google/wiki40b huggingface dataset:
Jørstadmoen leir

Jørstamoen leir er en militærbase for flere av hærens avdelinger som ligger i tettstedet Jørstadmoen.

Historie

Jørstadmoen har vært brukt som ekserserplass siden 1700-tallet, men det var først på slutten av 1800-tallet Jørstadmoen ble leir med fast bygningsmasse.
Leiren ble brukt til internerings- og flyktningleir flere ganger under første verdenskrig og mellomkrigsårene.
Tyskerne bygget ut mesteparten av leiren under andre verdenskrig.  Jørstadmoen er blant annet kjent for lærerinterneringen; i 1942 ble 686 lærere internert på Jørstadmoen av NS-regimet før videre deportering til Nord-Norge. Senere ble leiren brukt til internering av russiske krigsfanger før de ble deportert til andre fangeleirer rundt om i Norge.  Anslagsvis 70 000 fanger var innom leiren, 954 av disse mistet livet under oppholdet og ligger gravlagt på en krigskirkegård like utenfor leiren.  Leiren fungerte også som infanterileir og lasarett for tyske avdelinger.
Etter krigen overtok Hærens samband leiren.  Fra høsten 1945 hadde Hærens sambandsskoler (senere Hærens sambands skole- og øvingsavdeling (HSBSØ) og Sambandsregimentet (SBR)) tilhold her.   Den tidligere sykeleiren, som ligger utenfor resten av dagens leirområde, fikk navnet K-leiren (Kvinneleiren) etter å ha blitt brukt av kvinnelige soldater på sambandskurs rett etter krigen.
Sambandet preget Jørstadmoen fram til avdelingen i 2005 ble erstattet av et nytt felles kompetansesenter; FK KKIS. FK KKIS ivaretar sambands-, kommando- og kontrollinformasjonssystemer for hele Forsvaret, både for hær, sjø, luft og HV.
Urdu

Etymologi

Ordet betyr på urdu «leir», men stammer faktisk fra tyrkisk, ordu, som betyr "hær  فوج", en forkortelse av zaban-i-urdu (hærsspråk»). Det har likheter med dzongkha, en tibetansk variant og Bhutans offisielle språk, hvor det betyr «fortets språk».

Slektskap

I utgangspunktet var urdu og hindi ett og samme språk, kjent som hindustani, men de utviklet seg i ulik retning under persisk påvirkning, og senere ved hjelp av offisiell språkpolitikk i India og Pakistan.

Skriftspråk

Urdualfabetet er utviklet av det persiske alfabetet som igjen kommer fra det arabiske. Urdu og hindi anses av språkvitenskapen som ett språk. Den største forskjellen mellom de to er at mens hindi skrives med devanagari-alfabetet, skrives urdu, i likhet med persisk og arabisk, med arabisk alfabet. Sterkt forenklet kan urdu beskrives som hindi utvidet med tusenvis av persiske lånord, og skrevet med den kalligrafiske stilarten nastaliq.

