google/wiki40b huggingface dataset:
Idioten

Parken

Parken er 10,3 dekar stor og i tillegg kommer barnehagens areal med 1,2 dekar. Grunnen eies av kommunen og er regulert til friluftsområde. Den avgrenses av General Birchs gate i nord, bebyggelse som ligger til von der Lippes gate i øst, bebyggelse som ligger til Anton Schjøths gate i syd og Ullevålsveien i vest. 
Idioten skråner kraftig mot nordøst og brukes mye som akebakke om vinteren. På det øvre platået er det ballbane som også brukes som skøytebane om vinteren.
Idioten forvaltes av bydel St. Hanshaugen.

Navnet og historie

Navnet Idioten stammer fra «Anstalt for åndelig abnorme børn», som lå på den andre siden av General Birchs gate, omtrent der Veterinærinstituttet ligger i dag. Det var vanlig at naboene i nabolaget kalte barna som hørte til der for idioter. Navnet er brukt i skrift så tidlig som 1929.
Området ligger på grunnen som hørte til middelaldergården Valle, den delen som rundt år 1700 ble utskilt som byløkka Valleløkken. Parkvesenet overtok området i 1929-1930.
Inntil 1950-tallet, mulig senere, arrangerte Frigg guttehopprenn på Idioten.
Det har vært en rekke forslag om å bygge på området, både boliger, næring og barnehager. Senest ble et forslag om barnehage avvist av bydelsutvalget og byråd Grete Horntvedt i 2006.
Christian Colbjørnsen

Biografi

Han var sønn av regimentskvartermester Colbjørn Jacobsen Colbjørnsen, av slekten Arneberg/Colbjørnsen, og Anna Dorothea Røring, og oldebarn av presten Colbjørn Torstensen Arneberg. Han var gift med Engelke Margrethe Falbe (1763–1848), som var barnebarn av Hans Hagerup de Gyldenpalm og oldebarn av Eiler Hagerup d.e..
I 1773 tok han juridisk embetseksamen og fikk 3 måndere senere bevilling som høyesterettsadvokat, og han var kammeradvokat 1780–1785.
Colbjørnsen ble i 1786 sekretær for den danske Landbokommisjonen, som utarbeidet de reformer som i 1788 førte fram til Stavnsbåndets opphevelse.
I 1788 ble han utnevnt til generalprokurør og begynte i kanselliet og fikk her stor innflytelse på den dansk-norske lovgivningen. Han utarbeidet utkast til en rekke lovreformer. Her kan nevnes «Forordning angaaende nærmere Bestemmelse af Straffe for Tyve og Hælere af 20. Febr. 1789», «Reskript om Trykkefriheden af 3. Dec. 1790», «Forordning om Fængslernes bedre Indretning af 5. April 1793»,«Forordning om en forbedret Politiindretning for Kjøbenhavns Vedkommende af 5. Juli 1793»,«Forordning om Forligelseskommissioners Stiftelse af 10. Juli 1795» og «Fordning om Rettens vedbørlige og hurtige Pleje af 3. Juni 1796».
Mellom 1804 og sin død i 1814 var han høyesterettsjustitiarius. Hans svoger Hans Hagerup Falbe var samtidig dommer i høyesterett.
Colbjørnsen var religiøs fritenker, men sto for det beste i samtidens ideer om humanisme og læren om menneskerettighetene. Ingen Følelse, har han sagt, er mere indprentet hos Mennesket end Lyst til Frihed. (...) Friheden er Naturens første og ypperligste Gave til den ædleste af sine Skabninger.
Hans innflytelse på lovgivningen var så betydelig at hoveddelen av de lovene som utkom i det siste tiåret av 1800-tallet var nøye samstemt med hans forslag, likeledes ved prinsipp- og lovfortolkningsspørgsmål var det som regel hans mening som ble fulgt.
Lægerneset

