 i 2009. Langt de fleste av disse, 141 766, bodde på Curaçao. Befolkningen på Sint Maarten var på 40 917, mens Bonaire hadde 12 877 innbyggere ved inngangen til 2009. De andre øyene var små i folketall; på Sint Eustatius bodde det 2768 mennesker, og på Saba 1601. Størrelsen på Curaçaos befolkning gjorde dette til det dominerende samfunnet innen De nederlandske Antiller.
Nyfødte jentebarn på De nederlandske Antiller hadde en forventet levealder på 80,1 år, mens guttebarns forventede levealder var på 72,9 år.

Språk

De to øygruppene skiller seg i språk. På Curaçao og Bonaire taler befolkningen papiamento, som også er offisielt språk. På disse øyene har også spansk en viss utbredelse. Befolkningen på Sint Eustatius, Sint Maarten og Saba har engelsk som sitt språk. Moderlandets språk, nederlandsk, benyttes også, men er ikke førstespråk for innbyggerne på noen av øyene. Tradisjonelt har nederlandsk vært undervisningsspråk, men dette er etter hvert blitt endret slik at papiamento og engelsk også benyttes som skolespråk.
Siden 2007 er nederlandsk, engelsk og papiamento offisielle språk.

Religion

Befolkningen på De nederlandske Antiller tilhører i hovedsak Den katolske kirke, men folket på Saba, Sint Eustatius og  Sint Maarten for det meste tilhører ulike protestantiske kirkesamfunn. De nederlandske Antiller har også et mosaisk trossamfunn med lange historiske røtter. 
På Curaçao og Sint Maarten finnes det også tilhengere av islam.

Politikk

De nederlandske Antiller styres etter en grunnlov, kalt staatsregeling, fra 1954. Samme år ble forholdet mellom Nederland og landets besittelser i Amerika nyordnet, slik at De nederlandske Antiller inngikk som et separat land i Kongeriket Nederlandene. Aruba var en del av De nederlandske Antiller til 1986, da den ble et eget land innen fellesskapet.
Som en del av Kongeriket Nederlandene deler De nederlandske Antiller statsoverhode med Nederland. Dronningen er representert på Antillene ved en guvernør, som utnevnes for en periode på seks år. Guvernøren støttes av et råd (kabinett) på minst fem medlemmer. Nederland har ansvar for utenriksforbindelser og forsvar, mens øyene styrer seg selv i andre saker. Guvernøren står formelt i spissen for den utøvende makt, sammen med en parlamentarisk valgt regjering.
Den folkevalgte forsamlingen forsamlingen, De Staten van de Nederlandse Antillen, består av 22 medlemmer. Forsamlingen velges ved universell stemmerett og proporsjonal representasjon for en periode på fire år. Det velges 14 medlemmer fra Curaçao, tre fra Bonaire, tre fra Sint Maarten, og én representant hver fra Saba og Sint Eustatius. Regjeringen for De nederlandske Antiller utgår fra den folkevalgte forsamlingen.
De nederlandske Antiller har et politiske regjeringssystem på to nivåer, med en fellesregjering på toppen og separate folkevalgte forsamlinger og regjeringer for hver øy. Regjeringen for hver øy tar seg av de daglige gjøremål for de forskjellige øyene.
Rettsordningen er basert på det nederlandske rettssystemet og  sivilrett, men har innslag av britisk rett (common law). Dommere utnevnes av kronen. De nederlandske Antiller har en egen appelldomstol. Nederlandsk høyesterett i Haag er også høyesterett for De nederlandske Antiller.
De nederlandske Antiller er ikke med i EU.

Historie

Øyene var opprinnelig befolket av arawaker og kariber. De første europeerne som kom til øyene som i dag utgjør De nederlandske Antiller seilte sammen med Christofer Columbus. I 1493 kom de til Saint Martin, Sint Eustatius og Saba. Sistnevnte øy ble gitt navnet San Cristóbal. Den spanske utforskeren og conquistadoren Alonso de Ojeda gikk i land på Curaçao i 1499 og tok øya i besittelse for Spania. Spanjolene viste liten interesse for øya, siden det ikke var naturressurser å finne der. Innbyggerne ble ført bort som slaver til andre steder i Amerika.