Fellesskap mellom norsk og urdu

Konsonanten h er svært ustabil, mens n og m er blant de mest stabile språklydene vi har. Begynner et urdu-ord med n eller m, er der store sjanser for å finne et beslektet norsk ord med samme begynnelsesbokstav: Mâ = mor, mausî = moster, mors søster (hvor både urdu -sî og norsk -ster er forkortede former av det indoeuropéiske ordet for «søster», som i urdu ikke har overlevd som selvstendig ord, men er erstattet med bahin), muñh = munn, na = nei, nîcê = ned, nâk = nese, nayâ = ny, nangâ = naken.
Suffikset -ende, som i norsk «sovende», gjenfinnes i urdu -inda. Man har ord som âinda (= fremtid, egentlig «kommende»), parinda (= fugl, egentlig «flygende»), bâshinda (= beboer, egentlig «værende»), sharminda (= skamfull), numâinda (= representant). Og selv om de norske ordene «nevø» og «niese» er innlånt fra fransk, er de også indoeuropéiske og beslektet med urdu navâsâ (= dattersønn) og navâsî (= datterdatter), som urdu på sin side har lånt fra persisk. Flere lånord fra persisk er nâm (= navn), nâf (= navle), murdâbad (= død over, beslektet med «mord») og mard (= mann - samme roten som mors på latin, for menneskets tydeligste kjennetegn er at det er dødelig). 
Et indoeuropéisk fellesskap for verbet «å bære» gjenkjennes i urdu bhârî (= tung). Bhâr betyr «en bør», og inngår som siste ledd i urdu dilbar (= en kjæreste, «hjertetyv»), hvor ordstammen bar- viser til «å bære, bortføre».
Analyserer man regelbundne lydforskyvninger, blir enda flere ord gjenkjennelige. Indoeuropéisk p forvandles til f i germanske språk. I ord som parâyâ (= fremmed), pardês (= utlandet) og pardêsi (= utlending) er elementet par- beslektet med norsk «fjern». Andre ord er par = fjær, pul = bro (jfr fjord), pânv = fot.
Varde Idrettslag

Historikk

Vard Allianseidrettslag, som klubben het de første årene, ble pålagt å skifte navn etter krigen fordi Sportsklubben Vard Haugesund fra Rogaland hadde samme navn.
Tessungdalen

Tessungdalen er en dal i Tinn i Telemark. Dalen strekker seg fra Austbygde ved Tinnsjå og nordover mot gården Tessung. Der svinger etter hvert dalen vestover og skifter navn til Sandsetdalen.
Tessungdalen er tilgjengelig via Fv755Fylkesvei 755, veien videre nordover til Uvdal forbi Gavlen, Sønstevatn og Imingfjell er vinterstengt. Fra Skavlebø går en bomvei til Kongsbergseter i Sandsetdalen.
Gjennom Sandsetdalen og den øvre delen av Tessungdalen renner elva Tessungåe, som lenger ned skifter navn til Austbygdåe. Denne elven er ikke regulert. Elva er populær for kajakk og rafting ved høy vannføring på våren.
Tessungdalen har egen kolonialbutikk og bensinstasjon. I dalen finnes dessuten en av landets største produsenter av tresleiver og kjøkkenutstyr i tre. Palmesøndag hvert år arrangeres skirenn til minne om Snowshoe Thompson (1827–1876), norsk-amerikansk skipioner.
Sira (geistlig)

Sira var i Norden i middelalderen en tittel som ble brukt om geistlige. Tittelen ble brukt sammen med fornavnet, for eksempel Sira Eirik. Tittelen sira var først forbeholdt kanniker, men ble fra 1300-tallet av også brukt om sogneprester. Selve ordet kommer av det engelske ordet sir, som igjen kommer (gjennom fransk) fra det latinske ordet senior.
På Island brukes fortsatt tittelen sira i tiltale til og omtale av prester.
Såstein

Såstein er to mindre øyer i Langesundsbukta i Bamble kommune, på utsiden av Elviklandet, øst for Såsteinsundet og sør for Rognsfjorden og Åbyfjorden.
På 1700-tallet var Såstein bebodd av en familie.
De to øyene Store Såstein og Lille Såstein, adskilt av et meget smalt sund, utgjør med tilhørende holmer og skjær 306,2 dekar. Den sørlige delen av Store Såstein er et område på 205,6 dekar skjærgårdspark som er regulert for allmennheten. Denne delen er preget av fjellknauser, kløfter og furuskog. Den resterende delen av det nordre området er hytteområde.
Et areal på rundt 75 dekar på Lille Såstein er fra 1980 fredet som sjøfuglreservat.
Såstein er en vanlig ankringshavn og i bruk hele året av kystgående fartøy.
Sommeren 2009 gikk lasteskipet «Full City» på grunn ved øya og utløste et større oljeutslipp.
Eustathios fra Thessalonike

Eustathios fra Thessalonike (gresk: Εὐστάθιος Θεσσαλονίκης; født ca. 1115 – død 1195/6) var en gresk og bysantinsk erkebiskop og teolog. Han er kjent for sin samtidige redegjørelse av normannernes herjinger av Thessalonike i 1185, for sine taler, og for sine kommentarer på Homer (som har opptatt mange bemerkninger av langt tidligere lærde).