Lægerneset er et sted med gamle nederlandske fangstanlegg fra 1612, litt sør for Reinodden sørvest på Spitsbergen, Svalbard. Stedet ligger ved østbredden av Recherchefjorden helt nord i Wedel Jarlsberg Land. Det er totalt ferdselsforbud på stedet på grunn av kulturminnene. 
På andre siden av Van Keulenfjorden ligger i øst Midterhuken, som også har fullt ferdselsforbud. På den andre siden av Recherchefjorden ligger i vest Calypsostranda med en rekke historiske hvalfangst- og gruveminner.
Sysselmannen på Svalbard inkluderte kulturminnene her i et særskilt miljøovervåkingsprogram implementert i årene 1997-2009, med egne tiltak for å dokumentere, måle, og forebygge miljøslitasje på kulturminnene. Stedet inngår i de 50 mest prioriterte kulturminnene på Svalbard.
Friarfjorden

Friarfjorden (nordsamisk: Irgavuotna) er en fjordarm av Ifjorden og Laksefjorden i Lebesby kommune i Finnmark. Fjorden strekker seg tre kilometer sørvestover til enden av fjorden.
Fjorden har innløp mellom Friarfjordklubben i vest og Njángsaš i øst. På vestsiden av fjorden ligger gårdsbrukene Nyheim og Heimdal. På sørsiden av fjorden ligger det også enkelte bosetninger. På det dypeste er fjorden 86 meter, nesten helt ytterst i fjorden.
Fylkesvei 98 går langs sørsiden av fjorden.
Jasjino

Jasjino (russ.: Яшино, finsk: Vahviala) er et tettsted i Vyborg rajon i Leningrad oblast, Russland. Tettstedet ligger på Det karelske nes. Navnet Jasjino ble tildelt i 1948.
Før 1944 var Vahviala en finsk kommune i Viborgs län. Kommunen hadde 3&503&5851&5 851 innbyggere i 1939. Nesten hele kommunen ble avstått til Russland i 1944. De gjenværende områdene ble delt mellom kommunene Ylämaa og Lappee i 1946.
Marwa

Etymologi

Marwa har opprinnelse i et arabisk ord for en duftende plante. Det er også navnet ett av de to små fjellene ved Mekka som piegrimene tradisjonelt går frem og tilbake mellom syv ganger. Merve er den tyrkiske formen av navnet.
Unionen av høyrekrefter

