Howard the Duck

Howard the Duck er entegneseriefigur fra Marvel Comics som ble skapt av manusforfatteren Steve Gerber og tegneren Val Mayerik. Figuren dukket opp første gang i serieheftet Adventure into Fear #19 (desember 1973) og flere påfølgende serier under egen tittel har kronikkert de uheldige eventyrene til den hissige, antropomorfiske anden som har blitt fanget på en jordklode besteånde av mennesker. Serien om Howard er overveiende sosial satire mens en del av fortellingene er parodier på tegneseriesjangrer med en metafiktiv oppmerksomhet av mediet. Heftet er eksistensialistisk og dets hovedvits, i henhold til Gerber, er at det er ingen vits: «at livets mest alvorlige øyeblikk og de mest usannsynlig tåpelige øyeblikk kan ofte bli adskilt ved en forbigående synsvinkel». Det står i diametralt motsetning til filmmanuskriptforfatter Gloria Katz, som i tilpasningen av serien til film, erklærte at «Det er en film om en and fra det ytre verdensrom… Den er ikke antatt være en eksistensiell opplevelse».

Som tegneseriefigur

Howard dukket opp jorden på grunn av en endring i «den kosmiske akse» fra en verden som er lik Jorden, men hvor «det er flere ender og aper ikke snakker». I motsetningen til nær samtlige tegneseriefigurer hos Marvel Comics har Howard ingen superkrefter, men han er moderat dyktig i kampsport kjent som Quack-Fu.
Howard the Duck, er som navnet hans på engelsk antyder, en menneskelignende and. Han er vanligvis kledd i skjorte, slips og jakke, og etter at Disney kom trusler, også bukser. Bortimot alltid røyker han en sigar. Han har en sær og kynisk holdning til de merkelige hendelsene som skjer rundt ham. Han mener at det er ikke noe spesielt med ham foruten at han er en and, og selv om han ikke har noen mål andre enn å oppnå et visst velbehag og bli etterlatt alene, blir han ofte dratt inn i det ene farlige eventyret etter det andre, nettopp fordi han visuelt er forskjellig fra andre.
Hans faste følgesvenn og tidvis nære venninne er den tidligere modellen Beverly fra Cleveland. Hun er ingen and, men en vakker kvinne. Som Howard ønsker hun et enkelt liv, men havner på ville eventyr.

Seriens utvikling

Howard the Duck ble skapt i 1973 av Steve Gerber og Val Mayerik i heftet Adventure into Fear som en sekundær figur i tegneserien «Man-Thing». Han utviklet seg til en mer framstående figur i tegneserien «Giant-Size Man-Thing» hvor han ble konfrontert med bisarre skrekkparodifigurer som Hellcow («Helveteskua») og Man-Frog («Menneskefrosken») før han ble forfremmet til sitt eget tegneseriehefte med Howard the Duck #1 i 1976.
Gerber skrev de 27 første heftene av tegneseriefiguren, hovedsakelig horror- og skrekkparodier, illustrert av en rekke forskjellige tegnere, først av Frank Brunner, og senere ble det Gene Colan som tegnet serien. Etter at Howard stilte opp som presidentkandidat i 1976 for partiet «All-Night-Party» under slagordet «Get Down America – Vote Howard the Duck for President» var det mange som fikk oppmerksomhet for serien. Marvel forsøkte seg også med en avlegger som avisstripe i 1977-1978, men den ble ingen suksess og ble raskt nedlagt.
Gerber oppnådde en viss form for selvstyre da han ble Howard the Ducks redaktør i tillegg til sin jobb som forfatter, og serien ble i økende grad mer og mer eksperimentell. Ved et tidspunkt da Gerber ikke greide å holde tidsfristen for sitt eget manus erstattet han hele nummeret med tekster og artikler sammen med illustrasjoner som drev satire over hans egne vanskeligheter som skribent.
I 1978 havnet Gerber og utgiveren i full konflikt over den kreative kontrollen, og Gerber ble fjernet helt og holdent fra serien. Dette var den første saken opp skaperens rettigheter i amerikanske tegneserier og fikk stor oppmerksomhet i media foruten støtte fra betydelige personligheter i serieindustrien hvor en del tegnet og skrev parodier eller hyllester med Gerber som dramatiserte saken. En av disse var «Destroyer Duck» av Jack Kirby. Samtidig kom det også trusler om søksmål fra Walt Disney Company for at Howard kom i juridisk konflikt med Disneys egen figur Donald Duck. Det første til at Howard fikk en annen utforming, blant annet bukser slik det kan bli sett i filmen og i senere serier.
Serien fortsatt i ytterligere fire utgaver med fortellinger av Marv Wolfman, Mary Skrenes, Mark Evanier, og Bill Mantlo. Gerber kom kortvarig tilbake som manusforfatter, skjønt ikke handling, for hefte #29 som en del av oppfyllelse av tidligere kontrakt. I utgave #31, datert mai 1979 ble det annonsert på leserbrevsidene at dette var den siste utgaven av bladet i farger. Marvel lanserte bladet på nytt som et hefte som utkom annenhver måned. Seriene ble skrevet Mantlo, tegnet av Colan og Michael Golden, og dessuten fylt opp med andre serier som ikke var tilknyttet Howard. Dette konseptet varte i ni utgaver. Etter høydepunktet med Howard som presidentkandidat hadde serien vært i jevnt kreativt fall siden, noe leserne merket seg. Figuren dukket opp fra til annen i andre serier hos Marvel, blant annet i tittelen The Sensational She-Hulk #14-17, et blad bestående av en kvinnelig utgave av det grønnmosteret Hulk. Her levde Howard fortsatt med Bervely og han arbeidet som lei-en-ninja. Hvordan Howard er kommet tilbake til Beverly ble ikke forklart, og hun er heller ikke med på den reisen som She-Hulk tar Howard gjennom flere dimensjoner (sic).

Som film

I 1986 produserte og utga Lucasfilm og Universal Pictures filmen Howard the Duck med Lea Thompson, Jeffrey Jones, Tim Robbins og Chip Zien, sistnevnte som Howards stemme. Foruten Howard, som ble portrettert av en rekke små skuespillere i Howard-drakt, var Beverly den eneste figuren som var lånt fra Marvels serie, skjønt forandret til det ukjennelige – i filmen var hun blitt rockesanger. I filmen ble Howard fraktet til jorden av en laserståle som har slått seg vrang, og fulgt av en stor slemming fra verdensrommet, «Dark Overlords of the Universe». Filmen floppet totalt verden over hos både kritikerne som hos publikum da den helt manglet sjarm, til filmselskapets store overraskelse som også hadde gitt ut en roman og en tegneserie av filmen for å promotere den.
I The Psychotronic Video Guide beskrev Michael Weldon filmen som selvmotsigende og «led av lange, kjedelige jaktscener». I ettertid ble det påstått at styrelsen i Universals produksjonsapperat, Frank Price og Sidney Sheinberg, hadde havnet i en slåsskamp over spørsmålet om hvem som hadde sagt ja til å produsere filmen.