Liv og virke

Eustathios var en elev av Nikholas Katafloron, og ble utpekt til kontoret som tilsynshavende av ansøkninger (ἐπὶ τῶν δεήσεων, epi ton deeseon), professor i retorikk (μαΐστωρ ῥητόρων), og ble ordinert som diakon i Konstantinopel. Han ble ordinert som biskop av Myra (i hva som i dag er den sørlige tyrkiske provinsen Antalya). En gang rundt 1178 ble han forfremmet til erkebiskop av Thessalonike, hvor han ble værende fram til sin død ca 1195/6.
Redegjørelser om hans liv og verk er gitt i gravtalene av Euthymius fra Malatya («den store»), og av Michael Choniates (hvis manuskripter har blitt bevart i Bodleian Library ved University of Oxford). Niketas Khoniates (viii.238, x.334) har lovprist ham som den mest lærde mann i sin tidsalder. Han skrev kommentarer på gammelgreske poeter, teologiske avhandlinger, taler, brev og en viktig redegjørelse om herjingen av Thessalonike av normanneren Vilhelm II av Sicilia i 1185.
Av verkene hans er kommentarene til Homer de som oftest blir referert til. De viser en omfattende kunnskap i gresk litteratur fra de eldste til de senere tider. Andre verker framviser imponerende karakter og oratorisk kraft som skaffet ham aktelse hos de bysantinske keiserne. Politisk var Eustathios en tilhenger av keiser Manuel I Komnenos. Som en nyskapende tenker priset han tidvis slike sekulære verdier som militær tapperhet. Han rakket ned på slaveri, og trodde på konseptet om historisk framgang for den menneskelige sivilisasjon, fra en primitiv til en mer avansert tilstand.
Lauvlia

Museum

Fra 1909 til 1995 var eiendommen privateid og kun brukt som feriested av forskjellige eiere. I 1995 inngikk Sigdal kommune en avtale med daværende eier om å åpne deler av hovedhuset som museum, og i 2005 ble hele huset kjøpt og åpnet.
Kittelsens dekorasjonsarbeid inne i huset, i hovedsak på dører og på peisen i peisestuen, er godt bevart. Utstillingene i hovedhuset består av museets permanente samling, samt innlånte bilder til årlige temautstillinger. I tillegg til hovedhuset består museet i dag av museeumsbutikk, uteamfi og lekestuer for barn.
Lauvlia markedsføres, sammen med Hagan og Blaafarveværket som en del av «Kunstnerdalen».
Per 2019 er Lauvlia et museum tilsluttet Buskerud Museum (Stiftelsen Buskerudmuseet).
Marylands flagg

Marylands flagg er et heraldisk flagg som kombinerer to familievåpen knyttet til delstatens historie, henholdsvis Calverts svarte og gule ruter og Crosslands hvite og røde kors. Flagget ble vedtatt 9. mars 1904.
Bakgrunnen for kombinasjonen av de to heraldiske familievåpen i flaggform er at Maryland ble grunnlagt av den britiske adelsfamilien Calvert, som også fikk store landområder i kolonien fra den britiske krone, samt også tittelen Lord av Baltimore. Calvert-familiens våpen ble opprinnelig gitt i 1622, men George Calvert tok opp sin mors våpen for familien Crossland. Kombinasjonen ble mot slutten av 1800-tallet tatt opp igjen som symbol for Maryland. Første gang delstatens flagg ble benyttet var i Baltimore 11. oktober 1880 under 150-årsjubileet for byens grunnleggelse.
Marylands flagg er det eneste av USAs delstatsflagg som er basert på europeisk heraldikk.
François-Joseph Gossec

