Tsjekkias historie

Tsjekkias historie handler om en moderne, européisk stat som oppsto i 1993 da Tsjekkoslovakia ble delt i Tsjekkia og Slovakia. Det landskapet danner staten Tsjekkia har inngått i flere ulike nasjonale sammenstillinger, blant annet middelalderens tysk-slaviske kongedømmeBøhmen, Mähren og det tsjekkiske Schlesien. Praha var på 1300-tallet et politisk og kulturelt sentrum i det tysk-romerske riket. Landet kom under habsburgerne 1526, og har i storparten av sin historie ligget innenfor tyske fyrsters innflytelsesområde. Tsjekkoslovakia ble dannet i 1918.

Forhistorie

Slavere (tsjekkiske stammer i Böhmen og vestslavere (moravere) i Mähren) innvandret til det tsjekkiske landskapet på 500-tallet. Ifølge historikeren Dušan Třeštík kom de første slavere gjennom Den mähriske porten, et dalområde i Mähren i Tsjekkia, og i år 530 dro de videre inn i det østlige Böhmen, og langs elvene Elben og Vltava videre inn i midtre Böhmen. Det kom antagelig andre bølger av slavere innvandrende sørfra i løpet av første halvdel av 600-tallet.
Den første slaviske hersker som kjennes ved navn er Samo, som hersket i årene 623 til 658 da han døde. Samo var en frankisk handelsmann fra «Senongo», sannsynligvis dagens Sens som ligger sentralt i Frankrike. Samo etablerte seg som herskeren over venderne (et germansk begrep for slavere), fikk i stand en forening mellom stammene som stundom henvises til som hans rike. Hovedkilden til Samo er en frankisk krønike skrevet på midten av 600-tallet, Fredegarii Chronicon eller Fredegarkrøniken.

Stormähren

På 800-tallet oppsto Stormähren som en vestslavisk stat i området, og eksisterte fra år 833 til begynnelsen av 900-tallet. Stormähren inkluderte foruten dagens Mähren også Böhmen, Slovakia og store deler av Ungarn, men grensene var løse, og historikere diskuterer fortsatt den faktiske størrelsen.
Stormähren ble grunnlagt av Mojmir I som forente to nabostater, av historikere kalt fyrstedømmene «Nitra» og «Moravia». Han kristnet også de aktuelle landområdene. Herskerne over denne nye staten aksepterte tidvis også det østfrankiske kongedømmet som sin overherre, men Stormähren fortsatte å fremme sin uavhengighet. Stormähren nådde sin største utstrekning under Svatopluk I, men ble deretter svekket av borgerkrig for deretter å falle fra hverandre på begynnelsen av 900-tallet. På begynnelsen av 1800-tallet fikk Stormähren ny politisk-symbolsk verdi for tsjekkere og slovaker i deres nasjonale oppvåkning og frihetstrang.

