google/wiki40b huggingface dataset:
Villa Grande

Historie

Huset ble påbegynt i 1917 etter tegninger av arkitektene Christian Morgenstierne og Arne Eide for Sam Eyde, grunnleggeren av Norsk Hydro. Eyde solgte prosjektet etter mindre enn ett år. Det ufullførte huset skiftet eier flere ganger, og ble til slutt overtatt av staten. 
I 1941 ble det ferdigbygget, og innredet som bolig for Maria og Vidkun Quisling, lederen i det nasjonalistiske fascistpartiet Nasjonal Samling (NS) som samarbeidet med de tyske okkupantene under krigen. I denne perioden ble villaen kalt «Gimle». 
Quisling, som samlet på antikviteter, fylte hjemmet med verdifulle gjenstander blant annet hentet fra Slottet og arresterte jøder. 
Paret bodde i «fører-residensen» fram til Quisling ble arrestert våren 1945. Villa Grande ble i en kort periode nevnt som nasjonalt veteran-senter, frem til Holocaustsenteret meldte sin interesse.

Quislings førerbunker

Quislings bunker ligger under Villa Grande og ble bygget under krigen for å beskytte politikeren mot bombeangrep og fungere som sykestue. Bunkeren har inngang fra kjelleren i Villa Grande og en «hemmelig» nødutgang på baksiden av bygget ut mot hagen. Bunkeren stod ferdig i 1943, er 67 m², har en 4 meter tykk betongkappe over seg og 2,4 meter tykke vegger av betong. I bunkeren var det blant annet installert moderne elektrisk anlegg, matforråd, kjøleanordninger og eget kontorrom med både utgående og interne telefonlinjer. 
Bunkeren ble stengt i mai 1945, og forfalt frem til den ble pusset opp og åpnet for publikum i 2014.

Etter krigen

Etter frigjøringen 8. mai 1945 ble Villa Grande tatt i bruk til samfunnsgavnlige formål, blant annet for å avnazifisere stedet etter Quisling.
Da Maria Quisling var blitt kastet ut, overtok øverstkommanderende allierte militærmyndighet i Norge, general Andrew Thorne, sammen med sin stab Villa Grande som hovedkvarter fra 22. mai og holdt til der inntil han 31. oktober dro tilbake til Storbritannia. Kong Haakon ble invitert på middag til Villa Grande allerede 16. juni samme år, bare ni dager etter at han vendte tilbake til det frigjorte Oslo. 
Bygdø sykehjem, en avdeling under Ullevål sykehus flyttet inn i 1948.  I 1961 overtok statens utdanningssenter for helsepersonell under ledelse av Karl Evang.

Kulturminne

Villa Grande er et kulturminne og har nummer 90331 i Riksantikvarens kulturminnebase.
Senja tingrett

Senja tingrett er en førsteinstansdomstol i Hålogaland lagdømme. Domstolen har kontorsted på Finnsnes i Troms fylke og rettskretsen omfatter kommunene Bardu, Berg, Dyrøy, Lenvik, Målselv, Torsken, Tranøy og Sørreisa med tilsammen 29 678 innbyggere pr. 1. januar 2010. Domstolen ledes av en sorenskriver (Frank Kjetil Olsen ) og har i tillegg én tingrettsdommer, to dommerfullmektiger og fire funksjonærer.
Washingtonkonferansen

Washingtonkonferansen (engelsk «The Washington Naval Conference», også benevnt «the Washington Arms Conference») var en militær konferanse innkalt av administrasjonen til den amerikanske presidenten Warren G. Harding og avholdt i Washington, D.C. fra 12. november 1921 til 6. februar 1922. Den ble gjennomført utenfor rammene av Folkeforbundet og hadde deltakere fra ni nasjoner som hadde interesser i Stillehavet og Øst-Asia. Sovjetunionen var ikke invitert til konferansen. Det var den første internasjonale konferansen avholdt i USA og historiens første nedrustningskonferanse.
Washingtonkonferansen resulterte i tre større avtaler; firemaktsavtalen, femmaktsavtalen (mer kjent som Marineavtalen i Washington) og nimaktsavtalen.
Johanna von Koczian