Liv og virke

Bondesønnen Gossec ble i seksårsalder korgutt ved stiftskirka i Walcourt, senere ved St. Aldegonde i Maubeuge. Han ble deretter medlem av kapellet i Maubeuges Peterskirke og fikk den første undervisningen i fiolin, klaver, harmonilære og komposisjon av lederen, Jean Vanderbelen. Fra 1741 til 1751 var Gossec korgutt ved Vårfruekatedralen i Antwerpen og fikk ytterligere musikkundervisning av domkapellmester André-Joseph Blavier. 
I 1751 reiste Gossec til Paris med et anbefalelsesbrev stilet til Jean-Philippe Rameau, som på det tidspunktet ledet privatorkesteret til Alexandre Le Riche de La Pouplinière, og i 1754 ble Gossec medlem av orkesteret som Rameau fortsatt ledet. Gjennom Rameaus' etterfølger, Johann Stamitz, ble Gossec fortrolig med Mannheimerskolens musikalske nyvinninger: homofone orkestersymfonier, virkningsfulle dynamikkeffekter, og dessuten med instrumenter som var verdifulle i sammenhengen, klarinetter, bassetthorn og andre blåseinstrumenter. Fra 1762 ledet Gossec flere anerkjente franske orkestre.
Gossec skrev kammermusikk og symfonier, hvorav de seks første ble publisert i 1756 som opus 3. Det store 90 minutters verket Requiem – Grand Messe des Morts med uroppføring mai 1760 i Eglise Jacobine i Paris, gjorde Gossec berømt over natta. Et Te Deum fra 1779, skrevet i anledning Marie Antoinettea svangerskap, er en annen kompositorisk milepæl. Gossec hadde mindre hell med sceneverkene, delvis på grunn av dårlige libretti. I samtiden dominerte André Grétry og Christoph Willibald Gluck operascenene.
Til tross for at Gossec hadde adelige tjenesteherrer, var han en ivrig tilhenger av ideene som ledet til den franske revolusjon. Han skrev et Te Deum for mannskor og blåseorkester til føderasjonsseremonien på Champ de Mars 14. juli 1790 og en rekke andre representasjonsverk for festlighetene i revolusjonstiden. Marche lugubre fra september 1790, skrevet til Mirabeaus død, var nærmest et standardverk for revolusjonseremoniene.
Da Conservatoire de Paris ble grunnlagt i 1795, fikk Gossec, Jean-François Lesueur, Étienne-Nicolas Méhul, Luigi Cherubini og Grétry i fellesskap overoppsynet med institusjonen.
Port Moody

Port Moody er en halvmåneformet by i Metro Vancouver, Canada. Den ligger på begge sider av den østlige ended av Burrard Inlet. I 2007 hadde kommunen 30 004 innbyggere. I nord grenser den til Belcarra og Anmore, i vest til Burnaby og i sør og øst til Coquitlam.
Nidaros domprosti

Nidaros domprostier et prosti i Nidaros bispedømme  i Den norske kirke. Siden det er knyttet til Nidaros domkirke i Trondheim, er det ledet av en domprost.
Prostiet er inndelt i sogn, og alle sognene i dette prostiet ligger i Trondheim kommune.
Månens framside

Månens framside er den halvdelen av månen som konstant vender mot jorden, mens den motsatte siden kalles månens bakside. På grunn av at månen snurrer rundt sin akse med samme hastighet som den roterer rundt jorden, er den samme siden av månen alltid vendt mot jorden. Dette kalles bundet rotasjon eller tidevannslåsing. Månens lyses opp direkte av solen og de syklisk varierende synsforitsetningene styrer månefasene. De områdene som vanligvis ikke lyese opp, kan i blant ses på grunn av lys som reflekteres fra jordens overflate på månen. Siden månens bane er noe elliptisk og bøyd mot det ekliptiske planet, gjør librasjonene at opp til ni prosent av månens bakside kan ses fra jorden.
Michael K.- hans liv og tid