Unionen av høyrekrefter (russisk: Союз правых сил, СПС; Sojuz pravykh sil, SPS) var et nyliberalistisk politisk parti i Russland. Partiet stod for en økonomisk liberal og ellers liberalkonservativ politikk, og regnet seg som en del av en høyreorientert demokratisk opposisjonen mot president Vladimir Putin. Partiet var assosiert medlem av Den internasjonale demokratiske union, og var slik sett å regne som et søsterparti av Høyre i Norge.
SPS ble dannet som en valgallianse av uavhengige partier og politiske bevegelser før det russiske parlamentsvalget i 1999, og ble forbundet med markedsliberalisme, privatisering og politikken fra de såkalte unge reformatorene i 1990-årene, Anatolij Tsjubajs, Boris Nemtsov og Jegor Gajdar. Unionen fikk 8,3 % av stemmene ved dette valget. Den 20. mai 2000 ble det stiftet som politisk parti. De første medlemmene av det øverste rådet i partiet var Jegor Gajdar, Sergej Kirijenko, Boris Nemtsov, Irina Khakamada og Anatolij Tsjubajs. Kirijenko og Gajdar hadde vært statsministre i Russland under president Boris Jeltsin, og Nemtsov og Tsjubajs hadde også hatt høye regjeringsposisjoner under de økonomiske reformene i 1990-årene. I desember 2001 ble Nemtsov valgt til leder av partiet, med Khakamada, Gajdar og Tsjubajs i andre ledende stillinger.
Ved parlamentsvalet i 2003 fikk SPS 3,9 % av stemmene, og havnet dermed under sperregrensen på 5 % for representasjon i Dumaen. Partiet fikk likevel inn tre representanter i enkeltmannskretser. Alle de fire fremste politikerne i partiet, Nemtsov, Khakamada, Gajdar og Tsjubajs, gikk av i januar 2004 som et resultat av dette, og et kollektivt lederskap tok over. SPS stilte ingen kandidat til presidentvalet i 2004, som en protest mot det de hevdet var uregelmessigheter ved valget i 2003. Irina Khakamada meldte seg da ut av partiet og stilte som uavhengig kandidat. Hun fikk 3,9 % av stemmene.
I mai 2005 ble 29-åringen Nikita Belykh, lederen for SPS i Perm oblast og viseguvernør i Perm oblast, valgt til ny leder for partiet. På årsmøtet i 2004 erklærte SPS seg klare til å delta i en større demokratisk allianse ved parlamentsvalget i 2007. Det var spesielt snakk om å samarbeide med det liberale partiet Jabloko. Den 16. desember 2006 erklærte imidlertid Belykh at at samtalene hadde brutt sammen, i og med at «Jabloko ikke betraktet SPS som en likeverdig partner.» Ved valget til byparlamentet i Moskva stilte SPS felles liste med Jabloko. Dette samarbeidet fikk 11,1 % av stemmene, og de var bare ett av tre partier, sammen med Forent Russland og Kommunistpartiet, som havnet over sperregensen. I 2007 fikk 0,96 % av stemmene, og ble således ikke representert i Dumaen.
I 2008 gikk Belykh av som partileder, og Leonid Gozman fungerte i hans sted. Den 1. oktober 2008 vedtok partiet å slå seg sammen med Borgermakt og Russlands demokratiske parti for å danne det liberale partiet Rett sak.
Hærens offiserskodeks

Hærens offiserskodeks er en rettesnor for de karaktertrekk og holdninger som det forventes at en offiser i Hæren skal etterleve. Hærens offiserskodeks bygger på Forsvarets verdigrunnlag og Hærens kjerneverdier, og skal prege offiserens framferd og virke. Den ble utformet av Krigsskolen på oppdrag fra TRADOK. Produktet ble lagt frem og godkjent i Hærens Ledergruppe (HLG) 23. juni 2004.
Ludvig Vilhelm av Baden-Baden

Familie

Ludvig ble født i Paris og var sønn av prins Ferdinand Maximilian av Baden-Baden arveprinsen av Baden-Baden og hans italienske kone, prinsesse Louise av Savoie. Faren var den eldre sønnen til  grev Vilhelm av Baden-Baden, som, da han  døde, etterlot  Ludvig til å overta som markgreve av Baden og lede den katolske grenen av huset Zähringen.
Onkelen på morssiden var greven av Soissons, far til den kjente general Eugene av Savoie, som Ludvig levde og kjempet i skyggen av, selv om søskenbarnene også var allierte og i tjeneste for Det tysk-romerske riket mot franskmennene.

Militærkarriere

Ludvig ble kalt Türkenlouis eller rikets skjold. Tyrkerne kalte ham den røde kongen fordi han hadde en rød uniformsjakke som gjorde ham særdeles synlig på slagmarken. Han forsvarte Europa mot tyrkerne, slik som Eugene av Savoie. Ludvig var kommandant og i tjeneste for Det tysk-romerske riket. I 1689 ble han øverstkommanderende for keiserarméen i Ungarn, hvor han vant en avgjørende seier mot osmanene i Slankamen i 1691. Ludvig så Osijek som et sted som var særdeles strategisk viktig i krigen mot osmanene. Han ba innstendig om å få fikse bymurene og bygde et nytt fort som ble kalt Tvrđa, og som fulgte prinsippene til Vauban. Kort tid etter ble han sendt for å lede arméen ved Rhinen i niårskrigen.
Han ledet senere keiserarméen i den spanske arvefølgekrigen hvor han erobret Landau i september 1702, men måtte raskt trekke seg tilbake til den andre siden av Rhinen og ble slått av franskmennene under hertugen av Villars i Friedlingen. I 1704 deltok han derimot i det vellykkede tyske felttoget til Marlborough og Eugene av Savoie. Han utmerket seg i slaget ved Schellenberg og beleiret og tok Ingolstadt og Landau, og trakk på den måten de bayerske soldater bort fra det avgjørende slaget ved Blenheim. 
Han døde i sitt uferdige slott Schloss Rastatt i 1707. Konen hans regjerte frem til sønnen, Ludvig Georg tok over styret i oktober 1727.
Aspond

