Vuoksa

Geografi

Elva munner ut i Ladoga gjennom tre grener. Den eldre hovedgrenen ved Priozersk, en mindre gren noen kilometer lengre nord, og fra 1857 en ny sørlig gren som munner ut i Ladoga femti kilometer lengre sør under navnet Burnaja, og som har blitt den største grenen regnet i vannføring. Etter 1857 drenerer de nordlige utløpene bare de nederste delene av Vuoksas nedbørfelt, som ikke får vann fra Saimen. De nordlige og sørlige utløpene tilhører i praksis to separate elvesystemer, som i tørre perioder blir helt isolert fra hverandre.
Fallet fra Saimen til Ladoga er på 69 meter. Elva er 162 kilometer lang via Priozerskgrenen og 150 kilometer via Burnajagrenen. Over mesteparten av løpet vider elva seg ut til en rekke innsjøer knyttet sammen med korte, elvelignende forbindelser.
Vuoksa knytter Ladoga sammen med det sentrale Finland, og den var en gang en viktig handels- og kommunikasjonsvei. En vestlig gren, som nå er gjenvokst, var en alternativ rute fra Karelen til Finskebukta når elva Neva var blokkert av fiender. Saimaakanalen går forbi Vuoksa langs dette gamle utløpet, og munner ut i Finskebukta ved middelalderbyen Vyborg.
Landskapet rundt elva, herunder festningen Korela (finsk: Käkisalmi), er et populært fritidsmål for innbyggerne i St. Petersburg. Elva er berømt for sine store stryk, for eksempel ved Imatra og ved landsbyen Losevo i Leningrad oblast. Strykene er et populært sted for konkurranser med kajakk, kano og katamaran.
Det er fire vannkraftverk langs elva, to på finsk side og to på russisk side.

Historie

Rundt 5000 f.kr. trengte vannet i Saimen gjennom Salpausselkä og den nye elva munnet ut i det nordvestre hjørnet av Ladoga. Dette hevet vannstanden i Ladoga med 1–2 m, og både lavtliggende innsjøer og Vuoksas løp ble oversvømt, og elva fikk utløp til Finskebukta ved Heinjoki, øst for dagens Vyborg. Ladogas vannstand sank da elva Neva ble dannet rundt 3100-2400 f.kr, men Vuoksi hadde fremdeles et betydelig direkte utløp i Viborgbukta, muligens så sent som 1500- og 1600-tallet. Utløpet forsvant som følge av pågående landhevning.
I 1818 ble det gravd en kanal for å drenere flomvann fra Suvantosjøen (nå Sukhodolskojesjøen, en 40 km lang, smal innsjø lengst øst på det Karelske neset, til Viisijoki (Vjun-elva) og Ladoga. Kanalen eroderte uventet og ble til elva Taipaleenjoki (nå Burnaja). Taipaleenjoki begynte å tømme Suvantosjøen og senket innsjøens vannstand med 7 meter. Opprinnelig rant vannet fra Suvantosjøen inn i Vuoksi gjennom en vannvei ved Kiviniemi (nå Losevo), men som følge av endringene etter erosjonen av kanalen tørket denne vannveien ut. I 1857 ble det gravd en kanal der, men vannet skiftet retning, dannet stryk, og gjorde all båttrafikk umulig ved Kiviniemi. Etter 1857 har Suvantosjøen og Taipaleenjoki utgjort det sørlige utløpet av elva Vuoksi. Dette har senket vannstanden i den opprinnelige nordlige utløpet ved Kexholm (nå Priozersk) med 4 meter, og det sørlige løpet er nå blitt elvas hovedløp.
Under både vinterkrigen og fortsettelseskrigen utgjorde elva en viktig finsk forsvarslinje mot sovjetisk fremrykning.
På slutten av 1800-tallet gjorde kraften fra fossestrykene i Vuoksi at regionen ble Finlands industrielle senter. Etter vinterkrigen i 1940 tilhører området Russland, og bare 13 kilometer av elva er nå på finsk territorium. De største kraftverkene i Tainionkoski og Imatra befinner seg imidlertid på finsk område, i byen Imatra.