Michael K.- hans liv og tid (engelsk originaltittel: Life & Times of Michael K) er en roman av den sørafrikanske forfatteren John Maxwell Coetzee fra 1983. Coetzee fikk Nobelprisen i litteratur i 2003 for bøkene Michael K.- hans liv og tid og Vanære (1999).
Bokens hovedperson, Michael K., er en trevde år gammel mann som jobber som gartner i Cape Town. Michael K. har hareskår, og vokste opp på et statlig barnehjem. Dette har gjort at Michael K. er en enkel, nesten naiv, sjel.
Michael K. bor sammen med moren sin, Anna. Når Anna blir alvorlig syk reiser de to på tur gjennom det borgerkrigsherjede landet, i søk etter Annas hjemsted. Dette var ikke noen lett oppgave i apartheidtidens Sør-Afrika, der de må slite med alt fra hæren til omstreifende ransmenn.
Anna blir tilslutt så syk at hun må på sykehus. Her dør hun, og Michael K. får plutselig en plastpose med morens aske i hendene. Han bestemmer seg for å fortsette på egen hånd, og kommer etterhvert fram til en øde boergård der han begraver asken. På gården kommer det etterhvert geriljasoldater, og Michael K. blir arrestert og satt i fangeleir av myndighetene.
I den siste tredjedelen av boken skifter fortelleren fra Michael K. til en lege avsatt i den statlige fangeleiren. Legen blir dypt fascinert av Michael K., og får samtidig sympati for «idioten». Legen begynner så å skrive om Michael K. Boken ender med at Michael K. flykter fra fangeleiren og reiser tilbake til Cape Town.
I Norge er Michael K.- hans liv og tid utgitt på Cappelen i 2003. Boken er oversatt til norsk av Aud Greiff.
Jeruslan

Jeruslan (russisk: Еруслан) er ei elv i Saratov og Volgograd oblast i Russland. Den er ei venstre sideelv til Volga. Elva er 278 kilometer lang og har et nedbørfelt på 5 570 km².
Elva har sitt utspring på sørvesthellingen av Obsjtsjij Syrt-høydene, og munner ut i Jeruslanbukta i Volgograd-reservoaret. Om sommeren tørker Jeruslan inn og har stedvis salt vann. Den viktigste sideelva er Soljonaja Kuba. Elva Torgun var tidligere ei sideelv til Jeruslan, men munner nå også ut i Jeruslanbukta. Byen Krasnyj Kut ligger ved Jeruslan.
Peter Rinnan

Familie og yrkesliv

Han var sønn av jekteskipper Ottar Rinnan og hustru Jørgine Birgitte Hundt i Trondhjem, men vokste opp hos onkelen og tanten i Ibestad, lensmann og stortingsmann Ole Peter Schjølberg og hustru Sara Collett Rinnan. Morfaren var slaktermester Hans Samuel Hundt. Dermed var Rinnan også fetter av Regine Wanvig (gift Berg), mor til Andreas Berg, som var ordfører i Trondhjem og stortingsmann samtidig med Rinnan.
Etter konfirmasjonen gikk han i lære som snekker hos snekkermester Strøm i Trondhjem og arbeidet som tømrer på et skipsverft i Ålesund, men dro til sjøs i 1865. Han tok styrmannseksamen i 1872 og skipperborgerskap i 1876, og seilte i både kyst- og utenriksfart for blant andre Det Nordenfjeldske Dampskibsselskab.
Han giftet seg i 1877 med Mina Rønning, en sjømannsdatter fra Trondhjem. De bodde i Vollabakken og på Møllenberg, og fikk syv barn.
Fra 1891 til 1920 var Rinnan arbeidsformann ved Trondhjems tollbod (tollkammer). Fra å være liten, især om vintrene, økte skipstrafikken til byen sterkt i løpet av denne perioden. I 1910 flyttet tollvesenet fra Kjøpmannsgata til Brattørkaia.

