Massakren i Paris i 1961

Massakren i Paris i 1961 (fransk: Massacre du 17 octobre 1961) var fransk politis voldelige undertrykkelse av en demonstrasjon i Paris den 17. oktober 1961. Etter ordre fra hovedstadens politisjef, Maurice Papon, angrep fransk politi og sikkerhetsstyrker en fredelig men ulovlig demonstrasjon til støtte for den nasjonale frigjøringsfronten FLNs side i landets uavhengighetskrig. Detaljer om hendelsene og det eksakte dødstallet er omstridt. Anslag på antall drepte går fra 30 til 200. Episoden ble ikke skikkelig etterforsket, og erkjent først på 1990-tallet. Offentlig omtale av saken ble den første tiden sensurert.

Forløp

Maurice Papon, politisjef i Paris, innførte 5. oktober 1961 portforbud hver kveld fra 20:30. Portforbudet gjaldt bare «algeriske muslimske arbeidere», «franske muslimer» og «franske muslimer fra Algerie», som Papon formulerte det. Hensikten med portforbudet var å begrense FLNs virksomhet. FLN appellerte til boikott av portforbudet kvelden 17. oktober. Demonstrasjonen var ikke godkjent av politiet. Papon hadd omkring 7000 politimenn og 1400 sikkerhetsstyrker (CSR) til disposisjon for å hindre demonstrasjonen. Politiet sperret broer, metrostasjoner, jernbanestasjoner og andre knutepunkter. Deltakere i demonstrasjonen kom fra blant annet Nanterre og Gennevilliers i utkanten av Paris. Det er anslått at omtrent 25.000-40 000 algeriere deltok i demonstrasjonene organisert. Omkring 4000-5000 gikk i demonstrasjonstog på Grands Boulevards før de ble stanset av politiet ved operaen og trakk seg tilbake mot Rex Cinema («Le Grand Rex») der politiet skjøt med skarpe skudd og drepte flere. Ved Pont de Neuilly, som forbinder sentrum med forstedene, skjøt politi og sikkerhetsstyrker med skarpt mot folkemengden og drepte flere. Drapene skjedde flere steder i byen (inkludert i Palais des sports der mange var internert), over flere dager og noen av likene skal ha blitt kastet i Seinen. En del av dødsfallene skal ha blitt kamuflert som hjertefeil. Papon skal også ha gitt ordre om å plante våpen på de døde algerierne for å legitimere voldsbruken. Ved Rex kino ble en tilfeldig kinogjest slått i hjel av politiet. Politiet skal også brukt maskingevær montert på stativ.
11538 ble anholdt og internert samme kveld. I alt 14 000 ble arrestert og fraktet til interneringssentre i løpet av 17. oktober og de følgende dagene. Noen av de internerte ble overført til leirer i Algerie (trolig flere hundre ble deportert) eller sluppet fri. En del av de internerte innledet sultestreik i protest. 
En protestmarkering mot OAS ble arrangert av venstreorienterte grupper 8. februar 1962. Politiet i Paris, under ledelse av Papon, angrep demonstrantene som søkte tilflukt i metrostasjonen Charonne. Politiet kastet tunge jernplater ned i stasjonen og åtte personer ble drept. Generalstreiken 13. februar til minne om de døde fra Charonne var den største politiske markeringen i Paris siden 1934. Flere hundre tusen deltok i begravelsen for de døde fra Charonne. De samme politimennene som deltok 17. oktober deltok ifølge forskningen 8. februar, og til dels ble samme metoder for å skjule hva som egentlig hadde skjedd brukt.

Antall drepte

Anslaget av antall omkomne under hendelsen varierer og er et omstridt tema. Papon hevdet at det bare var tre dødsfall i forbindelse med demonstrasjonen og at voldsbruken skjedde i selvforsvar. Den franske regjeringen i 1998 uttalte at det hadde vært 40 dødsfall, opererer andre kilder med over 200. Jean-Paul Brunet mener det er sikret bevis for at minst 31 ble drepte. Brunet anslår at 30-50 ble drept og mener at tall på 300 eller 400 som har vært nevnt mangler bevis. Brunet skriver at selv hans lavere anslag representerer den blodigste politiske undertrykkingen siden Paris-kommunen i 1871. Brunet beskriver hendelsen som «police savagery» («barbarisk politiatferd»). Jim House og Neil MacMaster (Paris 1961: Algerians, state terror and memory) anslår at 108 til 121 algeriere ble drept som følge av politiets voldsbruk. House oppgir et annet sted antallet som 50 til 200. En kommisjonen ledet av Dieudonné Mandelkern kom i januar 1998 til syv dødsfall, mens kommisjonen ledet av Jean Géronimi i 1999 konkluderte med 48 døde. De Gaulle skal ha vært kjent med at Papons offisielle dødstall var gale. Jean-Luc Einaudi oppgir over 200 drepte på grunnlag av øyenvitners skildring, mens FLNs arkiver angir 550 savnede personer. 
Døde ble til dels lagt i anonyme massegraver og politiet fjernet identitetskort og lignende fra en del av de døde. Jim House mener at franske sikkerhetsstyrker hadde en innarbeidet praksis med å «anonymisere» drepte algeriere ved å fjerne dokumenter og andre personlige eiendeler. Brunet mener at det innad i politiet neppe var noen kultur for å skjule dødsfall. Noen av de sårede ble holdt internert og fraktet til sykehus først etter flere dager, "utterly disgraceful" (fullstendig skammelig) ifølge Brunet.
To måneder tidligere hadde FLN intensivert sine bombeanslag i Frankrike og gjenopptatt angrepene på pro-franske algeriere og den rivaliserende organisasjonen Mouvement national algérien (MNA). I perioden 1958–1961 var også 54 polititjenestemenn blitt drept og 128 skadet i attentater. Av denne grunn var det blitt innført portforbud for alle franske borgere av algerisk bakgrunn to uker før den 17. oktober. Hoveddelen av demonstrasjonen begynte i tolv-tiden på dagen, men strakk seg utover kveldstimene, slik at den teknisk sett ble ulovlig etter fransk lov. Etterhvert som demonstrasjonene fortsatte, ble demonstranter skutt, slått ihjel eller druknet i Seinen.