Aspond er en øy i nordre del av Drøbaksundet i Frogn kommune i Akershus, i indre Oslofjord innenfor Drøbak, nord for Håøya.
Det er ca. 46 sommerhytter på øya. skipsleia til Oslo Havn går like øst for øya, med 5 600 skip årlig. Kystverket legger til rette for at mest mulig av småbåttrafikken kan gå på vestsiden av øya. Like øst for øya ligger tettstedet Fagerstrand på Nesodden.
Det er investert mye de siste årene for å fjerne masse og utvide seilleden forbi øya, og for å bedre merkingen av leden med fyrlykter.
Høyeste punkt er 68 moh, og arealet ca. 300 dekar.
David Anders

Tidlig liv og familie

Anders ble født i Grants Pass i Oregon av foreldrene dr. Tony og Jeri Holt. Han har to brødre, Jason og Arik, og søsteren Maili. Som den yngste av fire barn (en biologisk bror, og to adopterte søsken), var han en energisk ungdom involvert i sport som basketball og tennis.

Utdannelse

Anders begynte med skuespill på skolen, men idrett var hovedinteressen frem til hans siste år på high school. 17 år gammel spilte han apostelen Filip i en lokal produksjon av Jesus Christ Superstar. Året etter spilte Anders i et skuespill, Our Town, satt opp på high school. Etter dette spilte han i en oppsetning av My Fair Lady.

Skuespillerkarrière

Anders tok scene-navnet "David Anders" fordi der var en annen skuespiller ved navn David Holt. Han valgte derfor å bruke mellomnavnet sitt.
Etter å ha flyttet til Los Angeles, fikk Anders snart rollen som spionen "Julian Sark" ("Mr. Sark") i TV-serien Alias. Denne rollen hadde han fra 2002 til 2006. Anders fikk rollen etter to filmer og gjesteroller på TV. Rollen han fikk i Alias ble hans gjennombrudd. Det var opprinnelig en gjesterolle, som ble gjort til en fast rolle.
I 2007 fikk Anders en av rollene i den andre sesongen av Heroes i rollen som "Adam Monroe"/"Takezo Kensei", en ny karakter med evnen til å regenere seg. Anders ble igjen bedt om å bruke en britisk aksent.
Amy Acker

Tidlig liv

Acker ble født i Dallas i Texas. Hun studerte ballett, moderne dans og jazzballett i 13 år, men en kneoperasjon da hun gikk på high school avsluttet ballettkarrieren hennes, og hun begynte å studere skuespill. I 1995 begynte hun på Southern Methodist University for å ta del i skolens velrenomerte teaterprogram.

Karriere

Allerede da hun gikk på college begynte Acker som fotomodell for klesmerket J. Crew. I 1999 ble hun nominert til en Leon Rabin-pris for «utmerket opptreden av en skuespillerinne i en hovedrolle» for sin opptreden i teaterstykket Therese Raquin. Hun fullførte også sin Bachelor of Fine Arts det samme året.
Acker opptrådte som «Winifred 'Fred' Burkle» i sesong to til fire av TV-serien Angel, og som «Illyria» i den femte og siste sesongen. Hun vant en Saturn-pris for beste kvinnelige birolle i en TV-serie i 2003 for denne rollen.

