Menneskets evolusjon

Menneskets utvikling er den forandringsprosess eller evolusjon som ifølge evolusjonslæren førte til at mennesket ble en selvstendig art adskilt fra andre arter av menneskeaper. Ordet menneske i forbindelse med menneskets utvikling dekker slekten Homo, men studier av menneskets utvikling inkluderer ofte også primater som Australopithecus.
Det moderne mennesket har ifølge evolusjonsteorien utviklet seg fra tidligere former. Flere slike antatte stamformer for mennesket er funnet som fossiler rundt omkring i verden. (Se for eksempel: pekingmannen, javamannen.) Det er også funnet spor i form av redskaper, boliger og annet. Til sammen hjelper disse funnene evolusjonsbiologene til å danne seg et bilde av den prosess som de hevder har gjort at arten Homo sapiens er blitt til.
Følgende fremstilling omtaler de formene som ifølge evolusjonsteorien ga opphav til slekten Homo for rundt 2,5 millioner år siden. Deretter følger vi slekten Homos utviklingshistorie gjennom mer enn 2 millioner år, før den eneste nålevende arten av slekten Homo dukker opp. Dens historie dekker de siste ca. 150 000 år.

Oppreist gange

Moderne darwinister mener at adskillelsen mellom de to utviklingslinjene som har ført fram til henholdsvis mennesket og dets nærmeste nålevende slektning, sjimpansen, skjedde for ca. 4,1 millioner år siden.
En spekulasjon går ut på at adskillelsen fant sted ved at det ble dannet en stor kløft ned gjennom Afrika, som ble fylt med vann. Dette betød en adskillelse av de dalevende dyreartene i to populasjoner, henholdsvis på østsiden og vestsiden av den store dalen. Denne landskapsforandringen endret samtidig de klimatiske forholdene, da områdene øst for mottok mindre nedbør enn tidligere, hvilket førte til at den sammenhengende regnskogen der, langsomt ble oppdelt i mindre og mindre skogområder adskilt av savanne.
På dette tidspunktet fantes primater som levde i skogene både øst og vest for den nye kløften. Nålevende sjimpanser og gorillaer antas å være etterkommere etter noen av de som levde på vestsiden. For dem som levde på østsiden, betød klimaendringen i Øst-Afrika en trussel mot deres levemåte, hvor innsamling av mat var basert på klatring og plukking av frukt i skogens trær.
Det kan antas at det ble utviklet primater med større evne til å gå på bakbena, bipedalisme, som en tilpasning til å opprettholde deres tradisjonelle måte å finne mat på i de nye omgivelsene. Dermed kunne skapningene bli i stand til å tilbakelegge avstandene mellom trebevoksningene med mindre energiforbruk og samtidig større overblikk over eventuelle rovdyr på savannen. 
Funn av utdødde ape-mennesker, Australopitheciner, viser at deres hjernestørrelse ikke adskiller seg fra de nålevende sjimpanser og ikke vokser i nevneverdig grad i de påfølgende 2 millioner år. Men så skjer det igjen noe nytt.
Formodentlig er det endrede klimaforhold – en avkjøling, som setter inn for ca. 2,5 millioner år siden – som presser australopithecinene til å supplere den vanlige kosten med nye matvarer, etterhvert som den tradisjonelle føden blir mindre tilgjengelig.
Det fører til to forskjellige evolusjonslinjer. En, slekten Paranthropus, hvor det skjer tilpasning til grovere matvarer ved at tann- og tygge-apparat forstørres, og en, slekten Homo, hvor tann- og tygge-apparatet forminskes.
Formodentlig er det sånn at Paranthropus tilpasser seg ved å få større tenner og Homo tilpasser seg ved å bruke hendene mer.
Tidligere antok man at oppreist gange var en tilpasning til et levevis på savannen, men nyere forskning viser at menneskeslektens forgjengere levde i et lappeteppe av ulike miljøtyper, og at det er vanskelig å knytte dem til et spesifikt miljø. En regner derfor med at de allerede hadde utviklet en tobent gange da de ble mer spesialisert til en tilværelse i åpent lende.

