Brennevinsforbudet

Problemer med handelspartnere

Norge fikk etter hvert handelspolitiske problemer med «vinlandene» i Europa. Vin- og brennevinsprodusentene i Frankrike, Spania og Portugal mistet markedsmuligheter. Disse landene, som også solgte hetvin og brennevin til Norge, var også Norges beste fiskekunder. Responsen fra dem var å legge høye tollsatser på norsk fisk, slik at eksporten etter hvert nærmest stoppet opp. Dette var en hovedårsak til at inntektsmulighetene ble mye dårligere for fiskere og fisketilvirkere etter 1920. Norske myndigheter forsto etterhvert at noe måtte gjøres for å redusere de utilsiktede bivirkningene med forbudet.

Opprettelse av Vinmonopolet

Da forbudet ble innført, foregikk omsetningen av brennevin - som på den tiden utgjorde 80 % av alkoholomsetningen - i såkalte samlag. Dette var utsalgssteder med kommunal bevilling. Da forbudet mot brennevin ble innført, ble det straks et spørsmål om hvor omsetningen av de lovlige varene skulle skje. Avholdsbevegelsen ønsket å legge denne omsetningen inn under kommunale samlag, som gjennom lokale avstemninger så skulle forsøkes lagt ned.
Motstanderne av forbudet ønsket imidlertid å sikre at det også i fremtiden skulle bli omsetning av øl og vin over hele landet. De norske handelspartnerne var også bekymret for at omsetningen av vanlig vin skulle hindres av kommunale bestemmelser. Som et slags kompromiss, delvis etter mønster fra Sverige, ble det vedtatt å opprette et monopolutsalg med private aksjonærer, men under statlig kontroll. Vinmonopolet ble etablert i 1922, med utsalgssteder i større byer.

Opphevelse av hetvin- og ølforbudet

Opprettelsen av vinmonopolet var ikke tilstrekkelig til å hindre handelsproblemene for fiskeindustrien. Forbudet mot øl i klasse 2 og 3 skapte også problemer for bryggerinæringen. Sammen med andre negative følger av forbudene førte dette til opphevelse av forbudene mot hetvin og øl i 1923.

Utilsiktede konsekvenser av forbudene

I tillegg til handels- og bryggeriproblemene førte forbudene til mange utilsiktede bivirkninger.

Hjemmebrenning og vinlegging

Forbudene førte til en kraftig oppblomstring av hjemmebrenning rundt om i landet. I tillegg ble det svært populært å legge vin til hjemmebruk (noe som var lovlig).

Brennevinsdoktorer

Alkohol på resept stammet fra en lang tradisjon i folkemedisinen. Et flertall av norske leger tviholdt på denne tiden fremdeles på alkoholens medisinske egenskaper, på tross av at nyere forskning i stor grad hadde avlivet disse mytene. Det var tillatt å få kjøpt brennevin og hetvin til medisinsk bruk på resept fra lege, tannlege eller veterinær. I forbudets første år var det liten eller ingen kontroll, og de verste «brennevinsdoktorer» skrev ut over 10 000 resepter i året. I 1923 ble det skrevet ut 1,8 millioner resepter. Disse reseptene tilsvarte 0,8 liter 100 % alkohol per innbygger. Dette er ca. 12 % den lovlige omsetningen av alkohol i dag (6,37 liter 100 % alkohol per innbygger i 2005). Uttrykket «rumpesprit» (rektifisert (renset) sprit) har sitt opphav i disse reseptene. Da reseptloven ble strammet inn høsten 1923, falt salget av medisinsk alkohol dramatisk.

Sosiale forskjeller og helseskader

En annen utilsiktet virkning var at forbudene førte til større problemer for de fattige enn for de rike, da de fattige måtte ta til takke med alkoholholdige varer med dårlig kvalitet, som også kunne inneholde helseskadelige elementer (f.eks. metanol).

Kontroll- og fengselskostnader

Omfattende smugling og hjemmebrenning førte til at staten måtte intensivere tollkontroller og politietterforskning. Dette førte igjen til en sterk økning av fengselsinnsatte med bakgrunn i forhold relatert til forbudene.

Opphevelse av brennevinsforbudet

Med bakgrunn i folkeavstemningen ble det vedtatt å avskaffe forbudet. Brennevinsforbudet ble opphevet ved lov 15. april 1927. Ordningen med vinmonopol ble imidlertid ikke opphevet.