Liv

Von Koczian begynte sin karriere på 1950-tallet. På grunn av sitt sangtalent spilte hun til å begynne med hovedsakelig i musikaler. Hennes første filmrolle var i gjeninnspillingen av Viktor und Viktoria i 1957. De neste årene spilte hun den kvinnelige hovedrollen i kassasuksessen Wir Wunderkinder sammen med Hansjörg Felmy og kabarettistene Wolfgang Neuss og Wolfgang Müller.
I den populære og suksessfulle TV-serien «Stewardessen» (1969) spilte Johanna von Koczian en hovedrolle.
I de senere årene har hennes arbeid konsentrert seg om teater, og hun opptrer i dag ofte i stykker for bulevardteater, også for turneer. For fjernsyn spilte hun fremfor alt i de tyske seriene Das Traumschiff, Die Landärztin, Praxis Bülowbogen eller Berliner Weiße mit Schuß. Hun spilte også i filmene Single Bells og O Palmenbaum.
På 1970-tallet hadde hun stor suksess som sanger, med slagere som Keinen Pfennig (1974), Das bißchen Haushalt (1977), Aufsteh'n ist schön (1978), Ganz der Vater (1978) og Karl, gib' mal den Hammer rüber (1979). Deretter opptrådte hun også i ZDF-Hitparade. Hun var også programleder i det mangeårige musikk-spørreprogrammet Erkennen Sie die Melodie? på ZDF. Hun spilte også Derricks kjæreste, psykologen Renate Konrad.
På 1980-tallet var hun også aktiv som forfatter. Blant hennes bøker var Abenteuer in der Vollmondnacht. Traumreise in die Vergangenheit (1983), Sommerschatten (1989) og Das Narrenspiel (1992).
På bakgrunn av hennes noveller Abenteuer in der Vollmondnacht og Der geheimnisvolle Graf ble det i 1982 laget en TV-serie i 13 deler kalt Unterwegs nach Atlantis. Videre skrev hun ungdomsromanen Flucht von der Insel, som var en fortsettelse og avslutning av begge novellene på samme tid.
Den hundrede apen

Den hundrede apen er et påstått fenomen der tillært oppførsel sprer seg spontant fra en gruppe aper til alle beslektede aper når et kritisk antall aper har lært oppførselen. Spredningen skjer automatisk og uavhengig av avstand. Fra dette trekkes den generelle slutningen at en ide eller egenskap på paranormalt vis vil spres til resten av populasjonen i det øyeblikket hvor et tilstrekkelig stort antall har hørt den nye ideen eller lært den nye egenskapen.
Historien om fenomenet ble først presentert av Lawrence Blair i boken Rhythms of Vision i 1975, og senere av Lyall Watson i boken Lifetide i 1979, og av Ken Keyes, Jr. The Hundredth Monkey. De hevdet at fenomenet hadde blitt oppdaget av japanske forskere på øyen Koshima i 1952. Etter disse publikasjonene har historien generelt blitt akseptert som sann. Spesielt innen new age miljøene har ideen oppnådd popularitet, og har av mange blitt brukt som en politisk begrunnelse for å trekke seg tilbake fra verden for heller å arbeide med egen indre utvikling.
Blair og Watsons tolkning av de japanske forskningsresultatene har blitt kritisert både for å være sterkt overdrevet, blant annet av Elaine Myers i journalen In Context i 1985. Hennes gjennomgang av de originale forskningsresultatene som ble publisert av Japan Monkey Center i journalen Primates Vol. 2, 5 og 6, peker mot at resultatene ikke påviser en hundrede ape-effekt.
I 1993 ble indikasjoner på den hundrede ape-effekten forsøkt påvist gjennom et åtte ukers eksperiment i Washington D.C. Forsøket gikk ut på å påvise at mengden voldelig kriminalitet i byen ville gå ned dersom et stort antall mennesker praktiserte transcendental meditasjon daglig i byens sentrum.
Forsøket hadde svært vellykkede resultater, men enkelte forskere har hevdet at dette ikke påviser effekten. Det fremholdes at grunnet den omfattende presseomtalen eksperimentet fikk kan viten om at et det foregikk i seg selv ha forårsaket nedgangen i voldelig kriminalitet.
Pedinorrhina cinctuta

Utseende

En middelsstor (22-25 millimeter), avlang, litt flat, mørkt grønnlig metallisk gullbasse. På dekkvingenes bakre del er det et gult eller oransje tverrbånd, dette båndet kan være forlenget framover på sidene.

