Gertrude Bell

Bakgrunn og oppvekst

Gertrude Bell ble født i Washington Hall (nå kjent som Dame Margaret Hall) ved Durham i England. Hun var sønnedatter av industrimannen Isaac Lowthian Bell. Familien var meget velstående, noe som muliggjorde hennes tidlige utstrakte reisevirksomhet. Hun beskrives som «rødhåret med gjennomtrengende blå øyne, med morens bueformede lepper og runde hake, farens ovale ansikt og spisse nese». Videre ble hennes energi, intellekt og eventyrlyst fremhevet. 
Bestefaren Sir Isaac Lowthian Bell hadde representert partiet Liberals i Underhuset i Benjamin Disraelis andre regjeringsperiode. Hans rolle i britisk politik eksponerte Gertrude i ung alder for internasjonale anliggender, og ansporet antakelig hennes nysgjerrighet for slike ting.
Bells mor, Mary Shield Bell, døde i 1871 i barsel etter å ha født sønnen Maurice. Gertrude Bell var bare tre år gammel ved morens død. Hun ble sterkt knyttet til sin far, Sir Hugh Bell, 2nd Baronet, som var borgermester i tre perioder for Middlesbrough, High Sheriff of Durham 1895, Justice of the Peace, Deputy Lieutenant for County Durham, Lord Lieutenant of the North Riding of Yorkshire. Gjennom hele livet rådførte hun seg med faren i politiske spørsmål. 
Da hun var syv år gammel fikk hun en stemor, Florence Bell (født Olliffe), og etterhvert tre halvsøsken. Florence Bell var dramatiker og barnebokforfatter, og forfattet også en studie om arbeiderne på Bells fabrikker. Hun oppdro Gertrude med vekt på pliktfølelse og gode manerer samt intellektuell utvikling. Florence Bells innsats blant hustruene til jernarbeiderne ved Bolckow Vaughan i Eston nær Middlesbrough kan ha bidratt til å utvikle stedatterens senere innsats for fremme av irakiske kvinners utdannelse.
Etter noen år med hjemmeundervisning av en guvernante, ble Gertrude Bell og broren Maurice sendt på hver sin pensjonatskole for videre skolegang. Gertrude gikk først på Queen's College i London, og i 1888 begynte hun som student ved Lady Margaret Hall ved Oxford University. Da var hun 18 år gammel. Historie var et av de få fagene som kvinner hadde adgang til å studere den gang. Hun spesialiserte seg innen moderne historie, og ble den første kvinnen som ble uteksaminert med first class honours degree i historie.
Høsten etter at hun gikk ut fra Oxford dro hun til Bucuresti etter invitasjon fra en tante som var gift med den engelske ambassadøren til Romania. Etter å ha tilbragt vinteren der dro hun tilbake til foreldrehjemmet i England. Hun fordypet seg i videre studier av historie og latin, og underviste sine yngre halvsøstre Elsa og Molly. I 1892 ble onkelen forflyttet fra Bucuresti til Teheran, og Gertrude ble invitert til å komme på besøk i Persia (nåværende Iran). Hun begynte å studere persisk på egen hånd, og våren 1892 dro hun til Teheran sammen med onkelen og tanten. Der fortsatte hun å lære persisk av en gammel persisk sheikh, og hun begynte å oversette dikt av den klassiske poeten Hafez til engelsk. Da hun var tilbake i England igjen i 1893, fikk hun tilbud fra en forlegger om å utgi en samling reiseskildringer fra Persia. Hun takket først nei, men etter oppfordring fra faren og stemoren ombestemte hun seg. Boken Persian Pictures fikk meget god mottagelse og gode kritikker, men ble utgitt anonymt fordi Gertrude ville ikke ha navnet sitt på utgivelsen.