Reaksjoner og etterspill

Den internasjonale pressedekningen var begrenset. Noen vestlige aviser rapporterte at demonstrantene var bevæpnet og hadde løsnet skudd, eller at politiet i Paris hadde vært litt for brutale uten å gjøre seg skyldige i mord. Time beskrev demonstrantene som «pøbel» eller en «mobb». The Spectator gjenga historier om at FLN var ansvarlig for dødsfallene, og nevnte samtidig rasistiske tendenser i fransk politi. I islamske land ble politiets brutalitet fordømt i pressen. Fotografer fikk film fra hendelsen beslaglagt av politiet og i noen tilfeller fikk fotojournalister materialet beslaglagt av egen redaktør. Politiet brukte rettsapparatet for å stanse offentlig omtale av hendelsen. Innvandrerorganisasjoner og antirasister arbeidet lenge for offisiell erkjennelse av hendelsen. Massakren nevnes ikke i franske skolebøker. På 1990-tallet brøt franske historikere tausheten om massakren.
I oktober 1996 ble en rekke eksemplarer av den algeriske avisen Liberté, som i anledning 35-årsdagen skrev om Maurice Papons rolle under hendelsene, beslaglagt av tollmyndighetene på flyplassen i Lyon. Under andre verdenskrig var Papon politisjef under Vichy-regimet der han samarbeidet tyske SS og var dessuten ansvarlig for jødesaker. Han ble i 1998 dømt til 10 års fengsel for forbrytelser mot menneskeheten for sin medvirkning til holocaust. Han tjenestegjorde som politimann i Algerie-krigen. Papon tapte i 1999 i rettssak mot Jean-Luc Einaudi, forfatter av La Bataille de Paris om massakren, for injurier. Denne injuriesaken og saken mot Papon for medvirkning til holocaust bragte massakren på dagsorden i Frankrike og ble i den politiske debatten koblet til Vichy. Papon ble tildelt Légion d'Honneur av de Gaulle senere samme år. Det er uklart om Papon selv ga direkte ordre til voldsbruken 17. oktober, men han gjorde ikke noe for å hindre voldsbruken og benektet til det siste at politiet hadde gjort noe galt.
Den franske regjeringen og borgermesteren i Paris brukte sensur for å hindre pressedekning av saken. Fra 24. oktober omtalte ikke lenger fransk media hendelsen. Jacques Panijels film Octobre a Paris ble umiddelbart stanset av sensur i 1962 (og ble først vist i 2011 da massakren var akseptert som et faktum). Franske myndigheter lyktes på denne måten offentlig oppmerksomhet om saken i lang tid. Amnesti for gjerningsmennene og selektiv tilgang til arkivene bidro også til å hindre belysning av saken. Frankrike har tradisjon for hemmelighold av følsomt arkivmateriale, noe som har begrenset historieforskningen. Dekningen i fransk presse var svært begrenset i mange år senere, og mange har etterhvert tatt til orde for offentlighet omkring hendelsene. På grunn av sensuren i Frankrike ble for eksempel Pierre Vidal-Naquets bok utgitt på italiensk og engelsk i 1963, og i Frankrike først i 1972. Frankrike hadde lenge praktisert sensur om forholden i Algerie og filmen La bataille d'Alger (av Gillo Pontecorvo, 1966) ble ikke tillatt vist i Frankrike før på 1970-tallet, til protester fra Jean-Marie Le Pen. Krigen i Algerie ble lenge ikke erkjent som krig av franske myndigheter.
Ved 30-årsdagen gikk omkring 10.000 personer den symbolske ruten fra Canal Saint-Martin til Rex cinema. Demonstrantene marsjerte under antirasistiske banner. Markeringen fikk betydelig mediedekning og på samme tid kom Einaudis bok La Bataille de Paris ut slik at 1961-massakren kom på dagsorden i forbindelse med 30-årsjubileet for slutten på Algerie-krigen. På 40-årsdagen, den 17. oktober 2001, avduket den daværende borgermester i Paris en minnetavle ved Pont Saint-Michel. Tilsvarende minnesmerker er å finne i Aubervilliers og Saint-Denis. President Hollande erkjente offentlig at massakren hadde skjedd og ønsket å minne de døde: «le 17 octobre 1961, des Algériens qui manifestaient pour le droit à l'indépendance ont été tués lors d'une sanglante répression. La République reconnaît avec lucidité ces faits’». Hollande nevnte ikke hvem som hadde begått drapene. Hollande ble kritisert for erkjennelse blant annet av Sarkozy og Fillon som mente at Hollande splittet nasjonen og for at han tildelte skyld og ansvar uten grunn. I Algerie og på den politiske venstresiden applauderte erkjennelsen som de hadde ventet lenge på. Hollande var den første franske president som erkjente massakren offentlig.
Place du 8 Février 1962 ble innviet i 2007 av ordfører Bertrand Delanoë til minne om Charonne-massakren.
Historikeren strides om hvilke kilder som er pålitelige og relevant, for eksempel hvilken vekt som skal legges på intervju med vitner og på skriftlig materiale i politiets arkiv. For eksempel blir Brunet kritisert for å stole for mye på politiets rapporter. Det er også et spørsmål om tolkning, for eksempel om politiets voldsbruk var et «forståelig» svar på demonstrantenes voldsbruk eller om det var kaldblodig drap. House og MacMaster mente at Jean-Paul Brunet for å lese politiets rapporter bokstavelig for å holde seg inne med politiet som ga ham tilgang til arkivene. Dette ledet til en opphetet debatt mellom de to leirene.

