Interpretatio graeca

Interpretatio graeca er et latinsk begrep for en felles tendens hos antikkens greske forfattere til å sette likhetstegn med utenlandske guddommer med medlemmer av deres egen gudeverden. Eksempelvis refererte Herodot til antikkens egyptiske guder Amon, Osiris og Ptah som henholdsvis «Zevs», «Dionysos» og «Hefaistos».

Romersk versjon

Den tilsvarende romerske praksis ble kalt for interpretatio romana. Den første bruk av denne frasen ble gjort av Tacitus i hans bok Germania,
hvor han rapporterer om en hellig lund til Naharvali, og hvor han sier «Praesidet sacerdos muliebri ornatu, sed deos interpretatione Romana Castorem Pollucemque memorant» («en prest presiderer i en kvinnes klær, men i tolkningen til romerne dyrker de gudene Castor og Pollux»). Andre steder
sier han at de øverste gudene hos oldtidens germanere var Herkules og Merkur, og refererer da antagelig til henholdsvis Tor og Odin.

Roma overtar greske guder

Romersk kultur skylder meget til antikkens grekere. Etruskerne hadde allerede tatt til seg en del greske guder og benyttet deres egen utgave av det greske alfabetet. Greske kolonier grunnlagt i sørlige Italia fra 700-tallet f.Kr. bidro mye til den unge, voksende byen Roma, og senere da romerne erobret den hellenistiske verden tilpasset de seg en ny bølge av greske trosforestillinger og praksiser. Hvor de to mytologiene delte en opprinnelse kom fortolkningene naturlig: både Zevs og Jupiter kom begge fra Dyeus i den urindoeuropeiske gudeverden. I andre tilfeller var sammenligningene mindre presise, og den romerske gud kunne få attributter og egenskaper lånt fra den greske, men forble forskjellige: Mars beholdt sin latinske tilknytning til jordbruk og fruktbarhet sammen med sin funksjon for krig, og i motsetningen til den fryktinngytende greske Ares var Mars både en menneskekjær og omfattende dyrket kultfigur.
I henhold til terminologien til den tyske klassiske filologen Georg Wissowa var begrepet di indigetes («innenlandske guder») en gruppe av romerske guder, gudinner og ånder som ikke ble overtatt fra andre mytologier i motsetning til di novensides («nykommer guder»). En del di indigetes som Janus og Terminus hadde således ingen gresk tilsvarende guddom og opprettholdt en uavhengig tradisjon. Noen få, som Bona Dea, beholdt også sin uavhengige tradisjon til tross for at hun delte attributter og egenskaper med en gresk guddom, i dette tilfellet Artemis. Andre, som de tolv assistentene til Ceres, ble mer direkte underordnet til greske guddommer (her Demeter).

Roma og rikets guder

Romerne tolket keltiske mytologi og guder i Midtøsten som romerske guddommer med lik ferdighet eller område. Keltiske Cernunnos og Lugh ble identifisert med Merkur, Nudd (som romerne kalte Nodens) ble identifisert med Mars som helbreder og beskytter, Sulis med Minerva, og den anatoliske stormguden med sin tobladete øks ble Jupiter Dolichenus, en kultfigur som var særlig dyrket blant soldater.
Selv den jødiske påkalling av Jahve Sabaoth kan ha blitt identifisert med Sabazios, en himmel- og fadergud i Frygia, og som grekerne identifiserte med Zevs og romerne med Jupiter. Denne sammenligningen var mindre egnet, og ingen moderne leser vil feiltolke den jødiske gud med Sabazios.
Hvor romerne ikke hadde en tilsvarende figur hadde de ikke noe problem med å legge til en utenlandsk guddom til deres egen gudeverden. Noen ganger kunne de endre navnet: når Kybele ble tilpasset fra frygerne (grekerne hadde tidligere tolket henne som Rhea) og ble da kalt for Magna Mater deorum Idaea. Noen ganger ble navnet ikke endret, Apollon ble kalt for Apollo på henholdsvis gresk og latin.