Krigen og politisk karriere

Ved utbruddet av første verdenskrig søkte Bell en stilling i Midtøsten, men det ble avvist og hun meldte seg i stedet frivillig til tjeneste for Røde Kors i Frankrike. 
Hun hadde imidlertid ikke vært lenge i Frankrike før britisk etterretningstjeneste ba henne om hjelp til å få transportert britiske tropper gjennom ørkenområder. Fra da av var hun den eneste kvinnen som hadde makt og myndighet i utformingen av den britiske kolonimaktens midtøstenpolitikk. På ekspedisjonene sine brukte hun gjerne lokale hjelpere som hun selv dirigerte. På sine mange reiser etablerte Bell tette bånd til stammefolk rundt omkring i Midtøsten. At hun var kvinne gav henne innpass til gemakkene til stammeledernes hustruer, og hun fikk dermed et unikt innblikk i deres oppfatninger og erfaringer. 
I november 1915 ble hun innkalt til Kairo til «the Arab Bureau» (den britiske etterretnings hovedkvarter for regionen) som lå under general Gilbert Claytons ledelse, og hvor også T. E. Lawrence tjenestegjorde. I begynnelsen hadde hun ingen offisiell stilling, men arbeidet med å systematisere Lawrences kunnskaper om plassering og sammensetning av arabiske styrker som kunne oppmuntres til å støtte britenes kamp mot tyrkerne. 
I mars 1916 ankom Bell Basra, som britiske styrker hadde tatt i november 1914, for å assistere den politiske offiseren Percy Cox. Hun tegnet kart for britiske styrker som rykket frem mot Bagdad. Hun ble den eneste kvinnelige politiske offiser i de britiske styrkene og fikk tittelen «Liaison Officer, Correspondent to Cairo». Hun var Jack Philbys føringsoffiser, og lærte ham spionkunsten. Da de britiske styrkene tok Bagdad i mars 1917 ble hun beordret dit, og Cox ga henne embedet «Oriental Secretary» og dermed en nøkkelstilling i etterretningstjenesten. 
Hun tjenestegjorde også i Iran. Hennes arbeid i Midtøsten fikk spesiell omtale i Parlamentet og hun mottok Order of the British Empire.

Bagdad arkeologiske museum

Etter at situasjonen i landet hadde stabilisert seg, startet Bell arbeidet med det som etterhvert ble Bagdad arkeologiske museum, opprinnelig etablert inne på området til kongens palass. Hun overvåket utgravinger og vurderte funn. Bell insisterte også på at de gjenstander man fant skulle bli i landet og ikke sendes til Europa. Museet ble offisielt åpnet i juni 1926.

Motstander av kvinners stemmerett

Bell ble æresmedlem i den britiske foreningen «Women's Anti-Suffrage League». Hennes grunnlag for sin motstand mot kvinnelig stemmerett var at så lenge som kvinner mente at kjøkken og soverom var deres domene, var de heller ikke i stand til å delta i styringen av nasjonen.

Siste år

Bell reiste tilbake til Storbritannia i 1925, og slet med familieproblemer og dårlig helse.  Hun reiste tilbake til Irak, og fikk kort etter plevritt, og da hun frisknet til fikk hun beskjed om at hennes bror hadde dødd av tyfus. 
Den 12. juli 1926 ble Bell funnet død. Tilsynelatende hadde hun tatt en overdose sovetabletter. Det har vært omstridt om dette var et selvmord eller en overdose uten dødsintensjon, ettersom hun hadde avtalt vekking med sin hushjelp.
Hun ble begravet på  den britiske kirkegården i Bab al-Sharji-distriktet i Bagdad. Begravelsen var en større begivenhet, med stor deltagelse, blant annet av kolleger, britiske embedsfolk og kongen av Irak. 
I 1927 ga hennes stemor ut to bind av hennes samlede korrespondanse fra årene før den første verdenskrig.

Privatliv

Bell giftet seg aldri. Hun hadde et nært vennskap med major Charles Doughty-Wylie, en gift mann som var diplomat i Det osmanske rike, som hun hadde truffet i Konia i 1906 og gjenopptatt kontakten med i London i 1912, og som hun utvekslet kjærlighetsbrev med fra 1913 til 1915. Etter hans død på Gallipoli i 1915 kastet hun seg over sitt arbeid.