Høymiddelalderen

Böhmen var skilt fra Østromerriket ved Ungarn, og levde i skyggen av det tysk-romerske riket i vest. I 950 ble landet invadert av den mektige Otto I av Det tysk-romerske rike som krevde underkastelse, og Böhmen ble et len under keiseren. Tyske keisere benyttet det katolske presteskapet for øke tysk innflytelse over tsjekkisk område. Bispedømmet i Praha, grunnlagt i 973 under regimet til Boleslav II (967-999), var således underkastet det tyske erkebispedømmet i Mainz.
Etter kamp med Polen og Ungarn underla Böhmen seg nabolandet Mähren og det som var igjen av Stormähren, tidlig på 1000-tallet. Mähren fortsatte dog å være et atskilt markgrevskap, vanligvis styrt av en yngre sønn av kongen i Böhmen. Grunnet komplekse dynastiske forhold var Mährens forbindelse med kongedømmet Böhmen tidvis vanskelig fram til 1500-tallet, og iblant var Mähren direkte underlagt den tysk-romerske keiseren. Selv om Mähren var nært knyttet til Böhmen, holdt landet seg utenfor Böhmens indre stridigheter. Tsjekkisk historie utspilles i Böhmen.
1200-tallet var preget av den dynamiske perioden for det Přemyslidiske dynasti og deres regime over Böhmen. Fredrik II av Det tysk-romerske rikes andre anliggender og indre strid svekket keiserens autoritet i Sentral-Europa, noe som skapte muligheter for den kongelige familien Přemyslid. På samme tid stjal mongolenes invasjoner (1220–1242) oppmerksomheten til Böhmens naboer Polen og Ungarn.
I 1212 fikk kong Premysl Otakar I (1198–1230) et edikt fra keiseren som bekreftet hans kongetittel for ham selv og hans etterkommere for Kongeriket Böhmen. Kongens etterkommer, Premysl Otakar II (1253–1278), giftet seg med en tysk prinsesse og ble hertug av Østerrike, og fikk således også underlagt seg deler av Steiermark (et hertugdømme som lå i sørlige delen av dagens Østerrike og nordlige Slovenia), og erobret med våpenmakt resten av Steiermark, det meste av hertugdømmet Kärnten (bestående av deler av dagens Østerrike og Slovenia), og deler av hertugdømmet Krain (hovedsakelig dagens Slovenia). Fra og med 1273 hevdet habsburgerne ved keiser Rudolf I sin autoritet, og det meste av Premysl Otakars tyske besittelser gikk tapt i 1276, og i 1278 ble han drept i kamp med keiseren.
1200-tallet var også en periode med en storstilt innvandring fra Tyskland, tidvis oppmuntret av Přemyslid-kongene for å svekke makten til den tsjekkiske adelen. Tyskerne bosatte seg i gruvedistriktenes byer, og dannet i noen tilfeller tyske kolonier. Tyskerne brakte med seg eget lovverk og egen identitet. Ekteskap mellom tysk og tsjekkisk adel ble vanlig.

Gullalderen

1300-tallet, spesielt regimet til Karl IV av Det tysk-romerske rike (1342–1378), er betraktet som «gullalderen» i tsjekkisk historie.
I 1306 var huset Přemyslid utdødd, og etter en rekke dynastiske kriger overtok en familie fra Luxembourg tronen. Karl IV, greve av Luxembourg, hadde vokst opp ved det franske hoffet som en kosmopolitt. Han styrket kongedømmet Böhmens makt og prestisje. I 1344 omgjorde han bispedømmet Praha til et erkebispesete og fristilte det fra Mainz og det tysk-romerske riket. Erkebiskopen fikk også rett til krone de tsjekkiske kongene, og Böhmen opphørte å være et len under de tysk-romerske keiserne. Omfattende byggeprosjekter ble satt i gang, blant annet et universitet i hans navn i 1348, Karlsuniversitetet. Ved hans død gikk kronen til hans sønn Václav IV (= Wenceslaus eller Wenceslas IV 1378–1419).

Husittbevegelsen på 1400-tallet

Husittenes bevegelse (1402–1485), var en før-protestantisk kristen bevegelse og tilhengere av Jan Hus som bevegelsen fikk navn etter. De styrket den tsjekkiske nasjonalfølelsen hos sine tilhengere. Bevegelsen utfordret pavens autoritet ved å fremme nasjonalt selvstyre i kirkelige spørsmål, og som nasjonal bevegelse fremmet den anti-tyske og anti-keiserlige holdninger. Jan Hus’ lære innebar avvisning av rikdom, korrupsjon og tendensene til hierarki i den katolske kirke. Hus prekte også mot salget av avlatsbrev, noe som førte til at han mistet kongens støtte, ettersom kongen fikk prosenter av salget. I 1412 ble Hus og hans disipler utvist fra universitetet og fra Praha. I to år levde de som omreisende predikanter over hele Böhmen. 
I 1414 ble Hus trukket for konsilet i Konstanz for å forsvare sin lære, og rådet dømte ham som kjetter og brente ham på en stake i 1415. Men reformbevegelsen i Bøhmen levde videre til tross for Hus' død. Både kongen og dronningen viste åpenlyst sin indignasjon over henrettelsen av Hus. I et møte med adelsmenn fra Böhmen og Mähren, dannet de en konføderasjon, som lovet å ikke adlyde konsilet, og paven skulle de bare lyde dersom han innrettet seg etter Bibelen. I 1417 erklærte universitetet i Praha Hus som martyr. Böhmen var nå i praksis løst fra den katolske kirken, et skille som skulle vare i 200 år.
I store deler av befolkningen, til og med blant adelige, vokste det frem en mer radikal gruppe som ble kalt «taboriter», etter byen Tábor. De var i høy grad nasjonalister og ville rydde alt som var tysk ut av Böhmen. Da Wenceslas IV døde uten arvinger i 1419, brøt det ut et stort opprør i Praha. En revolusjon feide over landet: kirker og kloster ble ødelagt, og de geistlige eiendelene ble tatt av den husittiske adelen. Sigismund av Ungarn, også av Huset Luxembourg, ble den nye kongen, men måtte ta kronen med våpenmakt, og de to neste tiårene var preget av ekstrem vold i kjølvannet av Jan Hus’ reformasjonsideer, de såkalte husittkrigene.