Slekten Homo

De eldste fossiler som har blitt funnet og som kan henføres til slekten Homo er rundt 2,4 millioner år gamle. Det dreier seg om arten Homo Habilis og Homo Rudolfensis funnet i Øst-Afrika. Sammen med disse er funnet de eldste, primitive steinredskaper.
Steinredskapene ble fremstilt ved avhogging av steinflak fra rullestein. Flakene har kunnet bli brukt til å skjære med, mens den tilhuggede kjernen har kunnet bli brukt til å dunke og hakke med. Redskapene har kunnet brukes til å grave fram og knuse rotfrukter med og har også muliggjort at skapningene har kunnet finne åtsler eller nedlagt bytte og skjære dem i småstykker. Selv marg og hjernemasse, som er meget næringsrikt, har de kunnet nå ved å knuse seg vei gjennom knoklene. Redskapene har således kunnet utgjøre en erstatning for et stort tannsett – som hos Paranthropus. Samtidig har redskapsbruken kunnet igangsette en utvikling av hjernen, som det også blir bedre plass til i kraniet i takt med at tygge-apparatet har blitt mindre, og bedre «råd» til å utvikle, når det er bedre tilgang til fett- og proteinrik kost.
Ikke mindre betydningsfullt er sporene av at det hos disse første arter av slekten Homo eller ved overgangen til deres etterfølgere er tegn på føde- og arbeidsdeling, et slags første skritt mot en samfunnsdannelse. Et revolusjonerende brudd med den naturhistoriske grunnregel om at individer – selv når de samarbeider som løvinner om å fange et bytte – alene er opptatt av å skaffe føde til seg selv og eget avkom. Denne nye samarbeidsform har også kunnet stimulere en utvikling av hjernen, blant annet utviklingen av kommunikasjon mellom gruppens medlemmer om føde- og arbeidsdelingen.
Sporene fra Homo habilis dekker nesten 1 million år, frem til for ca. 1,5 millioner år siden. Men før det, for rundt 1,8 millioner år siden, har en ny og enda mer suksesrik art, Homo erectus, utviklet fra dem. Igjen er Øst-Afrika stedet, men i motsetning til forgjengeren lykkes det Homo erectus i løpet av den neste million år å spre seg ut over Afrikas grenser og blant annet tilpasse seg livet i kjølige tempererte soner i Eurasia. Suksessen er basert på en rekke nye utviklingstrekk:
Homo erectus er fulgt av en rekke helt sikre tegn på systematisk jaktadferd, bosetninger av en viss permanent karakter, en mer systematisk fremstilling av spesialredskaper i stein, den første bruk av ild og de første sikre tegn på en forlenget barndom. Slitemerker i tannemaljen viser videre at Homo erectus helt har gått over fra overveiende «fruktetende» til «altetende». Og den forskjell i størrelse mellom kjønnene, som har vært hos forgjengerne reduseres markant, mens hjernestørrelsen tar ennå et sprang fremover. Men kroppsstørrelsen vokser også og Homo erectus er med henblikk på fysisk yteevne, både forgjengeren og det moderne menneske klart overlegen.

Arten Homo sapiens

De eldste fossiler som kan tilskrives arten Homo sapiens er opp i mot 500 000 år gamle. Det eksisterer dog fossiler som man mener kan være opp mot 800 000 år gamle, som man søker koblet til arten. En av de store utfordringene i menneskeartens utvikling er å kombinere det oppreiste gange og den bekkenform som trengs for en stor hjerne. Barnets hode skal kunne passere gjennom fødselskanalen. Et av særtrekkene ved mennesket er en forlengelse av barndommen, som muliggjør en relativt større hjerneutvikling etter fødslen. Samtidig forlenger det den perioden barnet er avhengig, og dermed foreldrerollen betydeligere. Men det gjør også muligheten for overføring av erfaringer fra generasjon til generasjon større – en av grunnpillarene i kultur i motsetning til natur. Hos Homo sapiens setter denne utviklingen riktig fart og kulturens stigende rolle muliggjør en tilpasning til praktisk talt alle klimasoner på jorden.