Personlig liv

Den 25. april 2003 giftet Acker seg med skuespilleren James Carpinello i California. Den 22. januar 2005 fikk hun sønnen Jackson James Carpinello, og den 1. september 2006 fikk hun datteren Ava Grace. I 2005 ble hun med i rollebesetningen til TV-serien Alias i den siste sesongen, der hun spilte skurken «Kelly Peyton».
Gran Chaco

Gran Chaco (quechua: chaku – «jaktmarkene»), av og til kalt «Sør-Amerikas siste grenseland», er et spredt befolket, varmt og halvtørt lavlandsområde i Río de la Plata-bassenget, delt mellom Bolivia, Paraguay, Argentina og en mindre del i Brasil kalt Mato Grosso.

Geografi

Gran Chaco er omtrent 647 500 kvadratkilometer stort, men estimater varierer veldig, og ligger vest for elva Paraguay og øst for Andesfjellene i Paraguay, Bolivia og Argentina. Området ligger mellom 17° og 33° sør og 65° og 60° vest, men målinger varierer også her. I Alto Chaco, eller det tørre Chaco, i vest, er det veldig tørt og lite bevokst, men i øst i Bajo Chaco, eller det fuktige Chaco, finnes store krattjungler med quebrachotrær og enger med rikt insektliv. Landskapet er for det meste flatt, med ei svak helning på 0,04° mot øst.
Området er nesten kun beboelig i øst og vest for Rio Paraguay. Det er en god kilde for tømmer og garvesyre, som utvinnes fra quebrachotrærne. Palo santo-tømmer fra sentral-Chaco er kilden til guaiacolje, som er et duftstoff brukt i såper. Paraguay dyrker også mateplanter i de lavtliggende delene av Gram Chaco.

Historie

Gran Chaco har vært et omstridt område siden 1810. Området var tiltenkt Bolivia, men Paraguay presset de innfødte til å bosette seg der, uten at Bolivia reagerte. Chacokrigen (1932–1935) mellom Bolivia og Paraguay ble utkjempet i området. Krigsårsaken var mulighet for oljeutvinning i Chaco Boreal. Siden Bolivia hadde mistet kystlinja si til Chile i salpeterkrigen (1877–1884), ville de ha tilgang til Rio Paraguay for å kunne transportere olje sjøveien. Paraguay hevdet det samme området. Etter krigen ble Paraguay tildelt tre fjerdedeler av Chaco Boreal, og Bolivia fikk en korridor til Rio Paraguay med havnemuligheter. Det ble aldri gjort større oljefunn i området.
Mennonitter bosatte seg i det paraguyanske Chaco fra Canada på 1920-tallet, og flere kom fra Sovjet på 1930-tallet og etter andre verdenskrig. De dannet noen av de største befolkningssentrene i Gran Chaco.

Flora og fauna

Økosystemene i Gran Chaco er unike, og var inntil nylig lite utforsket. Disse systemene blir sakte ødelagt av kvegdrift, brenning og miljøfiendtlige jordbruksbeslutninger.
Chaco-navlesvinet, som ble oppdaget på slutten av 1970-tallet, er et stort pattedyr tilhørende i Chaco. Området er også et senter for Beltedyr, med minst åtte arter i argentinsk Chaco og ti i paraguyansk Chaco.
I september 1995 ble nasjonalparken Kaa Iya del Gran opprettet i det bolivianske Chaco. Parken styres og ble stiftet alene av innfødte folkeslag, inkludert guaraniene, ayoreodeene og chiquitanoene.
Fruktskallvikler

Utseende

Vingespennet er mellom 19-22 millimeter hos hunnen, og 15-19 millimeter hos hannen. Framvingene er lyst oker-brune, med noen mørkere brune tegninger. Kontrasten i fargetegningene er størst hos hannen, og svakere hos hannen. Bakvingene er lys grå hos hannen og litt brunere hos hunnen.
Larvene er 18-22 millimeter lange grønnlige, gule til oliven farge. Beina er svakt brunlige.  Hodet er mørkere brunt hos unge larver, med endrer farge til honning gult hos eldre larver.