Huset Jagiellon

Da tsjekkernes eneste konge som støttet husittene, Georg Podiebrad, døde i 1471 ble Vladislaus II (også kjent som Ladislaus Jagiellon), en polsk prins, valgt som konge. I 1490 ble han også konge av Ungarn. Huset Jagiellon var fraværende monarker, og deres innflytelse på kongedømmet var minimal, slik at den egentlig styringen ble utført av den lokale adelen.
I 1526 ble Vladislaus’ sønn, kong Ludvig II, avgjørende beseiret av osmanerne (tyrkere) i slaget ved Mohács, og døde. Osmanerne erobret deler av kongedømmet Ungarn, mens resten (hovedsakelig Slovakia) kom under Huset Habsburg, grunnet kong Ludvigs ekteskapskontrakt. Böhmen valgte erkehertug Ferdinand I, yngre bror av keiser Karl V av Det tysk-romerske rike til å etterfølge Ludvig som konge av Böhmen. Slik begynte rundt fire århundrer hvor habsburgerne styrte både Böhmen og Slovakia.

Huset Habsburg

Selv om kongeriket Böhmen og markgrevskapet Mähren lå begge under habsburgernes styre fulgte de ulik utvikling. Mähren aksepterte de østerrikske habsburgernes arvelig rett til herske over dem og således slapp de unna den stadige striden mellom de lokale jordeierne og Huset Habsburg som kom til å karakterisere Böhmens historie. Habsburgernes fulgte en hard politikk basert på sentralisering som skapte konflikter, og som ble ytterligere komplisert av etniske og religiøse grunner i Böhmen. Et resultat av konflikten var tsjekkerne mistet det meste av deres lokale aristokrati, deres spesielle form for religion, og deres tsjekkiske språk. 
Jordeierne i Böhmen var også splittet innad, hovedsakelig i religiøse spørsmål. Konflikten i Böhmen ble vanskeliggjort av reformasjonen som spredte seg over Europa og de påfølgende religiøse krigene i sentrale Europa. Husittene sympatiserte med den protestantiske bevegelsen i Tyskland som i 1546 erklærte krig mot den tysk-romerske keiseren Karl V. Hans bror Ferdinand I ønsket å støtte sin bror og da brøt det ut væpnet konflikt mellom kongen og hans undersåtter i Böhmen i 1547, men jordeierne var ikke forente og seiren gikk til kongen som etterpå tok represalier på de tsjekkiske opprørerne. Da Ferdinand selv ble keiser av det tysk-romerske riket etter sin bror forsøkte han å styrke katolisismen i Böhmen ved blant annet å frakte inn jesuittiske misjonærer.
Uenigheten mellom habsburgerne og tsjekkerne, og mellom katolikkene og tilhengerne av reformasjonen brøt på nytt ut i åpen kamp tidlig på 1600-tallet. Denne gangen kunne tsjekkerne dra fordel av kampen mellom to utfordrere til den keiserlige tronen, og i 1609 mottok tsjekkerne et brev fra keiser Rudolf II (1576–1612) som lovte å tolerere den tsjekkiske reformerte kirke og andre innrømmelser. Hans etterfølger Matthias var derimot en fanatisk katolikk som brøt tidligere løfter og enigheter. I 1618 var bitterheten så stor at to katolske, keiserlige rådsherrer ble kastet ut av et vindu i Prahas borg som signal om åpent opprør. Jordeierne forlot keiserens hær, utviste alle jesuittene og erklærte at Böhmens trone skulle velges. Den utvalgte ble en kalvinist, Fredrik V av Pfalz, «vinterkongen» (1596–1632). Den 8. november 1620 led tsjekkerne et knusende nederlag i det berømte slaget ved Det hvite fjell i nærheten av Praha.
