Det syvende korstog

Bakgrunn

I 1244 tok korasmerne, som nylig hadde blitt fordrevet av mongolene, Jerusalem på vei til Egypt for å søke allianse med de egyptiske mamelukkene. Dette gjenopprettet muslimsk kontroll over Jerusalem, men Jerusalems fall var ikke lengre en hendelse som spredte sjokk blant kristne europeere, etter å ha sett byen skifte eier mellom kristne og muslimske herskere flere ganger i løpet av to århundrer. Denne gangen, på tross av pavens ønsker, var det ingen entusiasme blant befolkningen for et nytt korstog. Det var også mange konflikter innad i Europa som stagget ledere fra å fare på korstog.
Pave Innocens IV og Fredrik II av Det tysk-romerske rike fortsatte den pavekeiserlige maktkampen. Fredrik hadde fanget og fengslet geistlige på vei til det første rådet i Lyon, og i 1245 ble han formelt avsatt av Innocens IV. Pave Gregor IX hadde også tilbydd den tyske tronen til kong Ludvigs bror, greve Robert av Artois, men Ludvig nektet dette å skje. Dermed var den tysk-romerske keiseren ikke i stand til å korsfare. Béla IV av Ungarn forsøkte på denne tiden å gjenoppbygge sitt kongedømme etter det ble lagt i ruiner av mongolenes katastrofale invasjon i 1241. Henrik III av England slet forsatt i kampen mot Simon de Montfort, samt andre problemer i England. Henrik og Ludvig hadde ikke et godt forhold, da begge var del av Capet-Plantagenet-konflikten, og mens Ludvig korsfarte måtte den engelske kongen skrive en fredsavtale hvor han lovte å ikke angripe Frankrike. Ludvig IX inviterte også kong Håkon Håkonsson med på korstoget, og sendte den engelske kronikøren Matthew Paris som en ambassadør, men dette var ikke vellykket heller. Den eneste som var interessert i et nytt korstog var dermed Ludvig IX, som kunngjorde sitt ønske om å reise østover i 1245.

Ettervirkninger

Ludvig inngikk en allianse med mamelukkene, som da var sultanen av Damaskus' rival. Fra en ny base i Acre begynte Ludvig å gjenoppbygge andre korstogsbyer, særlig i Jaffa og Sidon. Selv om kongeriket Kypros hevdet herredømme over området var Ludvig de facto leder. I 1254 gikk Ludvig tom for penger, og hans nærvær var etterlengtet i Frankrike hvor hans mor og regent Blanka av Castilla hadde nylig dødd. Før han dro etablerte han en fransk garnison i Acre, kongeriket Jerusalems hovedstad etter at selve Jerusalem by ble tapt. Denne garnisonen ble betalt av Frankrike, og den forble i Acre fram til Acres fall i 1291. Hans korstog var en fiasko, men han ble betraktet som en helgen av mange, og hans nye berømmelse ga ham større autoritet i Europa enn det den tysk-romerske keiseren hadde. I 1270 forsøkte han et nytt korstog, men også dette ville ende med et tap.
Historien om det sjuende korstoget ble nedskrevet av Jean de Joinville, som også deltok, Matthew Paris og mange muslimske historikere.

Litterær reaksjon

Det sjuende korstogets nederlag førte til mange poetiske svar fra oksitanske trubadurer. Austorc d'Aorlhac, som begynte å komponere kort tid etter korstoget, var overrasket at Gud ville tillate Ludvig IX å bli beseiret, men ikke overrasket av noen kristne ville dermed konvertere til islam.
I et litt senere dikt, «D'un sirventes m'es gran voluntatz preza», angrep Bernart de Rovenac både Jakob I av Aragón og Henrik III av England som forsømte sin plikt i å beskytte «sine len» som rei que conquer Suria («kongen som erobret Syria») hadde eid. «Kongen som erobret Syria» er en hånlig referanse til Ludvig som fortsatt var i Syria (1254) når Bernart skrev, sannsynligvis i håp om at engelske og aragónske konger ville utnytte den franske kongens fravær.
Bertran d'Alamanon kritiserte Karl I av Napolis forsømmelse av Provence i fordel for korsfaring. Han skrev en av sine siste verk, som sørger over kristendommens nedgang oversjøs, mellom det sjuende og åttende korstog (1260-1265).