Levevis

Fruktskallvikler overvintrer som larve i et løst spunnet spinn på vertsplanten. De larvene som har overvintret legger grunnlaget som den første generasjonen om våren. Disse flyr sent i mai og tidlig i juni. Neste generasjon flyr i slutten av juli, august og litt inn i september. 
Viklere er sommerfugler og tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår  en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er ofte radikalt forskjellige fra de  voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie,  en hvileperiode, der viklerens indre og ytre organer endres.

Skadedyr

Fruktskallvikler er registrert fra mer enn 50 ulike planteslag. Men økonomisk gjøre den alvorligst skade på eple (Malus domestica) og pære (Prunus pyrifolia).
Larvene lever i av blad og frukt på planter. Skader på en plantes blad, har ikke økonomisk betydning, dersom skaden er moderat. Den første generasjonen om forsommeren forårsaker den største skaden. De skader frukten tidlig i utviklingen og lager stygge gnag (merker) i fruktskall. Den siste generasjonen lever helst av skallet til frukter, noe som gir stor skade.
Kaprolat

Kampene ved Kaprolat 1944

På Kaprolat og Hasselmann var det rundt 200 nordmenn, og av disse ble 117 norske frontkjempere meldt savnet eller drept i kamp da de tjenestegjorde i Waffen-SS-enheten SS-skijegerbataljon Norge og ble nedkjempet av Den røde armé på disse to stedene i dagene 25. og 26. juni 1944. Det sovjetiske angrepet ble innledet 25. juni etter at SS-styrkene hadde kunnet observere at de sovjetiske styrkene bygget en vei gjennom det myrete området hjelp hjelp av kavler, tømmer lagt ut i det myrete landskapet opp mot stillingene.
Da Waffen SS-styrkene skjønte at de var i ferd med å bli nedkjempet, forsøkte en gruppe å slippe unna gjennom utbrudd mot sør i retning av de andre tyske stillingene på Hasselmannhøyden, men svært få lyktes i dette. Andre prøvde å gjemme seg i skogen for senere å gå mot nord/vest. Denne gruppen lyktes etter tolv dagers vandring gjennom skogen å nå støttepunktet Sasjajek.
Rundt 40 norske frontkjempere skal ha blitt tatt som krigsfanger av de sovjetiske styrkene.

Etter kampene

Femten norske krigsfanger fra Kaprolat-kampene returnerte til Norge i perioden mellom høsten 1945 og oktober 1953. Fra russiske kilder blir det opplyst at de hadde tilfangetatt 48 soldater etter kampene.
Området forble avstengt etter kampene og i hele etterkrigstiden som en del av grenseområdene mot Finland. De falne soldatene ble ikke begravet og har til dels ligget fremme i dagen siden. Etter Sovjetunionens fall er det blitt tatt initiativ for å bringe levningene etter de norske frontkjemperne hjem til Norge. Professor Stein Ugelvik Larsen ved Universitetet i Bergen leder den såkalte Kaprolatkomiteen som arbeider med å identifisere levningene etter de norske SS-soldatene. Arbeidet finansieres blant annet av det norske utenriksdepartement med én million kroner.
Jorge Solari

Landslaget

Jorge Solari spilte 10 landskamper for Argentinas herrelandslag. Han ble tatt ut i Argentinas tropp til VM i fotball 1966.
Blue Side of Lonesome

«Blue Side of Lonesome» er en amerikansk sang, skrevet av Leon Payne. Jim Reeves spilte den inn og den ble utgitt på singlen RCA Victor 47-5902 i 1966. Produsent var Chet Atkins. Blue Side of Lonesome var den femte posthumt utgitte singlen med Jim Reeves som nådde førsteplassen på den amerikanske countrylisten.