Det tsjekkiske nederlaget ble fulgt av tiltak som sikret habsburgernes autoritet og den katolske kirkens dominans. Mange tsjekkiske adelige ble henrettet, en stor andel gikk i landflyktighet og deres eiendommer konfiskert. Et stort antall tsjekkiske og tyske protestanter gikk også i landflyktighet. I 1622 ble Karlsuniversitetet slått sammen med Jesuittakademiet, og hele utdanningssystemet ble underlagt jesuittisk kontroll. I 1624 ble alle prester som ikke var katolikker utvist ved kongelig bestemmelse. I 1627 ble det etablert et legalt grunnlag for et habsburgsk enevelde da alt tsjekkisk landområder ble erklært arvelige eiendommer av Huset Habsburg.
Religionskrigene fortsatt etter det tsjekkiske nederlaget. Tredveårskrigen (1618–1648) hvor de tyske protestantiske prinsene kjempet mot den tysk-romerske keiseren involverte også utenlandske makter. Tsjekkere kjempet på de fleste sider, hovedsakelig på opprørske tsjekkiske generaler i den protestantiske hæren. Albrecht von Wallenstein (1583–1634) var den mest kjente tsjekkiske overløper som kjempet for keiserens sak. Böhmen var slagmark gjennom hele krigen. Prins Bethlen Gabors ungarske styrker, forsterket med tyrkiske leiesoldater, kjempet mot keiseren og tidvis la øde store områder i Slovakia og Mähren. Protestantiske tyske hærer og senere danske og svenske hærer herjet tsjekkiske landområder. Byer, landsbyer og festninger ble ødelagt. De menneskelige lidelser var enorme.
I 1648 bekreftet traktaten av Westfalen at kongedømmet Böhmen ble lagt inn under habsburgernes keiserdømme med sitt sete i Wien. Böhmen mistet da sin faktiske uavhengighet. Tsjekkerne omtaler den påfølgende tiden, fra 1620–1648 og fram til slutten av 1700-tallet, som «den mørke tidsalder». Den er karakterisert av ødeleggelser av utenlandske soldater, fortysking, og økonomisk og politisk nedgang. Med innflytelsen fra utlendinger, hovedsakelig tyskere, ble tysk språk dominerende i administrasjonen og i dannet selskap. Kongedømmet Böhmen og tsjekkerne var blitt redusert til en mindre provins i det habsburgske eneveldet.

Den mørke tidsalder

I 1683 beseiret Leopold I av Det tysk-romerske rike (1656–1705) tyrkerne og restaurerte kongedømmet Ungarn til dets tidligere territorium. I årene 1720 og 1725 ble en rekke traktater fullført som forente alle landområder under habsburgernes styre og arvelig etterfølge, også via den kvinnelige linje.
Regimene til Maria Theresa (1740–1780) og påfølgende monarker er karakterisert som det opplyste enevelde. Påvirket av opplysningstidens filosofer arbeidet monarkene for en rasjonell og effektiv administrasjon av Böhmen via det keiserlige byråkrati. Hva som var igjen av kongedømmet Böhmen ble opptatt i østerrikske provinser innenfor habsburgernes rike. Tysk ble det offisielle språket.
Den store hungersnøden i 1770–1771 utryddet en tiendedel av landets befolkning. 
Maria Teresia og hennes sønn introduserte også en rekke reformer som opphevelse av de føydale sosiale strukturer og innskrenkning av den katolske kirkens makt. Utdannelsessystemet ble nasjonalisert og fortysket mens jesuittenes kontroll ble fjernet. I 1781 ble en religionsfrihet akseptert mens skolesystemet skiftet fokus fra teologi til vitenskap. Fullstendig livegenskap ble dog ikke helt opphevet før så sent som i 1848.
Opplyst enevelde knuste de få gjenværende levningene av kongeriket Böhmen. Oppløsningene av bøhmiske institusjoner og dominansen av det tyske språk synes å true selve eksistensen av den tsjekkiske nasjonen, men opplysningstiden fremmet også pedagogiske og økonomiske muligheter for tsjekkerne, og bidro således til en tsjekkisk nasjonalbevissthet og oppvåkning.

