Øystein Haraldsson

Om kongen

Øystein Haraldsson ble født på en av Vesterhavsøyene (nåværende Shetland, Orknøyene eller Hebridene) rundt 1125. Faren Harald var født i Irland, men kom til Norge for å kreve den norske tronen som sønn av Magnus Berrføtt, en gang i slutten av 1120-årene. Harald hadde giftet seg med eller innledet et forhold til Øysteins mor Biadoc før han kom til Norge. Biadoc tilhørte en mektig gælisk ætt, hennes bror var far til Somerled, konge av Kintyre. Harald ble drept i 1136, og i 1142 kom Øystein og moren Biadoc til Norge. Øystein ble anerkjent som konge umiddelbart, da faren Harald allerede hadde vedkjent seg farskapet.
Kong Øysteins liv og gjerning kan innby til ulike tolkninger: Edvard Bull synes å legge vekt på egennytte, overfall og hardstyre, mens Knut Arstad legger vekt på ham som en «handlingens mann» og nevner politisk rasjonelle årsaker til Øysteins herjingstokter i Skottland. 
Han kom til Norge i begynnelsen av borgerkrigstiden, og bølgene hadde neppe lagt seg etter drapene på to konger og en tronkrever. Barnekongene Inge og Sigurd styrte gjennom et nettverk av stormenn som opptrådte som formyndere. Når Øystein som den eldre halvbror, anerkjent av sin avdøde far, kom til Norge, ble han tatt til konge sammen med dem. Samtidig ble den yngre, og sykelig Magnus Haraldsson tatt til konge. Sagaen forteller av Inge og Sigurd hadde felles hird så lenge formynderne deres levde. Øystein hadde egen, «for han var fullvoksen mann». Etterhvert skulle Sigurd og Øystein gjøre felles sak mot Inge, uten suksess.
Øystein ble gift med Ragna Nikolasdatter, en norsk stormannsdatter. Han hadde også en sønn, Øystein Øysteinsson Møyla, men det er ikke kjent hvem som var hans mor.

Vesterhavsferd

I begynnelsen av 1150-årene dro Øystein på et omdiskutert vikingtokt mot Orknøyene og Skottland. Han tok jarlen Harald Maddadsson til fange, krevde løsepenger og at jarlen erklærte lydighet til ham. Deretter plyndet han Aberdeen og «herjet vidt og bredt omkring i England». Trefningen med jarlen kan sees som et uttrykk for en indrepoltisk stadfestelse av Orknøynenes tilhørighet til riket, og at Øysteins maktbase var sørvest i Norge og på øyene. Arstad spekulerer i om angrepene i Skottland var en hevn for kong David av Skottlands støtte til Sigurd Slembe, og/eller en inngripen i interne skotske forhold, som støtte til Øysteins egne slektninger. Angrepene i England kan med litt velvilje sees som et hevn for Harald Hardrådes fall, ca. 85 år tidligere. 
Snorre konstaterer bare at «folk dømte svært ulikt om denne ferden».

Opprettelse av norsk erkebispedømme

En hovedsak i brødrenes regjeringstid ble opprettelsen av et eget norsk erkebispedømme, Nidaros erkebispedømme i 1152/53, der alle tre deltok. Tidligere hadde den norske kirken vært underordnet det fellesnordiske erkebispedømmet i Lund i Danmark (nå en del av Sverige). Selv om pavens utsending Nicholas Breakspear favoriserte Inge; sto de tre halvbrødrekongene sammen bak grunnleggingen av erkebispesetet og de kongelige innrømmelser som ble gitt ved den anledning. I et eget brev som ble utstedt ved denne anledningen står Øystein alene som utsteder og garantist. Trolig hadde han en sentral rolle i denne viktige begivenheten.