Isidor av Sevilla

Biskop av Sevilla

Etter Leanders død etterfulgte Isidor ham som biskop av Sevilla og hans lange kall i denne stillingen ble tilbrakt i en periode av politisk forfall og overgang. De gamle institusjoner og den klassiske kunnskapen fra Romerriket var i hurtig i oppløsning. I bortimot to århundrer hadde goterne hatt full kontroll over Hispania og deres manglende interesse for antikken og klassisk læring ble sett på som en trussel mot den innlandske sivilisasjonen.
Isidor var øyensynlig oppmerksom på at både åndelige som den materielle velstanden var avhengig av goternes kultur ble tilpasning den eksisterende og han tok på seg oppgaven å sveise sammen de ulike folkene til en ensartet nasjon som utgjorde det gotiske kongedømmet. For å oppnå dette benyttet han seg av de religiøse og pedagogiske midler som var tilgjengelige. Hans anstrengelser ble belønnet med suksess. Arianismen som hadde dype røtter hos vestgoterne ble erstattet med katolisisme. Nye forsøk på kjetteriet ble undertrykt og over alt ble den religiøse disiplinen styrket.

Det andre kirkemøte i Sevilla

Isidor hadde forsete over det andre kirkemøtet i Sevilla som begynte den 13. november 619 under regimet til kong Sisebur. Biskopene fra Gallia og Narbonne i sydlige Frankrike deltok foruten hispanske prelater. I rådets vedtak ble Kristus’ natur opprettholdt som guddommelig og således avviste arianismen.

Det fjerde nasjonale kirkeråd i Toledo

Ved dette rådet som begynte den 5. desember 633 var alle biskopene i Hispania tilstede. Isidor, skjønt langt framskreden i alder, presiderte over dets rådslagninger og var opphavsmann til de fleste av rådets vedtak. Rådet uttrykte med sannsynlig tålelig nøyaktighet for Isidors sinnelag og innflytelse. Posisjonen og aktelsen som ble gitt til kongen var bemerkelsesverdig: Kirken er fri og uavhengig, dog bundet i høytidelig lydighet til den anerkjente konge: ingenting ble dog sagt om lydigheten til biskopen i Roma.
Det var det fjerde nasjonale kirkemøte i Toledo og ved Isidors påvirkning ble det gjort en bestemmelse som kunngjorde og krevde at alle biskopene etablerte læresteder i sine respektive katedralbyer i henhold til de allerede eksisterende skoler assosiert med Isidor i Sevilla. Innenfor sin egen domsmakt hadde han benyttet store ressurser på utdannelse for å motvirke den voksende innflytelsen fra den gotiske barbarismen. Isidor var den blendende begavelse som blåste liv i utdanningsbevegelsen som hadde Sevilla som sentrum. Studiet av gresk og hebraisk, foruten de frie kunstarter, ble obligatorisk. Studier i lov og medisin ble også oppmuntret. Gjennom autoriteten til det fjerde kirkemøte ble påbudet om å opprette læresteder gjort obligatorisk via alle bispesteder i kongedømmet.

Verker

Isidor var mest kjent for sine mange skrifter: Differentiæ var en redegjørelse over ordenes og tingenes forskjell; Proemia, en beskrivelse av bøkene i Bibelen; De Ortu et Obitu Patrum handlet om verkene og kirkefedrenes død; Officia var en forklaring av kirkeritualer; De Natura Rerum (Om tingenes vesen), en beskrivelse av verden slik den var kjent på Isidors samtid; Liber Numerorum, tittelen henviser til aritmetikkens vitenskap, men den behandlet isteden den mystiske meningen av nummer i Bibelen; Chronica, en historie om verden fra skapelsen til isidors egen tid; Allegoriæ, om allegoriene som var tilknyttet Bibelfortellingene; Sententiæ var en avhandling om kristen moral og doktriner løst basert på Gregor I den stores Moralia; De Ordine Creaturarum, om den åndelige og den materielle verden; og Etymologiæ, en encyklopedi av all kunnskap.
Isidors latinske stil i hans store verk Etymologiæ, og i hans øvrige verker, er enkel og overskuelig, men ikke klassisk ettersom den er preget av de lokale vestgotiske tradisjoner. Den avslører mye av de defekter karakteristisk for alle tidsaldrer og avslører spesielt en voksende vestgotisk påvirkning. På grunn av dette har Isidor blitt kalt verdens siste innfødte latinske taler.

Ordenes forklaringer

Det er svært lite som er originalt i Etymologiæ. Isidor lånte fra verker fra tidligere forfattere som Plinius den eldre, Solinus, Aristoteles, Justin Martyr, Lucretius, Cassiodorus, Servius, Sveton, Hyginus, og mange andre. Selv om Isidor var meget belest var han ingen kritisk leser og det var svært lite han stilte spørsmål ved. Han hovedhensikt med Etymologiæ var ikke bare å nedtegne fakta slik han så dem, men å knytte mening til dem, vanligvis gjennom etymologi slik som tittelen hentyder. Etymologi er studiet av ordenes opprinnelse, et forsøk på å spore deres utvikling tilbake til deres opprinnelse. Isidor mente at tingenes navn var knyttet til det «første» språket, hebraisk, men hans ordtydning var hovedsakelig kun fantasifull ved at han knyttet ord og ord som ikke var relaterte sammen ved at de hadde lik lyd eller form for å få den meningen han søkte. Dette var ikke spesielt for Isidor, men en selskapslek som var populær i hele middelalderen, og man finner de samme forklaringene hos for eksempelvis Snorre Sturlason på 1200-tallet som i Edda knyttet feilaktig æser til Asia. Isidor fant ut at ørner, aquila, ble så kalt for deres skarpe syn, acumine.

Jordens form

Isidor skrev i Etymologiæ at jorden var rund. Hans mening var tvetydig og noen har ment at han refererte til en diskformet klode, men hans andre skrifter gjør hans mening klar: han mente at kloden var kuleformet. Han innrømmer også muligheten for at folk bodde på dens antipoder (motsatte sider), men så på dette som sagnaktig og noterte at det var ingen bevis for deres eksistens. Isidors diskformede analogi fortsatte å bli brukt gjennom hele middelalderen av forfattere som klart favoriserte en sfærisk jord, biskop Rabanus Maurus på 800-tallet som sammenlignet den bebodde delen av nordlige halvdel (Aristoteles’ nordlige tempererte himmelstrøk) med et hjul, tenkt som en skive av hele sfæren (Se også Flat jord-teorien).