Nasjonal gjenfødsel

I den første halvdelen av 1800-tallet gikk en nasjonalbevegelse over Europa. Den tyske nasjonalismen, fremmet av konfrontasjonen med hæren til de franske revolusjonære, og napoleonskrigene inspirerte en tilsvarende nasjonal gjenfødsel blant de slaviske folkene. Begrepet «nasjon», definert som et folk forent av et språklig og kulturelt slektskap, skapte en intellektuell gjenfødsel som la grunnlaget for påfølgende kamp for politisk selvstyre og uavhengighet.
I Böhmen, hvor aristokratiet var hovedsakelig tysk eller fortysket, var lederne av den tsjekkiske nasjonalismen de nye intellektuelle som hadde sin bakgrunn fra bondestanden. Kun en liten del av adelskapet støttet de nasjonale tankene. 
Den tidligste fase av nasjonalbevegelsen var filologisk. Lærde forsøkte å nedtegne og kodifisere innfødte språk. Et sete for tsjekkisk språk og litteratur ble etablert ved Karlsuniversitetet i 1791. Tsjekkisk hadde overlevd kun som et regionalt språk blant bøndene. Oppgavene å forme tsjekkisk til et litterært språk og som emne i skoleverket ble ledet av Josef Dobrovsky og Josef Jungmann. Deres anstrengelser førte til voksende tsjekkisk-lesende publikum.
Det tsjekkisk-nasjonale museum (Národní muzeum) i Praha, den gang for kongedømmet Böhmen (1818), ble et senter for tsjekkisk forskning. I 1827 begynte museet utgivelsen av et tidsskrift som ble en stemme for tsjekkisk nasjonalisme. Museets medlemmer ble et senter for tsjekkiske patrioter som forsøkte gjøre Praha til slavernes intellektuelle sentrum. En betydelig figur var Frantisek Palacky, som skrev et monumentalt historieverk i fem bind om det tsjekkiske folkets historie, og som fokuserte på kampen for politisk frihet. Han ble selv en av lederne for den tsjekkiske nasjonen i løpet av revolusjonskampene i 1848.

Revolusjonene i 1848

Den franske revolusjonen i 1848 fremskyndet en rekke nasjonale og liberale opprør mot eneveldet. Revolusjonær uro fikk det østerrikske riket til å skjelve og keiser Ferdinand I av Østerrike (1835–1848) lovte å reorganisere riket til et parlamentarisk styre, men endte opp med å abdisere i 1848 grunnet de folkelige opprørene.
Den tsjekkiske nasjonalismen hadde begynt blant små grupper av intellektuelle, men i løpet av revolusjonene i 1848 krevde tsjekkerne dristige krav. Revolusjonen avslørte også at de tyske liberale som var i opposisjon til habsburgernes enevelde var også fiendtlig til en tsjekkiske nasjonalisme. Tsjekkernes fiender var ikke kun eneveldet, men også en økende tysk nasjonalisme.
Etter 1848 forsøkte Frans Josef I å fortsette med et eneveldig styre og holde all nasjonalisme i sjakk, men habsburgerne led en rekke med nederlag. I 1859 ble de drevet ut av Italia etter nederlaget i slaget ved Solferino, og i 1866 ble de beseiret av Preussen i den østerriksk-prøyssiske krig og ble deretter kastet ut av den tyske forbundet.