Politisk arbeid

Rinnan var medlem av Trondhjem bystyre fra 1895 til 1901, medlem av formannskapet fra 1895 til 1898 samt medlem av havnestyret. Til tross for sin fremskredne alder, tilhørte han den kretsen rundt Odd Klingenberg som foresto et konfliktfylt generasjonsskifte i Trondheims to konservative velgerforeninger rundt århundreskiftet. En splittelse i Venstre gjorde så at Høyre gjenvant flertallet. Rinnan var innvalgt på Stortinget fra Trondheim og Levanger fra 1904 til 1906, og satt i Stortingets kirkekomité. Ettersom han satt på Stortinget under unionsoppløsningen, ble han foræret 7. juni-medaljen.
Epiglenea

Utseende

En middelsstor, slank, mørk trebukk med blekgule til gulgrønne tegninger. Antennene er tynne og omtrent så lange som kroppen. Pronotum er nærmest sylindrisk uten tenner på sidene, betydelig smalere enn dekkvingene, som er parallellsidige.

Levevis

Larvene lever vanligvis i stammene på storvokste urter.

Utbredelse

Arten er utbredt i det sørlige Kina, Taiwan, Myanmar og Vietnam.
Prise

Priser i nyere tid

Etter at kaperfart ble forbudt rundt 1850, sank antallet priser drastisk. Nå kunne ikke lenger sjørøveri mot enkelte lands fartøyer legaliseres, og det var opp til marinestyrkene i hvert enkelt land å ta eventuelle priser. Under første verdenskrig tok tyske ubåter priser, i form av handelsfartøyer, men det var helst når de var såpass nær land at ubåt og handelsfartøy sammen kunne nå havn. Utfordringen ved å føre en prise til havn er gjerne mannskapsmangel – en ubåt har svært begrenset mannskap og det kan være vanskelig å avse så mange som er nødvendig for å holde kontroll og føre en erobret prise tilbake til land.
Histogram

Et histogram er en grafisk framstilling av frekvensfordelingen i kvantitativ data. Histogrammer kan brukes til å analysere og presentere data. Høyden av en søyle i histogrammet er frekvensen delt på klassebredden. Et histogram skiller seg fra et søylediagram ved at det er arealet, og ikke høyden av søylen som sier noe om mengden.
Frekvensfordelingen deles inn i ulike kvantiler som for eksempel persentiler, desentiler og kvartiler. Hvilke intervaller man velger å gruppere dataen i er avgjørende for hvordan dataen vil se ut; Om man velger for store intervaller vil man kanskje få én veldig høy søyle, mens resten av søylene blir veldig små. Om man velger for små intervaller vil man kanskje få et pannekakeformet histogram hvor de fleste søyler har svært få eller ingen observasjonspunkter. Man bør derfor teste med forskjellige intervaller for å se hvilke som best får frem frekvensens form, for eksempel om den er normalfordelt eller skjevfordelt, eller om det finnes ekstremverdier i frekvensen.
Elstad (Eidsvoll) naturminne

Elstad (Eidsvoll) naturminne er en fredet ask som står i utkanten av tunet på gården Vestre Elstad, gnr. 14 bnr. 3 i Eidsvoll kommune. Treet ble fredet 17. februar 1958.
Hull-noten

Utkast til foreslått grunnlag for avtale mellom De forente stater og Japan, ofte omtalt som Hull-noten, var det siste forslaget som ble avlevert til keiserriket Japan av De forente stater før angrepet på Pearl Harbor og den amerikanske krigserklæringen. Noten ble avlevert 26. november 1941 og er oppkalt etter han som avleverte den, USAs daværende utenriksminister Cordell Hull.

