Lennon/McCartney

Komponistpartnerskapet til John Lennon og Paul McCartney, refereres ofte til som Lennon/McCartney (og i noen tilfeller McCartney/Lennon), er et av de mest fremgangsrike musikalske samarbeider gjennom tidene. I en overenskomst tidlig i deres samarbeid, ble John og Paul enige i å kreditere alle sanger de skrev sammen eller hver for seg for The Beatles som Lennon/McCartney.
Lennon og McCartney har skrevet en rekke sanger som har nådd toppen både som The Beatles og gjennom andre artister og grupper. De fikk sin første hit som band med «Love Me Do», som endte på en 17.-plass, og fikk deretter en rekke hits som fant veien til toppen - eller nesten toppen. «Please Please Me», deres andresingle, nådde førsteplass i to lister, men ikke i den som til slutt ble valgt ut til å bli UK Hits Charts. Dermed ble det «bare» en andreplass for dem der. 
Til sammen 17 sanger nådde toppen i Storbritannia og 20 nådde toppen i USA. Dette skyldtes delvis at enkelte sanger ikke ble sluppet som singler i Storbritannia, men derimot i USA, eksempelvis «Eight Days a Week» og «Twist and Shout». Tretten hits ble nummer 1 både i USA og Storbritannia, hvilket altså betyr at tilsammen 24 singler nådde toppen. Ettersom tre av disse («Day Tripper»/«We Can Work It Out», «Eleanor Rigby»/«Yellow Submarine» og «Come Together»/«Something») var doble A-sider, ble det 27 sanger som regnes som 1.-plasser. Av disse var det bare «Something» som ikke var skrevet av Lennon og McCartney.

Lennon og McCartney som to separate og forskjellige låtskrivere

Med unntak av instrumentalen «Cry for a Shadow», skrevet av George Harrison og John Lennon, er alle sanger skrevet og innspilt (eller gitt til andre band) signert Lennon/McCartney. Det er stor uenighet med tanke på hvor nært komponistsamarbeidet mellom Lennon og McCartney var. Det er blitt påstått at de skrev for det meste sine egne låter og fikk noe tilbakemelding fra den andre, og at det er måter å finne ut hvem som skrev hvilke låter. En av disse måtene er at Lennon skrev for det meste rockelåter og McCartney sto for balladene. En annen er at McCartney hadde dagligdagstemaer (det Lennon kalte «bestemorslåter») mens Lennon skrev vittige og selvutleverende sanger («Norwegian Wood», «I'm Only Sleeping»). En tredje er gjerne at McCartney var klart best på melodi, mens Lennon var best på tekst.

Ballade vs. rock

Lennon har selv sagt at han alltid har foretrukket rock'n'roll og at han uttrykte seg selv best med rock'n'roll. McCartney på sin side sa at han i begynnelsen ville skrive sanger for Sinatra. Slik kunne man forvente seg at de to fordelte seg mer slik at rock var Lennons område og ballader McCartneys. I tillegg er fire av de mest kjente balladene skrevet nesten bare av McCartney («Hey Jude», «Yesterday», «Let It Be» og «Eleanor Rigby»), mens Lennons mest kjente mer eller mindre egenkompnerte sanger ofte er enten psykedeliske («Strawberry Fields Forever», «Being For the Benefit of Mr. Kite!»), rocka («A Hard Day's Night» og «I Feel Fine») eller folk rock («Norwegian Wood»).
Det finnes imidlertid flere moteksempler. Lennon skrev ballader, for eksempel «If I Fell» (1964), «In My Life» og «Girl» (1965), «Dear Prudence» og «Julia» (1968), den sistnevnte også svært personlig, og «Across The Universe» (1969). Også etter The Beatles skrev han en rekke ballader. McCartney på sin side skrev flere rockelåter, blant annet førstesporet på førstealbumet, «I Saw Her Standing There» (1963), «I'm Down» (1965), «Paperback Writer» (1966), «Helter Skelter» og «She Came In Through the Bathroom Window» og «The End» (1969). McCartney skrev også rockelåten «Live and Let Die» etter bruddet.

Bestemorslåter mot selvransakelse

Lennons kommentarer om McCartneys «bestemorslåter» må forstås i sammenheng. Lennon hadde også skarpe ord om egne låter han ikke likte, som «It's Only Love» («That's the song I really hate of mine»), «Run For Your Life» («Another one I never liked») og «And Your Bird Can Sing» («Another horror»). For McCartneys del handler det i hovedsak om et beskjedent antall låter («When I'm Sixty-Four», «Ob-La-Di, Ob-La-Da», «Maxwell's Silver Hammer» og «Your Mother Should Know»), mens Lennons største selvransakende periode var akkurat rundt 1965-1966, mens det i liten grad merkes på «Sgt. Pepper», «The Beatles» eller «Abbey Road». Optimismen fra McCartney og pessimismen fra Lennon i «Getting Better», der Lennon la til «Couldn't get no worse», er ofte brukt som eksempel. Sangen handler imidlertid om en opprører og konemishandler.