Fellesmonarkiet Østerrike-Ungarn

Det østerrikske-ungarske kompromisset i 1867 etablerte fellesmonarkiet Østerrike-Ungarn. De to delene av riket ble forent av en felles hersker, en felles utenlandspolitikk, og til en viss grad også delte finanser, men i alle andre hensyn var Østerrike og Ungarn egne riker, hvert med sitt eget parlament, regjering, administrasjon og juridiske system.
Til tross for en rekke kriser overlevde systemet med felles hersker fram til 1918. Østerrike var dominert av tysk politikere, men innførte en rekke reformer som tillot blant annet tsjekkere å spille en økende aktiv rolle i det politiske livet og det kulminerte med allmenn stemmerett i 1907. Monarkiet udugelighet eller uvillighet til møte de nasjonale problemene bidro til å svekke det parlamentariske systemet. I løpet av keiserdømmet siste tiår ble den parlamentariske styret kraftløst grunnet obstruksjon fra både tsjekkere og tyskere, og hyppige regjeringene kom og gikk av. I 1900 grunnla universitetsprofessoren Tomáš Masaryk Det tsjekkiske progressive partiet som baserte dets kamp for nasjonalt selvstyre på parlamentarisk system basert på stemmerett og avviste radikalisme i møtet med den voksende sosialismen. Ved århundreskiftet var tanken om et slavisk, ikke-tysk «Tsjekkoslovakia» i økende grad fremmet tsjekkiske og slovakiske ledere.

Den andre verdenskrigen

Etter statsminister Edvard Beneš’ avgang den 5. oktober 1938 forlot han landet fem dager senere og dro til London hvor han etter krigsutbruddet ble leder for en tsjekkoslovakisk eksilregjering. For å få Tsjekkoslovakias kommunister på sin side gjorde han store innrømmelser til dem for etterkrigspolitikken, blant annet statliggjøring av tungindustrien. Eksilregjeringen krevde blant annet at Münchenavtalen skulle bli ugyldig. Med de opposisjonelle sudettyskerne avslo han enhver kontakt, og Benešdekretet etter krigen slo fast at sudettyskerne og tysktalende tsjekkere som hadde flyktet ikke hadde krav på å få sin eiendom tilbake eller komme tilbake til Tsjekkoslovakia.
Fra og med høsten 1944 ble Tsjekkoslovakia befridd av den sovjetiske røde arméen. De vestlige delene av landet med blant annet Plzeň (Pilsen) ble befridd av amerikanske tropper.

Etterkrigstiden

Allerede under krigen hadde Beneš forberedt en omleggelse av utenrikspolitikken. Den unnfallenheten overfor Tyskland som Frankrikes og Storbritannia viste under Münchenkrisen var ikke glemt. Isteden skulle Tsjekkoslovakia nærme seg Sovjetunionen.
Etter frigjøringen i mai 1945 ble Tsjekkoslovakia styrt av en koalisjonsregjering av samtlige tillatte partier. Jordbrukspartiet og Det slovakiske folkepartiet ble forbudt da disse ble ansett som tyskervennlige under krigen. Trykkefriheten ble begrenset og i juni 1945 ble den østlige delen av Tsjekkoslovakia, Karpato-Ukraina ble overgitt til Sovjetunionen.
Beneš slo fast at regjeringen skulle rense Tsjekkoslovakia for tyskere og sommeren 1945 ble mengder av tyskere drept i Usti nad Labem og andre steder ble det begått overgrep mot tyskere. Høsten 1946 var det kun ti prosent av den tyske minoriteten i landet.

Etter at München-avtalen ble tilbakekalt og ugyldiggjort i det britiske parlamentet i august 1942 ga den britiske regjeringen sitt samtykke til forflytningen av sudettyskerne fra de tsjekkiske kronlandene.

USAs president Roosevelt sluttet seg til forflytningspolitikken i juni 1943. Moskva ga sin tilslutning i en erklæring den 5. juni 1943.

Utvisningen ble så internasjonalt godkjent under Potsdamkonferansen i juli 1945.
Ved parlamentsvalget våren 1946 fikk kommunistene 38 prosent av stemmene og sammen med sosialdemokratene tok de halvparten av mandatene. Kommunistenes leder, Klement Gottwald, ble statsminister for en samlingsregjering.

