Lamia (mytologi)

Navn

Dramatikeren Aristofanes hevdet at hennes navn var avledet fra det gresk ordet for «spiserør», «åpning», (λαιμός; laimos), således en referanse til at hun spiste barn. En mer sannsynlig forklaring er «stor hai», Slike haier ble også referert til som ketea («havmonstre»), og det er sannsynlig at hun også ble identifisert med havgudinnen Keto ettersom begge ble omtalt som mor av havmonsteret Skylla. Som datter av Poseidon og med betydningen av hennes navn, kan det antyde at hun opprinnelige ble tenkt på som en stor, aggressiv hai.
En annen forklaring er at Lamia er en kvinnelig variant av Lamos, en elvegud i Kilikia i Anatolia eller Boiotia i sentrale Hellas. Hans døtre var lamidene, som var barnepleiere av guden Dionysos. Foreldrene til Lamos var Okeanos og Tethys, men ved en tidlig periode eller i den del greske områder i henhold til en del kilder var de begge barn av Poseidon og oppfattet som guder.
Lamia er også navnet på gresk by i den regionale enheten Fthiotis i sentrale Hellas. Forklaringen på byens navn er sprikende; delvis er det forklart som oppkalt etter den mytologiske Lamia, og delvis forsøkt forklart som etter malierne (gresk: Μαλιεῖς), den opphavelige befolkningen i området.

Tolkninger

Mødre over hele Europa pleide å true sin barn med fortellingen om Lamia. «Hun ble en form for eventyrfigur, brukt av mødre og barnepiker for å få til god oppførsel blant barn.»
Mange skumle detaljer ble funnet på av senere skribenter, satt sammen i det bysantinske leksikonet Suda, utvidet i renessansens poesi og samlet på nytt i Thomas Bulfinchs antologier av fabler (1850-tallet) og Brewer's Dictionary of Phrase and Fable (1870): Lamia var misunnelige på andre mødre og spiste deres barn. Hun var vanligvis kvinne, men komedieforfatteren Aristofanes forestilte seg at en hermafrodittisk fallos. «På tiden til Apuleius, var ikke bare Lamias karaktertrekk fritt blandet inn folkelige oppfatninger om hekseri, men ved en del nivåer var selve navnene vekslende.» Lamia har også blitt sammenlignet med middelalderens succubus og mor til trollet Grendel som opptrer i det angelsaksiske heltediktet Beowulf. 
Apuleius i Det gyldne esel beskriver heksen Meroe og hennes søster som lamiae: «De tre fremste trollkvinnene i romanen — Meroe, Panthia og Pamfylia — avslører også mange vampyriske egenskaper som generelt var assosiert med lamiae». 
En fortolkning fastslår at Lamia kan ha vært en forførerinne, slik som i sofisten Filostratos' Livet til Apollonios fra Tyana (gresk: Τὰ ἐς τὸν Τυανέα Ἀπολλώνιον; latin: Vita Apollonii Tyanensis), en biografi over nypythagoristiske filosofen Apollonios fra Tyana. Her avslører Apollonios til den unge brudgommen Menippos at hans utkårete kvinne, som han i all hast skal gifte seg med, i virkeligheten er en Lamia som planlegger å fortære ham. En del skjøger og prostituerte het Lamia som navn. Forbindelsen mellom Demetrios I Poliorketes og kurtisanen Lamia fra Athen var beryktet. I et maleri av Herbert James Draper (1909, illustrasjon over), er Lamia framstilt i tunglynt stemning som ser på slangen på hennes forarm og hun synes å representere en hetære. Selv om den nedre delen av hennes kropp er menneskelig, hentyder maleren til hennes assosiasjon til slangesymbolikk ved at hennes midje er drapert inn et slangeskinn. I emblemer i renessansen hadde Lamia kroppen til en slange og brystene og hodet til en kvinne, tilsvarende forestillingen av hykleri.
Kristne forfattere advarte mot den forførende kraften til lamiae. I hans avhandling fra 800-tallet om skilsmisse, De divortio, listet erkebiskop Hinkmar av Reims opp lamiae blant de overnaturlige farene som truet ekteskap, og identifiserte dem med geniciales feminae, kvinnelige reproduktive ånder.
John Keats beskrev Lamia i diktsamlingen Lamia and Other Poems (1820) hvor han presenterte en beskrivelse av ulike farger av Lamia som var basert på Robert Burtons The Anatomy of Melancholy (1621). Keats fortellinger følger den generelle handlingsgang til Filostratos hvor Apollonios avslørte Lamias sanne natur før bryllupet.

Moderne folkeminne

I moderne gresk folkeminnetradisjon har Lamia overlevd og beholdt mange av hennes tradisjonelle attributter. John Cuthbert Lawson bemerket at «... de fremste karaktertrekkene til lamiae, bortsett fra hennes blodtørst, er deres skittenhet, deres grådighet, og deres tåpelighet.» Det samtidige gresk utsagnet «τό παιδί τό 'πνιξε η Λάμια» («barnet har blitt kvalt av Lamia») forklarer uventet krybbedød.

Moderne henvisninger

Redaktørene av 1800-tallets utgivelse av Lempriere's Dictionary var av den mening at Lamia er modell for Lamiae – små afrikanske monster som hviskende smigrende kunne ødelegge små barn. Disse blir i dag kalt for lemurer, men moderne mytologer mener at denne forbindelsen er søkt og lite sannsynlig. I bulgarske og baskiske legender blir Lamia i Hellas ofte assosiert med huler og fuktige steder.
Lamier blir også nevnt i bokserien Harry Potter, skrevet av J.K. Rowling. Der blir de beskrevet som meget vakre kvinner med sølvblondt hår som flagrer selv om det ikke er vind. De kan forhekse de fleste menn med sin skjønnhet, men blir de sinte kommer en annen side frem av dem: De får skjellete vinger og fuglehoder. Lami-hår kan brukes i tryllestaver, men det er kjent for å gi spesielt temperamentsfulle staver og Herr Olivander bruker det aldri. Fleur Delacour er kvart lamia, og hennes tryllestav inneholder et hår fra hodet til en lami, en av hennes bestemødre.