Dolk

En dolk er en type kniv beregnet til kamp, normalt med egg på begge sider av bladet. Dolken er en mellomting mellom en kniv og et sverd og ble opprinnelig brukt som støtvåpen i nærkamp. Seinere er den også blitt båret som pyntegjenstand eller paradevåpen til gallauniform. Navnet  kommer fra det latinske daca, det vil si «(kniv) fra Dacia».
Dolker har vært i bruk siden steinalderen, og lages fortsatt.

Definisjon

Uttrykket «dolk» har blitt brukt på et mangfoldet av knivtyper gjennom historien. Vanligvis blir uttrykket brukt om kniver som har en skarp egg på begge sider i bladets fulle lengde, ofte vil bladet være symmetrisk langs lengdeaksen. De fleste dolker har en midtribbe som forsterker bladet.Mange typer dolker har parérstang for å beskytte hånden i kamp. Fordi dolken har egg på begge sider av bladet er det mulig å kutte motstanderen både oppover og nedover, og stikke direkte i motstanderen.
Blant dolkene som ikke passer til denne beskrivelsen er de tradisjonelle arabiske janbiya, som har krumt blad, pesh-kabz og den skotske dirken er dolker med bare en egg, mens stiletto er symmetrisk, men har ikke egg i det hele tatt. Alle dolker er imidlertid laget laget for å brukes som et støtvåpen. Mange typer dolker har parérstang for å beskytte hånden i kamp.

Steinalderen

På samme måte som kampøkser har dolken utviklet seg fra forhistoriske redskaper og våpen. Dolken i sin fullt utviklede form med dobbel egg er imidlertid et spesialisert kampredskap og dukket ikke opp før i neolittisk tid. Materialet i de første dolkene var gjerne flint eller tilsvarende steinsorter, eller elfenbein eller forskjellige typer bein. Her til lands forekommer ikke flint naturlig, og staskniver og dolker blir gjerne slip til av skifer. Aztekere og inkaer laget seremonielle dolker av obsidian. Disse var i bruk helt til conquistadorene erobret områdene.

Tidlige metalldolker

De første dolker av metall dukkert opp i bronsealderen på 2000-tallet f.Kr. og kom før bronsesverd. Etter hvert som materialkunnskapen tillot det ble det laget stadig lengre dolker, og det er en glidende overgang til de første, ofte ganske korte,  sverdene.
I det førdynastiske Egypt ble dolker benyttet som seremonielle gjenstander med skafter av gull og senere med ytterligere utførlige dekorasjoner og av variert konstruksjon. En tidlig dolk av sølv har blitt avdekket med design på midtribben. På Knossos på Kreta er det gjort funne av dolker i kobber fra tidlig minoisk tid. Først kobber- og senere bronsedolker var også i bruk i La Tène-kulturen, og ble et symbol på manndom og krigerstatus. I begynnelsen hadde de mer eller mindre rette egger, men utviklet seg etter hvert til den klassiske fasongen med et bredt blad med en insvinget «midje» før hjaltet, tilsvarebde fassongen til de romerske pugioene.

Antikken

Et av de tidligste gjenstander laget av støpt jern er en dolk fra før 2000 f.Kr. og ble funnet blant gjenstander som tyder på at den ble benyttet som et ornamentalt og kostbart objekt av stor verdi. Funnet er fra en hettittisk kongegrav som er datert til rundt 2500 f.Kr. ved Çatal Höyük i nordlige Anatolia. Dolken hadde et blad framstilt fra støpt jern og et skaft av bronse.
Romerske soldater benyttet en pugio, en stor og bred dolk med et blad som var på rundt 18-30 cm langt. Som med det romerske sverdet, gladius, ble pugio antagelig benyttet som et stikkvåpen i nærkamp og var trolig ment som ekstra våpen skulle den romerske soldaten miste sverdet. Når det ikke ble benyttet i kamp fungerte det som en hendig kniv og nytteredskap.

Middelalder og renessanse

Dolk var et naturlig tilbehør til sverd i Europa fra 1100-tallet av. Dolker til riddere hadde gjerne grep tilsvaredne samtidige sverd, med parérpinne og hjulformet knapp. Etter hvert som sverdene ble lettere og smalere fulgte dolkene etter. På slutten av middelalderen utviklet to distinkte dolketyper seg. Den ene var stilett, som nermest hadde et firkantet tverrsnitt og var ment for å trenge gjennom ringbrynje. Den andre var parérdolk, som ble brukt i venstre hånd sammen med en kårde. Det fantes også en serie enklere dolker brukt av fotsoldater. En av de vanligere var nyredolken, som ofte kun hadde én enkelt egget og derved ikke en virkelig dolk, og som etter hvert utviklet seg til den skotske dirken. Etter hvert som bruken av skytevåpen overtok både på slagmarken og til formelle dueller, forsvant dolken som våpen i Europa.

Moderne dolker

Dolken dukket ikke opp igjen på Europas slagmarker før under første verdenskrig. I de brutale kampene i skyttergraveene på vestfronten ble rene kampkniver igjen etterspurt. Mange av dem var modifiserte bajonetter, men en del var også virkelige dolker, noen av dem laget av soldatene selv ved å hamre ut og slipe til teltplugger i metall. I det tyske nazipartiet i 1920-årene var seremonielle dolker populære, og ble produsert for SA, SS og senere Wehrmacht fram til nazipartiets fall. Under andre verdenskrig ble det produsert kampdolker for spesialstyrker. Best kjent av disse er nok Fairbairn-Sykes commandodolk som ble brukt av britiske kommandosoldater. Kampdolker til militære og paramilitære styrker lages fortsatt av en rekke firmaer.