Jordbrukspartiet fikk ikke stille ved valget i 1946, det førte til at det ble avgitt en halv million blanke stemmer (i Tsj. var det stemmeplikt)
Gjennom en ny forfatning den 9. mai 1948 ble Tsjekkoslovakia utropt til «folkedemokrati». Det kommunistiske partiet fikk «en ledende rolle», hvilket betydde at demokratiske valg ble avskaffet og økonomien ble sentralstyrt. President Beneš ville ikke godta forfatningen og gikk av. Ny president ble kommunistenes Gottwald. Rundt 130 000 mennesker ble internert, blant annet alle biskoper, munker og nonner. Mellom 200 og 300 personer ble henrettet, men mange flere døde i fengsel og leirer. Høsten 1948 startet en utrenskning ble de mest ortodokse kommunistene. Kommunistpartiets førstesekretær, Rudolf Slánský, som selv hadde deltatt i utrenskninger, ble dømt til døden og hengt.
Etter 1948 ble det private næringslivet i stor grad lagt inn under staten. Regjeringen satset på tungindustrien til tross for at landet var fattig på nødvendig råmateriale, og gjorde seg derfor avhengig av råvarer fra Sovjetunionen.
I løpet av 1950-tallet fortsatte kommunismen. Fra 1958 til 1960 minsket antallet bønder fra 542 000 til 256 000. Det ble forbudt for privatpersoner å ha ansatte. Ved kommunistpartiets kongress i 1960 ble Tsjekkoslovakia erklært som et sosialistisk land, og landet fikk ny forfatning samme år og landets offisielle navn ble endret til «Det tsjekkoslovakiske sosialistiske republikk». Marxisme-leninismen ble landets statsideologi.
På begynnelsen av 1960-tallet hadde Tsjekkoslovakias økonomi stagnert og den industrielle veksten var en av Europas laveste. I kommunistpartiet vokste det fram kritikk mot det økonomiske sentralstyret. Førstesekretær Antonín Novotný og hans tilhengere ble utfordret høsten 1967 av den slovakiske partisekretæren Alexander Dubček. Dubček, som hadde vokst opp i Sovjetunionen, utmanøvrerte Novotný og ble ny førstesekretær den 5. januar 1968.

Prahavåren 1968

I begynnelsen av april tok kommunistpartiet et handlingsprogram som senere har blitt kalt for «Prahavårens manifest». Programmet tok opp feil i samfunnet: maktkonsentrasjon, mangel på innflytelse, byråkratiet, korrupsjon, feil i den økonomiske politikken, foruten å love ytringsfrihet, foreningsfrihet, møtefrihet, økt selvstyre for Slovakia, rett til å forlate landet og mere. Kommunistpartiets ledende rolle skulle dog være uendret. I løpet av våren 1968 ble pressesensuren avskaffet. Det ble mulig å kritisere forholdene i nabolandene.
I møte med sovjetiske representanter forsvarte Dubček reformpolitikken. Natten mellom 20. og 21. august 1968 ble Tsjekkoslovakia invadert av tropper fra Polen, Ungarn, Bulgaria og Sovjetunionen. Angrepet besto av 27 armédivisjoner med 500 000 soldater, 800 fly, 6 300 stridsvogner og mere. I henhold til det sovjetiske pressebyrået TASS skjedde invasjonen på grunn av forespørsel om hjelp fra den tsjekkoslovakiske folket. Dubček ble arrestert og de utenlandske troppene ble møtt av passivt motstand. Forsøket på å danne en ny regjering uten tilhengere av reformene ble mislykket. Den 22. august ble det holdt ekstraordinær partikongress i en fabrikk utenfor Praha hvor 1 200 delegater valgte en ny partiledelse som protesterte mot okkupasjonen og utlyste en generalstreik neste dag. Den gamle partiledelsen og president Svoboda befant seg i Moskva. I Praha holdt Dubček en radiotale hvor han forklarte at det var nødvendig å innskrenke reformene og ytringsfriheten.
Etter at en ishockeykamp mellom Tsjekkoslovakia og Sovjetunionen under VM i ishockey kom det antisovjetiske demonstrasjoner. Dubček ble tvunget til å gå av den 17. april 1969 og ble erstattet av Gustáv Husák. På begynnelsen av 1970-tallet ble hele samfunnet rensket for reformister. Fra universiteter, skoler, aviser og radio ble reformister gitt sparken. Mellom 1968 og 1970 gikk rundt 130 000 mennesker i landflyktighet. All form for opposiasjon og motstand ble slått ned. Gjennom en forbedret økonomisk utvikling håpet man at motstanden skulle forsvinne, industriarbeidere fikk øket lønn, men oljekrisen i 1973 avslørte at de økonomiske problemene var åpenbare. 
Det fantes fortsatt en gruppe som åpent viste sin motstand mot hvordan kommunistpartiet styrte landet. En gruppe uavhengige intellektuelle, – forfattere, poeter, journalister og akademikere, publiserte et åpent brev i desember 1972 hvor de protesterte mot at landet hadde politiske fanger. Tsjekkoslovakia hadde skrevet under på Helsingfors-erklæringen i 1975 som garanterte for menneskerittigheter. Den 1. januar 1977 ble Charta 77 ble grunnlagt og Václav Havel, Jan Patočka og Jiří Hájek ble valgt til talsmenn. Charta 77 strebet etter et samfunn hvor sivile lover og menneskerettigheter ble respektert. Det hemmelige politiet overvåket medlemmene og Havel ble arrestert noen dager senere. Myndighetene trakasserte medlemmene og mellom 1977 og 1980 ble 61 av Charta 77s medlemmer dømt til fengsel.