Bakgrunn

FLN hadde kjempet for et uavhengig Algerie siden 1954 og besluttet i 1958 innledet væpnede aksjoner i selve Frankrike. Maurice Papon ble innsatt som politiprefekt i 1960 som et svar på voldshandlingene. Papon hadde blant annet erfaring som brutal politisjef i Constantine i årene 1956-1958. I oktober 1961 ble det ført forhandlinger mellom den franske regjeringen og FLN. I en folkeavstemning hadde 75 % av franskmennene sagt ja til uavhengighet. Franske «colons» i Algerie, senere kjent som pied-noir, var sammen med høyresiden i Frankrike helt mot uavhengighet. Terrororganisasjonen OAS hadde forsøkt å myrde president de Gaulle og blodbadet i Algerie fortsatte. Maurice Papon innførte portforbud i Paris fra 5. oktober, portforbudet gjaldt fra kl 20:30 og bare for algeriere («franske muslimer fra Algerie»). De omkring 150.000 algeriere som bodde i Paris på den tiden var franske statsborgere. FLN forberedte en boikott av det «rasistiske og diskriminerende» portforbudet kvelden 17. oktober. Hensikten med portforbudet var å få slutt på FLNs angrep mot politi og sikkerhetsstyrker i Paris, og å hindre FLNs pengeinnsamling som i stor grad foregikk på kafeer på kveldstid. Portforbudet la sterke begrensninger på FLNs virksomhet. Personer fra Spania, Italia og Marokko ble også utsatt for politiets hardhendte kontroller fordi de så algeriske ut. 
Brunet mener det var ond sirkel av vold der det grunnleggende rasistiske politiet i Paris nesten daglig ble utsatt for voldelige angrep av FLN - 47 politimenn var drept og 140 såret alt i alt siden 1958. Mange politifolk sympatiserte med den høyreekstreme OAS (Organisation de l'armée secrète) som motsatte seg uavhengighet for Algerie. Innad i politiet var skillet mellom medlemmer av FLN og nordafrikanske personer mindre og mindre klart. Politiets voldsbruk 17. oktober fremstår dermed som en hevnaksjon ifølge Brunet. Demonstrantene fryktet ikke voldsbruk fra politiet fordi dette var i Paris med mange vitner inkludert mange utenlandske turister. 
Det uvanlige med denne voldelige episoden er at den skjedde i France métropolitaine, «selve Frankrike», mens voldsbruk i Frankrikes kolonier og oversjøiske territorier var ikke noe nytt. Etter andre verdenskrig var det vanlig at statlige tjenestemenn krysset Middelhavet og tjenestegjorde vekselvis i Algerie og i selve Frankrike. Tjenestemennene tok med seg erfaringer og holdninger fra Algerie tilbake til hovedlandet. I 1953 skjøt politiet i Paris mot en «14. juli marsj» og drepte åtte hvorav syv var algeriere som holdt nasjonalistiske bannere. Jim House mener at massakren 17. oktober dels var resultat av at voldsbruk hadde blitt normalisert og at offentligheten var likegyldig og apatisk.