Gladiator

Opprinnelse og opphør

Gladiatorlekene (på latin munera gladiatoria) ble innført i Roma i 264 f.Kr. Skikken stammet fra etruskerne, som holdt mann-mot-mann-kamper som en del av ritualet rundt begravelser. De regnet utgytt blod eller et liv som gikk tapt, som et offer til avdøde. Litt av dette religiøse aspektet ble bevart hos romerne, ved at gladiatorkamper alltid ble innledet med et religiøst opptog, og man ofret stadig på det vesle alteret for gudinnen Nemesis som stod oppstilt ved gladiatorenes inngang til arenaen. 
Fra 105 f.Kr ble lekene offentlige, og fortsatte inntil keiser Honorius (395-423) i år 404 forbød skikken. På tross av forbudet ser det ut til at romerne fortsatte med å arrangere gladiatorleker når de skulle demonstrere viktigheten av tradisjonelle verdier. De kristne hadde selv blitt ofret på arenaen, men arrangerte ikke desto mindre kamper. Minst én av biskopene i Roma, den senere helgenen Sankt Damasus, ansatte gladiatorer som livvakter. I Nord-Afrika var det innvandrede germanere som fikk slutt på skikken. Under vandalerstyret fortsatte man å kjøre om kapp med stridsvogner i det romerske circus; men gladiatorkamper var forbudt.
Før Colosseum ble bygd, var det ingen arena å kjempe på i Roma, så i stedet kjempet gladiatorene på byens kvegmarked. Etter hvert som lekene ble større og mer fascinerende, kom det flere for å se på, og kampene ble holdt på Forum, byens hovedplass. Etter at Colosseum stod ferdig, kom det ofte store folkemengder for å se gladiatorkampene, som etter hvert ble en del av dagliglivet i Roma.

Keiserne og gladiatorene

Keiser Augustus lot innskrive i Augustus-tempelet i Ankara: «Tre ganger gav jeg en gladiatorforestilling i mitt eget navn, og fem ganger i mine sønners eller barnebarns navn, og under disse forestillinger kjempet omkring 10 000 menn til døden.»  Etterfølgeren hans, Tiberius, tok avstand fra lekene, og sendte to kohorter til byen Pollentia da befolkningen der nektet å utlevere liket til en centurion, med mindre de etterlatte bekostet en gladiator-forestilling. Ifølge Suetonius idømte Tiberius de fleste av byens innbyggere, samt magistratene, fengsel på livstid etter den episoden. I år 27  oppførte en tidligere slave, Atilius, et ustøtt amfiteater i Fidenae 8 km nord for Romas sentrum, og arrangerte en gladiator-forestilling der. Tacitus beretter at folk strømmet til, og da byggverket raste sammen under vekten av folkemengden, skal 50.000 ha omkommet. Ledende romere åpnet sine hjem for de sårede, og senatet vedtok en lov om at bare folk med en formue som oversteg 400.000 sestertser, fikk lov til å arrangere gladiatorkamper. Videre fikk en bare oppføre amfiteatre på solid grunn. 
Da keiser Trajan hadde underlagt seg Dacia, feiret han med å betale for sirkusleker i 123 dager i strekk, der 11.000 ville og tamme dyr ble drept, og 10.000 gladiatorer kjempet.
Når keiser Titus i embets medfør var nødt til å overvære en gladiatorkamp, brast han i gråt. I provinsbyene endte gladiatorkampene ikke alltid dødelig. Mistet en gladiator livet, måtte arrangørene betale ett tusen sølvmynter, og ved ulike skader opptil tyve denarer.
Rundt år 190 deltok keiser Commodus i de offentlige kampene. Han fikk innskrevet på en statue av seg at han hadde drept 12 000 motstandere; men motstanderne hans fikk bare ubrukelige våpen av tre med seg i arenaen, mens han selv var fullt bevæpnet. Da han hørte at en bestiarius (= gladiator som kjempet mot ville dyr), Julius Alexander, hadde drept en løve fra hesterygg, ble Commodus misunnelig og fikk ham henrettet.

Skapt til kamp

Man ble ikke født som gladiator, men man kunne komme på en skole hvor man lærte dolkning, hogging og kveling, ferdigheter som var viktig for en gladiator. Elevene lærte den enkle regelen: «Gjør det mot ham før han gjør det mot deg!» Erfarne og tidligere gladiatorer underviste lærlingene på skolens treningsbane. De startet med å øve seg på trestokker og senere på figurer av halm. Lærlingene benyttet som oftest tresverd fordi ekte sverd var dyre å produsere. Hvis en av elevene ble skadd eller syk, ble han eller hun behandlet av skolens leger.
En gladiator måtte regne med rundt tre kamper årlig. Før en kamp ble det reklamert muntlig og skriftlig i gatene, det var ofte stor spenning i forkant av kampene. Gladiatorene kom dagen før kampen til arrangøren hvor de spiste og festet.

Kjøpt og solgt

Handelsagenter tjente store penger på å leie ut gladiatorer. De lagde små grupper og leide dem ut til forskjellige arrangementer. I begravelsen til en av Romas velstående borgere, Decimus Junius Brutus Pera, var det leid inn seks gladiatorer som kjempet mot hverandre for å minnes den døde. Slik viste familien respekt for den døde. Dette var den første gladiatorkampen i Roma.
Mange gladiatorer var kriminelle eller slaver, som ble kjøpt og solgt av handelsagenter for å slåss og dø i gladiatorkampene. Gladiatorene hadde ikke noe valg når det gjaldt sin egen skjebne. Noen meldte seg også frivillig, selv om de visste at de kunne miste livet; årsaken til det var at de prøvde å tjene penger til familiens livsopphold eller for å starte et nytt liv.
Fanger kunne melde seg frivillig som gladiatorer, og slippe fri hvis de vant.

Gladiatrix

Om kvinnelige gladiatorer - se gladiatrix.