Fløyelsrevolusjonen

Leonid Bresjnev døde i 1982 og i 1985 ble Mikhail Gorbatsjov generalsekretær for det sovjetiske kommunistpartiet. Det ble snart klart at den gamle politikken var over. Gorbatjov fjernet de Bresjnevtro i partiledelsen og viste interesse for reformer. Husák, som hadde ført en politikk som i alle henseende var tro mot Bresjnev, holdt seg bakgrunnen fram til mars 1987 da han brått påsto at han var en varm tilhenger av Gorbatjovs reformer, men måtte gå av i desember 1987 og ble da erstattet av den konservative Miloš Jakeš. 
Den første protestdemonstrasjonen skjedde 25. mars 1988 i Bratislava og krevde borgerlige rettigheter og religionsfrihet. Demonstrasjonen ble oppløst av politiet. På nasjonaldagen den 28. oktober 1988 oppsto det demonstrasjoner flere steder. I løpet av sommeren 1989 økte spenningen. I Polen fortsatte reformene der Solidaritet deltok i regjeringen og i Ungarn ble piggtråden mot Østerrike fjernet. Den 17. november 1989 demonstrerte studenter i Praha for å hylle Jan Opletal, en student som ble drept av nazistene ved den tyske okkupasjonen femti år tidligere. Demonstrasjonen ble slått brutalt ned av politiet. Som svar gikk skuespillere og teatrene ut i streik, og opposisjonsbevegelsen dannet Medborgerforum som utlyste to timers generalstreik fram til 27. november. Under steiken ble pressesensuren satt til side og tsjekkoslovakisk fjernsyn rapporterte åpent om hendelsene.
Den 29. november ble artikkel 4 i forfatningen avskaffet hvor kommunistpartiets ledende rolle ble fastslått. I desember ble en samlingsregjering med representanter fra opposisjonen og allmenne valg ble utlyst. Den 29. desember 1989 ble Václav Havel ble valgt til president.
De første fri valgene i Tsjekkoslovakia siden 1946 foregikk i juni 1990 uten problemer og med mer enn 95 % valgdeltagelse. Ved 1992 ble Slovakias krav om større selvstyre blokkert i regjeringen. Føderalister som Havak var ikke i stand til å hindre bevegelsen mot et brudd mellom de nasjonene Tsjekkia og Slovakia, og juli gikk han av. I løpet av den siste halvdelen av 1992 ble det inngått en enighet om at de to nasjonene skulle gå hver sin veg i slutten av året.
Medlemmene i Tsjekkoslovakias parlament var delt langs nasjonale skillelinjer var knapt i stand til å samarbeide nok til godkjenne loven som delte de to nasjonene. Den 1. januar 1993 ble de to republikkene Tsjekkia og Slovakia opprettet samtidig. Forholdene mellom de to nasjonene, til tross for en del strid om deling av regjeringseiendom og styringen av grensen, har vært fredelig. Begge statene ble anerkjent av USA og de europeiske statene.

Den tsjekkiske republikk

Tsjekkia er i dag medlem av NATO (siden 1999) og Den europeiske union (siden 2004). Tsjekkia har bevegd seg mot integrering av verdensmarkedene, en utvikling som gir både muligheter og risiko.