Norsk versjon

Bjøro Håland har skrevet en norsk tekst. Hans norske tittel er «De ensommes gate».
IS/LM-modellen

IS/LM-modellen er en svært mye brukt makroøkonomisk modell, som viser en sammenheng mellom renter og nasjonalprodukt, som gir likevekt i både kapitalmarkedet og i pengemarkedet. Modellen ble første gang formulert av John R. Hicks, i en artikkel i tidsskriftet Econometrica.
IS og LM er forkortelser for henholdsvis investering = sparing og likviditetspreferanse og pengemengde.
Modellen er senere utvidet til å omfatte valutamarkedet. Den utvidete versjonen av modellen kalles gjerne Mundell-Fleming-modellen. Modellen er blant de mest sentrale på de fleste grunnleggende kurs i makroøkonomi på universitetsnivå.
Kaskaskia

Historie

Da Louis Joliet og Jacques Marquette utforsket Mississippifloden i 1673, støtte de ved Illinois River på stammen kaskaskia. De ble tatt vel imot og grunnla der misjonsstasjonen Conception Immaculee. Misjonen ble flyttet flere ganger, til den til sist var ved elvemøtet mellom Kaskaskia River og Mississippi. Landsbyen Kaskaskia ble grunnlagt av 1703 pater Marest og noen franske pelshandlere med deres indianske koner. Stedet lå på fruktbart område i alluvialland ved Mississippi (i dag kalt American Bottoms), og det ble snart sentrum for regionens pelshandel og jordbruk. Ved utbruddet av den franske og indianske krig i 1756 bygde franskmennene Fort Kaskaskia på Garrison Hill. Etter at Frankrike hadde tapt krigen ble fortet ødelagt av Kaskaskias innvånere. Det som gjenstår kan ses i Fort Kaskaskia State Historic Site. For ikke å måtte leve under britisk styre flyttet mange av Kaskaskias innbygere over Mississippi til Ste. Genevieve og St. Louis.
I 1771 befestet britene en stor steinbygning inne i byen, og kalte det Fort Gage. Tidligere var dette de franske jesuittenes misjonsstasjon, til britene overtok og brukte det til kaserne. I den amerikanske uavhengighetskrig førte George Rogers Clark sine Long Knives til Illinois og inntok den 4. Juli 1778 Fort Gage, uten å løsne et skudd. Etter krigsslutt i 1786 var det verken sivile eller militære her mer, og området rundt ble behersket av banditter anført av John Dodge. De tok seg Kaskaskia som hovedkvarter og terrorisere området. Situasjonen roet seg først da militære marsjerte inn i 1790. U.S. Army renoverte fortet og tolv av soldatene stasjonert der ble i 1803 med Lewis-og-Clark-ekspedisjonen. I 1812 års krig gav fortet beskyttelse fra overfall fra indianere som var allierte med britene.
I 1809 ble Illinois et amerikansk territorium, og Kaskaskia ble dets hovedstad. Men i 1820 ble denne rolle ovtetatt av det mer sentralt beliggende Vandalia. Kaskaskia tapte betydning og den stadige innvandring gjorte at flere rivaliserende nabobyer vokste frem. Det størte problemet var Mississippi, hvis store oversvømmelse i 1844 nesten ødela byen. Atter i 1881 ble mye ødelagt i en storflom i april. Den måneden skar Mississippielven som da var statens vestlige grense, over et nes og grov ut en nytt elveløp gjennom store deler av den tidligere byen. Befolkningen i Kaskasia som var overrasket over å plutselig befinne seg på Missouris side av elven, krevde at statsgrensen skulle følge det gamle elveleiet. Kaskaskia er derfor en av svært få områder av Illinois som ligger vest for Mississippis hovedløp, på Kasskaskia Island i en meander og klart på vestre bredd.
De fleste overlevende flyttet uansett til St. Louis.