Utbredelse

Arten er vidt utbredt i tropisk Afrika, fra Elfenbeinskysten i vest til Tanzania i øst.
Mambo Compañeros

Mambo Compañeros (etablert som Mambokameratene, 1996 i Trondheim) er et norsk latin-jazz og salsaband, bestående av de to cubanerne Alexander Fernandez og Luisón Medina vokal og conga, Bjørnar Søreng perkusjon, Kjetil Sandnes bass, Kåre Kolve saksofon, Magnus Forsberg trommer, Morten Huuse piano, og Morten Schrøder trompet.
Deres første utgivelse ¡Viva Salsa! (Tylden & Co. 2004) bestod i hovedsak av egne komposisjoner i opptak fra Havanna og Trondheim.
Gruppen har også vært husorkester i TV-serien Ja, vi elsker (NRK) og ved Kronprinsesse Märthas bryllup.
Döderhultarmuseet

Historikk

Allerede mens Axel Petersson levde  ble Föreningen Döderhultarmuseet dannet den 12. april 1911. Dens oppgave var å kjøpe inn en del av Döderhultarens trearbeider og bevare dem for ettertiden. I juni samme år åpnet byens første Döderhultarmuseum i beskjedne lokaler ved Slottsgränd i det sentrale Oskarshamn. Et år etter at Axel Petersson hadde gått bort, anså Föreningen Döderhultarmuseet at de hadde fullført sin oppgave og deretter en dels av byens velforening, som tok over ansvaret for museumsvirksomheten.
En samling av Döderhultarens verker ble sommeren 1952 lånt ut til utstilling i Nationalmuseum i Stockholm. Deretter flyttet hele samlingen til nybygde lokaler på Hamngatan i Oskarshamn. Parallelt med dette museet fantes en utstilling i helt privat regi på Stora Torget. Der vistes en Döderhultarsamling hele året av kunsthandlerfamilien Karlsson. Döderhultarmuseet ble sist flyttet i 1976 til lokaler i det nybygde kulturhuset ved hjørnet Södra Långgatan-Hantverksgatan i Oskarshamn.

Döderhultarens atelier

Döderhultarens forrige bosted, med atelieret i andre etasje, ligger på Garvaregatan 9 i Oskarshamn. Der bodde Döderhultaren 1907-25. Huset har vært rivningstruet et par ganger. Blant annet kjøpte landstinget i 1955 inn eiendommer for å ekspandere det gamle sykehusområdet. Planene ble oppgitt og sykehuset ble i stedet bygget en annen plass. Huset utgjør idag en filial til hovedmuseet og er åpent for almenheten.
Jernmeteoritt

Jernmeteoritt er en meteoritt som har et betydelig innhold av jern (Fe), og som antakelig stammer fra kjernen i tidligere planeter som i likhet med jorden har gjennomgått dannelse av silikat-svovel-metalliske bergarter i ettertid. De har gjennomgått faseendringer av materiale, og både de og jern-stein-meteorittene har gjennomgått blanding, breksje-dannelse eller annen deformering da de ble fragmentert under kollisjoner i asteroidebeltet og senere slynget ned mot jorden.
Jernmeteoritter består vesentlig av jern og nikkel (FeNi) av to materialfaser, som sammen med nikkelet danner enten mineralet kamakitt eller mineralet taenitt, avhengig av materialfase. Begge mineralene er ellers svært sjeldne på jordkloden. Ofte har jernmeteoritter granulat eller innslag av begge fasetypene (både kamatitt og taenitt) i et såkalt Widmanstätten-mønster. Slike tydelige og synlige mønstre av ordnede krystaller av to fasetyper vitner om en meget sakte størkning, noe som bekrefter teorien om at disse jernmeteorittene er oppstått dypt nede i sine opprinnelige himmellegemer.
Jernmeteoritter fra en senere materialfase kan inneholder svovel som blandet med jern kalles troilitt (FeS).
Sikhote-Alin-meteoritten på 100 tonn (i nedslagsøyeblikket) var en jernmeteoritt som landet i Russland i 1947, hvor de største fragmentene som ble funnet veide flere kilogram.
Hochfrottspitze

Bestigning

Den første bestigning av toppen fant sted i 1869 av Hermann von Barth. I motsetning til Mädelegabel og Trettachspitze blir Hochfrottspitze i dag sjelden besteget.
Danholmen

