Alkaios

Horatius' hyllest

Få andre diktere var mer begeistret for den greske dikteren enn den romerske poeten Quintus Horatius Flaccus som modellerte sine egne lyriske komposisjoner på Alkaios, både i emnevalg, variasjoner på Alkaios' egne vers, og i Alkaios' og Sapfos versemål, og som kom til uttrykk i Horatius' presise latin i hans tredje bok med oder (sanger). I Horatius' andre bok, i en ode komponert i alkaisk versemål over et nesten fatal ulykke han hadde på sin gård, diktet han en visjon hvor han møtte Alkaios og Sapfo i Hades. I sin jubelode over Kleopatras død (1,37) etterlignet han sitt greske forbilde, og avsluttet diktet som var karakteristisk for Alkaios: Nunc est bibendum — «Nå må det drikkes!»

Fragmenter og kilder

Historien om Alkaios er delvis også historien om de forskere som reddet hans verk fra glemsel. Hans poesi har ikke blitt videreført til ettertiden via tradisjonen med manuskript hvor generasjoner av skrivere har kopiert en forfatters samlede verker og ledes videreført dem intakt til den moderne verden slik tilfellet var med Pindaros' oder. Lyrikken til Alkaios er videreført på tilfeldig vis og fragmentarisk, samlet fra blant annet sitater fra lærdes skrifter i oldtiden og kommentatorer, hvis verker som har overlevd århundrenes slitasje, og i frynsete levninger av papyrus som ble avdekket fra en søppelfylling fra oldtiden ved Oxyrhynchus, et område rundt 160 km sør for Kairo i Egypt. Ved å legge samme de ulike kildene har moderne forskere studert og korrigert med grundighet, lagt til bit for bit fra historiens levninger av poetiske fragmenter.
Oldtidens lærde siterte Alkaios som støtte for ulike argumenter. Således siterte eksempelvis Heraklitos «allegoristen» (fra 100-tallet e.Kr.) fragment 326 og deler av fragment 6 om skipene i storm i hans studie av Homers bruk av allegorier. Hymnen til Hermes, fragment 308(b), ble sitert av Hephaestion grammatikeren og både ham og Libanios retorikeren siterte de to første linjene av fragment 350, feiringen av hjemkomsten fra Babylon av Alkaios' bror. Resten av fragment 350 ble parafrasert i prosa av historikeren og geografen Strabo. Mange av fragmentene ble gitt i sitater av Athenaios, retoriker og grammatiker fra Egypt, hovedsakelig i emner som angikk drikking av vin, men fragmentet 333, «vin, vinduet inn i en mann», ble sitert langt senere av en bysantinsk grammatiker, Johannes Tzetzes.
Den første tidlig moderne utgivelse av Alkaios' poesi kom i en utgave på gresk og latin fra fragmenter samlet med de kanonske lyriske poetene ved Michael Neander, utgitt i Basel i Sveits i 1556. Denne ble fulgt av enda en utgave av de ni poetene, samlet av Henricus Stephanus (Henri Estienne) og utgitt i Paris i 1560. Fulvius Ursinus satte sammen en mer fyldig utgave med de ni poetene og fragmenter av Alkaios' poesi, inkludert en kommentar, som ble utgitt i Antwerpen i 1568. Den første særskilte utgaven av Alkaios ble gjort av Christian David Jani, og utgitt i Halle i 1780. Den neste separate utgivelsen ble utgitt av August Matthiae i Leipzig i 1827.
En del av fragmentene som ble sitert av oldtidens lærde ble tolket av forskere på 1800-tallet. Således er eksempelvis to adskilte sitater fra Athenaios forent av Theodor Bergk for utgjøre fragment 362. Tre adskilte kilder ble kombinert for utgjøre fragment 350, som nevnt over, inkludert en parafrase på prosa fra Strabo som først trengte å ble restaurert tilbake til dets opprinnelige versemål, en syntese oppnådd ved felles anstrengelser av Otto Hoffmann, Karl Otfried Muller og Franz Heinrich Ludolf Ahrens. 
Oppdagelsen av papyrusene ved Oxyrhynchus på slutten av 1800-tallet økte dramatisk omfanget av forskningen. Det har blitt satt sammen hele åtte viktige fragmenter fra papyrusene, fragmentene 9, 38A, 42, 45, 34(a), 129, 130 og aller senest også S262. Disse fragmentene har fylt lacunae eller hull som forskerne hadde fylt med kvalifisert gjetting, inkludert for eksempel et briljant utvidelse ved Maurice Bowra i fragment 34(a), en hymne til  dioskurene som omfattet en beskrivelse av fenomenet Sankt Elms ild i skipets rigg. Arbeidende med kun åtte bokstaver (pro...tr...ntes), manet Bowra fram en frase som genialt utviklet diktets mening og velklang (proton' ontrechontes), beskrev det selvlysende som «gikk langs fokkestagene». Bowras egenskap til trekke ut betydningsfull informasjon er legendarisk og er demonstrert i en anekdote om hans dager ved Oxford. Sammen med en del kollegaer hadde svømt naken i elven da de ble overrasket av en gruppe spaserende kvinner. Bowras kollegaer skjulte raskt sine edle deler mens Bowra skjulte kun ansiktet. Spurt om dette etterpå kunne forskeren slå fast: «Jeg vet ikke hvordan det er med dere, mine herrer, men i Oxford er jeg i det minste kjent ved mitt ansikt.»