Bert Dietz

Karriere

10 år gammel vant han sitt første sykkelritt og i en alder av kun 13 år ble han tatt inn ved den berømte sportsskolen "Deutsche Hochschule für Körperkultur". Dietz vant en rekke skole- og juniorritt, og 17 år gammel kom karrierens første store høydepunkt, da han for DDR tok bronse i junior VM i lagtempo i 1986.
I 1987 begynte han å sykle i amatørklassen, noe som betydde at han fikk konkurranse fra ryttere som var betydelig eldre. Allikevel oppnådde han en sterk 4.-plass i 1988 utgaven av DDRs landeveismesterskap. Senere fulgte seire i blant annet Cuba, Italia og Frankrike, og i det siste DDR-mesterskapet i lagtempo. I 1990 vant han Thüringen rundt og ble nummer to i Fredsrittet som kaptein for DDR-laget.
I 1991 gikk han til amatørlaget RSG Nürnberg. Året etter var hans store mål OL i Barcelona, men til tross for blant annet seier i Thüringen rundt, ble han ikke tatt ut. Hans kanskje beste år i laget kom i 1993, da han vant både Rheinland-Pfalz og det tyske mesterskapet i landeveisritt for amatører. Dietz var kaptein på det tyske laget under amatørrittet i VM i Oslo 1993, som ble vunnet av lagkameraten Jan Ullrich. Som følge av gode resultater fikk han kjøre som stagiaire for Team Telekom høsten 1993, og ble fra 1994 et fullverdig medlem av laget.
I sin andre proffsesong fikk han karrierens største seier. Han vant den 12. etappen i Vuelta a España, en skikkelig hard fjelletappe med målgang på toppen av Sierra Nevada, 2300 meter over havet. Dietz gikk i brudd tidlig på etappen, og opparbeidet seg etterhvert en solid ledelse på feltet og resten av bruddet. Mot slutten av etappen tapte han stadig tid til hovedfeltet, men med 3 km til mål hadde han fortsatt over 2 minutter å gå på. Bak ham hadde sammenlagtfavoritten Laurent Jalabert prøvd å  kvitte seg med utfordrer Abraham Olano uten hell. Ved 1 km-merket prøvde Jalabert seg igjen, og da Olano ikke klarte å følge fortsatte Jalabert kjøret og tok igjen en sliten og krokrygget Dietz med under 150 meter til mål. Jalabert ropte noen oppmuntrende ord til Dietz, som klarte å holde følge med spanjolen og passerte ham før målstreken. Etter målgang sa Jalabert at hans mål var å vinne hele rittet, og at Dietz hadde fortjent etappeseieren. 
I ettertid innrømmet Dietz å ha brukt prestasjonsfremmende midler i denne perioden, blant annet kortison, EPO og en spesiell "cocktail".
Dietz ble aldri tatt ut til Telekoms Tour de France-lag, men syklet Vueltaen tre ganger. Det endte med en 32.-plass i 1995 og 79.-plass i 98, samt en ikke-fullført i 96. Høsten 1998 skrev han under for Team Nürnberger, med mål om å komme til et lag som ville kjøre for ham. I Nürnberger oppnådde han blant annet en etappeseier i Fredsrittet og en tredjeplass på en etappe i Deutschland Tour. Etter 2000-sesongen, kun 31 år gammel, la han opp som aktiv syklist. Bak seg hadde han en forholdsvis god karriere som juniorrytter og amatør, men en heller middelmådig tid som proff. Siden Dietz la opp har han vært involvert i den sportslige ledelsen i flere mindre profflag, blant annet Team Nürnberger og Volksbank. I dag driver han sitt eget sportsklesfirma.

Doping

21. mai 2007 tilstod Dietz i ARD-programmet "Beckmann" å ha begynt å dope seg med EPO i 1995, og at han fortsatte med dette i Team Nürnberger. Han hevdet lagledelsen i Telekom var klar over hva som foregikk, og skyldte først og fremst på de to laglegene, Lothar Heinrich og Andreas Schmid fra universitetskliniken i Freiburg. De hadde introdusert og anbefalt EPO på en treningsleir på Mallorca i 1995.  Selv om EPO-bruken i utgangspunktet var frivillig, følte Dietz det som obligatorisk fordi prestasjonene hans ellers ville blitt for dårlige til å få forlenget kontrakten. Dietz beskyldte begge legene for å ha deltatt i systematisk doping, og sa at dersom legene var til stede hadde de selv satt sprøytene.
I TV-programmet gjorde Dietz det klart at det var to grunner til at han kom med offentliggjøringen. For det første var han lei av å måtte benekte at han hadde brukt dop, og for det andre håpet han å tydeliggjøre at doping er vanlig i sykkelsporten. Han mente at kun et radikalt brudd kunne føre sporten i en ny og dopfri retning, og at det å bruke de få rytterne som blir tatt som syndebukker og samtidig tro resten er rene, ikke vil være godt nok.