Danholmen er et nes som utgjør det nordligste punktet på Nøtterøy i Færder kommune. Sør for Danholmen ligger Ramdal, og i vest ligger Kaldnes, som tilhører Tønsberg kommune.
Dynodorcus fuscescens

Utseende

En ganske liten (hannen ca. 15-25 millimeter), halvblank, svart hjortebille. Den har en noe mer langstrakt kroppsform enn beslektede arter. Hannens kjever (mandibler) er moderat forstørrede, krumme, med en kraftig tann ved roten og en mindre tann i spissen. Dekkvingene har svake punktstriper. Hunnen er mindre og har ikke forstørrede kjever.

Levevis

Larvene utvikler seg i morken ved. Hos denne arten legger hunnene egg i nokså harde, døde stammer ved hvitråte.

Utbredelse

Arten er kjent fra Indonesia (Enggano).
Aleochara intricata

Utseende

Små til middelsstore (2-8 millimeter), oftest mer eller mindre brunaktige kortvinger. De fleste artene er forholdsvis store og brede til Aleocharinae å være. Føttene på alle tre beinpar er fem-leddete, og maksillepalpene består også av fem ledd.

Levevis

Artene i denne slekten har larver som lever som parasitter på larver og pupper av tovinger (Diptera). En del av artene kan være tallrike ved fersk møkk der det gjerne utvikler seg rikelig med fluelarver.
Arten Aleochara bilineata har vært noe brukt i biologisk kontroll av fluelarver.
Tiszapolgár-kulturen

Tiszapolgár-kulturen er en tidlig kobberalderkultur lokalisert på den store ungarske slette og Banat i østlige Sentral-Europa. 
Kulturen har fått sitt navn etter funnsteder i og rundt Polgár, Hajdú-Bihar Megye, og hvor det mest berømte funnstedet er gravlunden Tiszapolgár–Basatanya i nordøstlige Ungarn. Det meste av informasjonen om Tiszapolgár-kulturen stammer fra gravplasser, over 150 graver i en eneste jordfesting som ble avdekket ved gravlund i Tiszapolgár-Basatanya. Spor av denne kulturen er også funnet i den nordvestlige delen av Romania (Transilvania) som ved oldtidsbyen Giurtelecu Şimleului.

Kjennetegn og levninger

Kulturens keramikk er ikke malt, men hovedsakelig polert og ofte dekorert. Behandling av de døde og gravleggingsskikker er et av de mest karakteristiske trekk ved kulturen. I motsetningen til gravene er bosetningene ikke like tilfredsstillende undersøkt, men kulturen fremmet et mer spredt mønster med mindre hus.
Overgangen fra den sene neolittisk tid (ca. 5 000 til 4 500 f.Kr. til den tidlige kobberalderen (ca. 4 500 til 4 000 f.Kr.) på den ungarske sletten er markert av store endringer i det arkeologiske materialet. I løpet av den sene neolittiske tiden var området fordelt i tre geografiske kulturgrupper som hver utmerket seg med atskilt keramikk, husformer, bosetningstyper og økonomiske strategier. 
I løpet av den tidlige kobberalderen ble disse underavdelingene erstattet av en felleskultur som dekket hele den ungarske sletten, Tiszapolgár-kulturen. De store hjemlige strukturene i den sene neolittiske tid med opp til 20 meter lange hus ble erstattet av langt mindre hus, vanligvis på rundt 4 meter lange. Også bosetningstypen endret seg fra kombinasjonen av store, befestede steder med store langhus til mindre, ubefestede og små husklynger. Begravelsesskikkene endret seg fra å begrave de døde i og rundt bosetningene til formelle gravsteder som lå atskilt i landskapet.
I den tidlige neolittiske tiden var rester fra både ville og tamme dyr omtrentlig i samme mengde, men i tidlig kobberalder var det dominert av domestiserte kyr. Tidlig netolittisk tid hadde et handelsnettverk over store distanser, blant annet «eksotiske varer» fra Svartehavet, ble nettverket restrukturert i løpet av den tidlige kobberalderen hvor kobber, gull og kvarts ble fraktet ned fra Karpatene til sletten. Hva som førte til disse kulturendringene er ukjent.
Peloponneserkrigen (bok)