Bakgrunn

Amerikas forente stater var motstander av andre kinesisk-japanske krig og japanske troppers okkupasjon av en del av Kina. Som protest sendte Amerikas forente stater støtte til den nasjonalistiske regjeringen under Chiang Kai-shek, sperret japanske ressurser i USA og gjennomførte et oljeembargo mot Japan.
5. november 1941 godkjente keiser Hirohito planen om angrep på Pearl Harbor. Samtidig gjorde hans regjering en siste innsats for å nå en diplomatisk løsning på deres uenigheter med USA. Ambassadør Kichisaburō Nomura fremsatte to forslag for den amerikanske regjeringen.
Det første, forslag A, la han fram den 6. november. Det gikk ut på å avslutte den andre kinesisk-japanske krigen med en delvis tilbaketrekning av japanske tropper. Amerikanske etterretningstjenester hadde dekryptert noen av Japans diplomatiske koder, så de visste at det var et andre oppfølgende forslag dersom forslag A ble avvist. Amerikas forente stater svarte henholdende og avviste dermed forslag A 14. november 1941.
20. november 1941 fremla Nomura forslag B, som foreslo at Japan stoppet ytterligere militære aktiviteter til gjengeld for en million gallons (3 800 m³) flybensin fra USA. Amerikas forente stater skulle til å fremsette et motforslag til denne planen, som omfattet en månedlig forsyning av olje til sivilt bruk, men president Franklin D. Roosevelt mottok en lekket opplysning om Japans krigsplaner og nyheten om at japanske troppeskip var på vei mot Indokina. Han gikk for at japanerne ikke forhandlet for alvor og ga utenriksminister Hull beskjed om å oppgi motforslaget.

Noten

26. november 1941 ga Hull den japanske ambassadøren «Hull-noten», som hadde en fullstendig tilbaketrekning av alle japanske tropper fra Fransk Indokina og Kina som et krav fra USAs side. Den omtalte ikke Manchukuo, hvor tusener av japanske sivile allerede var bosatt. Den japanske statsministeren Hideki Tojo sa til sin regjering: "Dette er et ultimatum".
Angrepsstyrken som angrep Pearl Harbor hadde seilt avgårde dagen før, om morgenen den 26. november 1941 japansk tid. Den kunne ha blitt kalt tilbake underveis, men ingen ytterligere diplomatiske fremskritt ble gjort, og 1. desember godkjente keiser Hirohito krigen mot USA, Storbritannia og Nederland, som begynte med angrepet på Pearl Harbor, Malaysia og Filippinene.
Noen moderne japanske kommentatorer sier at noten var utformet for å provosere Japan til krig, og hevder således at Japan ikke var den angripende nasjonen i Stillehavskrigen. Toshio Tamogami, som var stabssjef for det japanske forsvaret, ble i 2008 sagt opp av den japanske regjeringen for å inneha denne holdningen.
Riga Black Balsam

Riga Black Balsam (eller Riga Balsam, latvisk: Rīgas Melnais Balzams) er en bittersøt likør fra Latvia.
Drikken ble opprinnelig skapt av apotekeren Abraham Kunze i det 18. århundre. Den forhandles i dag i brune keramiske flasker. Riga Balsam er i Norden særlig populær på Ærø i Danmark.
Georgs magiske medisin

Georgs magiske medisin (originaltittel: George's Marvelous Medicine) er en barnebok fra 1981, skrevet av Roald Dahl, og illustrert av Quentin Blake.

Handling

Georg er en 8 år gammel gutt som bor på en gård sammen med moren, faren og bestemoren sin. Georg er lei av sin bestemors surmuling, og planlegger å lage en spesiell medisin for å kurere henne (en medisin han lager av alt som finnes i huset). Medisinen fører til at bestemor blir like høy som et hus. Georgs far, en bonde, syns ideen med medisinen er kjempegod, og vil bruke den til å gjøre dyrene på gården større og fetere. Hvis bare Georg kunne huske oppskriften.....

Dramatiseringer

Den norske komponisten Gisle Kverndokk har skrevet en opera buffa over Roald Dahls bok, med libretto av John Hollen. Verket fra 1994 ble uroppført den 22. september 1995 av Operaen i Kristiansund.
Fylkesvei 4064

Fylkesvei 4064 går mellom Fokvelland og Optedal i Lyngdal kommune. Veien er 3,5 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 575.