Vestindisk kompani

Vestindisk kompani tok kontroll over øyene i 1634. Kompaniet sikret seg Curaçao blant annet på grunn av øyas gode havn. Både på Curaçao og Bonaire kunne kompaniet drive med utvinning av havsalt. Kompaniet bygget forsvarsverker. Byen Willemstad på Curaçao vokste fram etter kompaniets ankomst. Det ankom kolonister fra Europa, blant annet spanske og portugisiske jøder, som flyktet fra forfølgelse i sine hjemland.
I 1636 tok nederlenderne kontroll over Sint Eustatius, etter at franskmennene tidligere hadde bygget et fort der. Fra Sint Eustatius tok nederlenderne kontroll over naboøya Saba. Både nederlenderne, Spania og Frankrike var interessert i å sikre seg Saint Martin, blant annet for å utvinne salt. Spania oppga sine krav på øya i 1644 og i 1648 ble de sju nederlandske provinsene og Frankrike enig om å dele øya mellom seg.
Kompaniet begynte i 1665 innførsel av slaver fra Vest-Afrika og øyene ble et viktig sted for den transatlantiske slavehandelen. Slavene ble solgt videre til andre områder i hele Amerika. En del slaver ble beholdt på øyene.
Sint Eustatius utviklet seg til et viktig regionalt handelssted. På 1720-tallet gikk Sint Eustatius forbi Curaçao og Surinam i betydning når det gjaldt handel med slaver. Slaver ble importert direkte til Sint Eustatius og solgt videre til andre steder i Amerika. Økonomien på øya gikk tilbake etter at slavehandelen fikk nye markedsplasser, men tok seg opp igjen mot slutten av 1700-tallet da Sint Eustatius ble et regionalt handelssted der det ble handlet med alle slags varer. Under den amerikanske uavhengighetskrigen ble øya et sted der opprørerne kunne skaffe forsyninger av våpen.

Fra kompani til koloni

I 1791 gikk Vestindisk kompani inn og dets besittelser ble overtatt av den nederlandske stat. Øyene i Vestindia ble da gjort til kolonier. Slavehandelen fortsatte og i 1795 kom det til et slaveopprør på Curaçao under ledelse av Tula. Opprører ble slått ned av nederlenderne.
Under Napoleonskrigene mistet Nederland kontroll over øyene til Frankrike og Storbritannia. Sint Eustatius ble erobret av Frankrike i 1795 og av Storbritannia i 1801 og igjen fra 1802 til 1810. Curaçao ble erobret av britene i 1800, fordrevet i 1803, men gjenerobret av britene i 1807. Nederlandsk kontroll over øyene ble gjenopprettet i 1816. Fra 1828 til 1845 ble de nederlandske øyene i Vestindia styrt av en generalguvernør i Paramaribo i Surinam. I 1845 ble kolonien delt i to, med Curaçao og tilhørende øyer som den ene del, og Surinam som den andre.
Slaveriet ble opphevet i 1863. Økonomien på øyene stagnerte og mange utvandret for å finne arbeid andre steder.
Da det i 1914 ble funnet olje i Venezuela etablerte oljeselskapet Shell oljeraffineri på Curaçao og den økonomiske utviklingen fikk en ny retning. Under andre verdenskrig ble øyene besatt av allierte styrker, og var en viktig kilde til drivstoff for den allierte krigsinnsatsen.

Framtidig status

Den 12. oktober 2006 kom Nederland fram til en avtale med Saba, Bonaire og Sint Eustatius; denne avtalen vil gjøre disse øyene til spesialkommuner innen Nederland. Den 3. november 2006 ble det avtalt at Curaçao og Sint Maarten skulle få en autonom status som assosierte stater innen Kongeriket Nederlandene.
Men denne avtalen ble avvist av Curaçao den 28. november. Styresmaktene på Curaçao var ikke tilstrekkelig overbevist om at avtalen ville sikre øya tilstrekkelig autonomi. Den 9. juli 2007 aksepterte Curaçao til slutt denne avtalen. I mellomtiden hadde Nederland og de andre øyene underskrevet en avtale som ville gjøre slutt på De nederlandske Antiller fra den 15. desember 2008. Nederland sørget dessuten for at 1 milliard gylden ble gjort tilgjengelig for gjeldslettelse, sosial utvikling og fattigdomsbekjempelse.
Saba, Bonaire og Sint Eustatius vil altså bli en del av Nederland, men med en noe annen tilknytning enn vanlige kommuner. Disse kommunene vil ligne nederlandske kommuner på de fleste områder, de vil ha en borgermester og et kommunestyre og vil måtte innføre det meste av nederlandsk lov. Innbyggerne på de tre øyene vil også kunne stemme ved nasjonale avstemninger i Nederland og ved valg på europeisk nivå. Det vil imidlertid bli noen avvik fra det som er vanlig i andre kommuner. Sosiale ytelser vil for eksempel ikke bli på samme nivå som i den europeiske delen av Nederland og øyene vil ikke bli forpliktet til å innføre euro. Det er også usikkert om prostitusjon og likekjønnet ekteskap vil bli lovlig på disse øyene, slik det er i den øvrige delen av Nederland.
Den opprinnelige termen som ble brukt for å beskrive det ventede forholdet Bonaire, Saba og St. Eustatius vil få til Nederland var "kongeriksøyene" (Koninkrijkseilanden). Den nederlandske provinsen Noord-Holland har tilbudt de tre kommunene å bli en del av denne provinsen.