Peloponneserkrigen, eller Historien om Peloponneserkrigen, er bok om Peloponneserkrigen i antikkens Hellas, skrevet av Thukydid, en athensk general som kjempet i krigen. Boken er betraktet som en klassisker, og er en av de første virkelige akademiske verk innen historiefaget. Boken ble i løpet av antikken inndelt i åtte forskjellige bøker av senere redaktører.
Stuxnet

Stuxnet er en Windows-spesifikk dataorm først oppdaget i juni 2010 av VirusBlokAda, et sikkerhetsfirma basert i Hviterussland. Det er bemerkelsesverdig fordi det er den første kjente dataormen som spionerer på og omprogrammerer industrielle systemer. Det ble spesielt skrevet for å angripe Supervisory Control and Data Acquisition (SCADA) systemer. SCADA-systemer brukes til å kontrollere og overvåke industrielle prosesser. Stuxnet omfatter evne til å omprogrammere programmerbare logiske styringer (PLS) og skjule endringer.
Stuxnet skal ha blitt satt inn mot det iranske atomprogrammet og anrettet skade der.
Emmerstadbukta

Emmerstadbukta ligger på østsiden av Oslofjorden ca. 1,5 kilometer sør for Hvitsten. Bukta er den eneste uthavnen mellom Son og Hvitsten, den er ca. 300 meter nord-sør og ca. 250 meter øst-vest. Innerst i bukta er et mye brukt kommunalt friområde og badested.
Innerst i bukta lå i sin tid husmannsplassen Sagstua, navnet vitner om utskipning av trelast herfra. I 1976 ble vraket av Emmerstadskipet fra 1500-tallet funnet her.
Emmerstadbukta er utgangspunktet for lokaliseringen av storgården Hestviken i Sigrid Undsets romaner om Olav Audunssøn. I bøkene er topografien vesentlig omskrevet fra virkeligheten.
Nerva-antoninske dynasti

Nerva–trajanske dynasti

Nerva var den første i dynastiet. Selv om hans styre var kort, var det en delvis forsoning mellom hæren, senatet og folket. Nerva adopterte som sin sønn den populære militære lederen Trajan. Deretter Hadrian etterfulgt av Trajan; han hadde vært Trajans antatte arving og fikk forsikret at han hadde blitt adoptert på Trajans dødsleie.

Antoninske dynasti

Antoninske dynasti er fire keisere som styrte i tiden mellom 138 og 192: Antoninus Pius, Marcus Aurelius, Lucius Verus og Commodus.
I 138 etter et langt styre dedikert til kulturell forening og forsoning av riket, ble Antoninus Pius navngitt av keiser Hadrian som sin sønn og arving, under den betingelse at han adopterte både Marcus Aurelius og Lucius Verus. Hadrian døde det samme året, og Antoninus begynte et fredfylt og vennligsinnet styre. Han holdt fast på de gamle romerske tradisjoner og institusjoner, og delte sin makt med det romerske senatet.
Marcus Aurelius og Lucius Verus etterfulgte Antoninus Pius i 161 ved keiserens død, og styrte sammen fram til Verus’ død i 169. Marcus fortsatte Antoninus’ arv etter Verus’ død som en lite pretensiøs og dyktig administrator. Filosofkeiseren, som han ble kalt, døde i 180. Han ble etterfulgt av sin biologiske sønn Commodus.
Don Siegel

Biografi

Han ble født i Chicago og uteksaminert fra Jesus College i Cambridge og tok seg deretter jobb i Warner Brothers' filmbibliotek. Han ble etterhvert avdelingsleder i montasjeavdelingen, hvor han regisserte tusenvis av montasjeklipp. I 1945 vant to av hans kortfilmer Hitler Lives? og A Star in the Night Oscar, noe som virkelig satte fart på hans karriere som filmregissør.
Han regisserte hvilket som helst materiale som kom i hans vei. Blant annet regisserte han to episoder av The Twilight Zone, «The Self-Improvement of Salvadore Ross» og «Uncle Simon».  Han jobbet med Steve McQueen i Seierens pris og Lee Marvin i Drapsmenn (1964) før en serie filmer med Clint Eastwood som ble kritikerroste kommersielle suksesser. Disse inkluderer Med alle midler og Dirty Harry, den Budd Boetticher-skrevne westernfilmen Sierra Torrida, det kyniske borgerkrigs-melodramaet The Beguiled og fangeutbryterfilmen Flukten fra Alcatraz. Han har hatt en betydelig innflytelse på Eastwoods egen karriere som regissør, og Eastwoods film Nådeløse menn er dedisert til Siegel og Sergio Leone.

