RMS «Lusitania»

Forløp

Kun få dager etter første verdenskrig utbrudd, den 28. juli 1914, sluttet Storbritannia seg til den fransk-russiske siden, Ententen (som senere også blant annet Italia ble med i). Da krigen på vestfronten ble til en stillestående skyttergravskrig bestemte man seg for å blokkere all mattransport til Sentralmaktene (Tyskland, Østerrike-Ungarn og senere også Det osmanske rike) i den hensikt å bokstavelig talt sulte ut fienden. Keiserdømmet Tysklands svar ble et nytt våpen, ubåter, som fikk i oppgave å senke alle fartøy som seilte under Storbritannias eller deres alliertes flagg innen en viss sone, i prinsipp det østlige atlanterhav.
Imidlertid hadde den tyske ambassaden i Washington D.C. latt innføre en advarsel i alle de dagaviser som annonserte tidtabeller, der det klart og tydelig stod at også passasjerfartøy på vei til Storbritannia eller dets allierte, risikerte å bli torpedert. Før Lusitanias torpedering tok imidlertid mange denne advarsel som en tom trussel.

Lusitanias ferd

Skipet seilte fra New York 1. mai 1915 med 1 257 passasjerer og et mannskap på 702 ombord. På grunn av kullrasjonering under første verdenskrig hadde skipet en maksimal fart på 21 knop på denne overfarten med Liverpool som bestemmelsessted.
Hun løp parallelt med den irske sørkyst og var om lag 11 miles utenfor Old Head of Kinsale da den ble oppdaget av den tyske ubåten U-20. Ubåtskaptein Walther Schwieger, beordret én torpedo avfyrt. Den traff Lusitania. Kort etter fulgte en neste eksplosjon fra Lusitania's indre der torpedoen hadde truffet, og skipet la seg nå hurtigere over.
Lusitania sank i løpet av 18 minutter. Det omkom 1 198 mennesker. Etter to timer ble 761 overlevende tatt opp fra sjøen og fra de seks livbåtene man hadde klart å låre.
De fleste omkomne var briter eller kanadiere. Men av særlig betydning var det at 128 av de 197 amerikanske statsborgerne ombord omkom.

Ubåten

Ubåten U-20 var en moderne, tysk konstruksjon med dieselaggregater bygget i 1913. Den hadde et mannskap på 32. Ubåten gikk senere på grunn vest av Jylland 4. november 1916. Da det var umulig å få den løs, valgte mannskapet å sprenge båten den følgende dagen.

Politiske konsekvenser

Ettersom «Lusitania»'s skipsfører William Thomas Turner overlevde katastrofen, forsøkte admiralitet å få ham dømt for en lang rekke forbrytelser. Dommeren ved sjøforklaringen frikjente imidlertid Turner på samtlige punkter. Imidlertid gikk han med på admiralitetets ønske å offisielt angi antallet torpedotreff til minst to, kanskje tre. På dette vis avslørte man ikke den omfattende våpen- og ammunisjonslasten, noe som ville ha offisielt gjort «Lusitania» til et legitimt mål.
Da 128 av de druknede var amerikanere, førte katastrofen til at kravet om at USA skulle inntre i første verdenskrig ble fremført for første gang. Den amerikanske utenriksminister William Jennings Bryan fryktet at USA skulle erklære krig, og frasa seg i protest embedet. Men president Woodrow Wilson ville fortsatt ikke gå inn i krigen. I stedet sendte han en formell protest til Tyskland. Wilson ble kritisert i Storbritannia for å være feig, og en granat som ikke eksploderte ble fra da av og en tid fremover kalt en «wilson».
For Tyskland var senkingen av «Lusitania» en liten taktisk suksess, men en gigantisk strategisk feiltakelse.

Britisk propaganda

Det var i britisk interesse å opphisse amerikanerne, så britene diktet opp en historie om at i noen regioner i Tyskland fikk skolebarn en fridag for å feire senkingen av Lusitania. Denne historien var så effektiv at James W. Gerard, som var amerikansk ambassadør i Tyskland, nevnte det i sine memoarer om sin tid i Tyskland, Face to Face with Kaiserism (1918), selv om historien var det rene oppspinn.

Senere hendelser

I september 1915 bestemte Tyskland seg for å innstille ubåtskrigen. Den ble imidlertid gjenopptatt i februar 1917. Deretter erklærte USA krig mot Tyskland den 6. april 1917.
Den siste overlevende fra Lusitanias forlis, amerikanske Audrey Lawson-Johnston, født Pearl, døde den 11. januar 2011, 95 år gammel.