Rolleopptredener

Han spilte en cameo-rolle som bartender i Eastwoods Misty – mørkets melodi. Etter selv å ha regissert den originale Invasion of the Body Snatchers, spilte han taxisjåfør i Philip Kaufmans versjon.
Fra 1948 til 1953 var han gift med skuespilleren Viveca Lindfors. De fikk sønnen Kristoffer Tabori sammen.
Siegel døde av kreft i Los Angeles i en alder av 78 år.
Revolutionens datter

Handling

Filmen forteller historien om Albert Fjeld, en arbeider ved et skipsverft, og Claire Staalhammer, verftsdirektørens datter. Albert opptrer som talsmann for arbeiderne når de framsetter et krav om lønnsforhøyelse, noe direktør Staalhammer avviser. Arbeiderne aksepterer ikke dette, og de starter et opprør. Albert, som er blitt forelsket i Claire, klarer å redde henne når arbeiderne stormer direktørboligen, og de flykter til nabolandet, hvor Claire får bo hos en venn av faren, godseier Dalton. Daltons sønn prøver å imponere Claire, men hun vil ikke ha ham. Claire får etterhvert beskjed om at orden er gjenopprettet i hjemlandet, og at hun har arvet nesten en million kroner. Godseier Dalton ser på grunn av pengene gjerne at hans sønn blir gift med Claire, og hun føler at det vil være uhøflig å avslå direkte, ettersom godseieren har vist henne stor gjestfrihet. Hun foreslår derfor en boksekamp mellom Albert og godseiersønnen om hvem som skal få ekte henne. Albert vinner kampen, og fem år senere får vi se dem leve lykkelig i hjemlandet.
Vrangfoss sluser

Vrangfoss sluser ligger mellom Lunde og Ulefoss i Nome kommune i Telemark fylke som del av i Bandak–Norsjøkanalen, den kanaliserte Eidselva (Lundeelva) mellom Flåvatnet (72 moh.) og Norsjø (15 moh.) Vrangfoss sluser er det største og flotteste av sluseanleggene i Telemarkskanalen. Det består av fem løftekamre med en samlet løftehøyde på 23 m. Før kanaliseringen gikk Vrangfoss innpå to km med et fall på 25 meter gjennom et trangt fjellskar med høye utoverhengende sider.
Rødgul piggsopp

Kjennetegn og utbredelse

Rødgul piggsopp er som regel rødgul, noen ganger brunrød eller oransjeaktig med en bølget hatt. Den har lyse skjøre hvite pigger på undersiden av hatten, som er et sikkert kjennetegn. Stilken har ofte en litt oransje farge men har ikke pigger på stilken, i motsetning til blek piggsopp. Den dufter godt, noen mener den dufter litt som appelsin. Soppen er kjøttfull men litt spinklere enn blek piggsopp, som er litt kraftigere og mer gulhvit i fargen. 
Rødgul piggsopp blir mellom 4-7 cm høy og kan finnes både i bar- og i løvskog og kan plukkes fra august til oktober. Soppen er ikke like vanlig som blek piggsopp og kommer litt senere enn den bleke varianten. Rødgul piggsopp liker seg særlig godt under gamle grantrær og går mange steder opp i bjørkebeltet i fjellet.

Forvekslingsmuligheter

Både rødgul piggsoppe og blek piggsopp likner med sine pigger under hatten ikke på noen andre sopper i norsk natur. Den har ingen giftige dobbeltgjengere og hører derfor til de aller sikreste matsoppene vi har.

Matlaging

Rødgul piggsopp er god å steke sammen med olivenolje og hakket hvitløk i varm panne. Ha så oppi en boks med tomater og litt crème fraiche. La dette koke opp og med basilikum er dette godt på pasta eller med loff. Soppen er god i stuinger og fin til frysing. Ellers kan soppen hermetiseres, men egner seg ikke til tørking.
Ludwig von Nagell

Ludwig von Nagell var en tysk adelsmann, og guvernør for den lokale Landtag og dermed for det russiske Guvernementet Estland og Guvernementet Livland i årene 1798–1800.