Hestestridsvogn

Stridsvogn er en særskilt vogn trukket av en eller flere hester, og styrt av en fører. Stridsvognen er den eldste og enkleste formen for hestevogn ved at det ga rask og bevegelig kraft. Stridsvogner ble benyttet av hærstyrker både som transport eller som mobile plattform for bueskyttere, for jakt eller for hesteveddeløp, og som en beleilig måte å reise på for mange mennesker siden oldtiden.
Det norske ordet vogn er avledet fra norrøne vagn, mens det engelske ordet chariot (framfor wagon, «vogn») er avledet fra franske charriot som kommer fra latinske carrus, i seg selv et lånord fra gallisk. I antikkens Roma, og en del andre oldtidssivilisasjoner ved Middelhavet, krevde en biga to hester (tospann), en triga tre, og en quadriga fire.
Hestestridsvogn var en rask, lett, åpen transport trukket av to eller flere hester spent opp side ved side. Stridsvognen var ikke mer enn et gulv eller en liten plattform, omgitt av et brystvern foran og på sidene. Den bemannet med en fører og med en eller to soldater. Fra stridsvognene ble fienden beskutt med pil og bue eller angrepet med spyd eller spydøks. Stridsvogner ble innledningsvis benyttet i oldtidens krigføring i løpet av bronsealderen og jernalderen, men etter at dens militære evne ble overgått av kavaleri etter at hester ble gradvis avlet til å bli større, ble stridsvognen redusert til reiser, for prosesjoner og opptog, for turneringer og i hesteveddeløp.
Den avgjørende oppfinnelsen som gjorde det mulig å konstruere lette og således raske hestetrukne vogner, var hjul med eiker. De første vogner var sleder, og med oppfinnelsen av hjul, kunne man bygge vogner for å frakte nyttelast trukket av sterke dyr, gjerne okser. De første hjulene var faste og tunge, og derfor ikke egnet for raske kjøretøyer. De eldste kjente vogner med eikehjul er datert til rundt 2000 f.Kr., og det synes som om de ble oppfunnet på den pontisk-kaspiske steppe av indoeuropeere i bronsealderen. I henhold til gravfunn er sintasjtakulturen den fremste kandidaten for oppfinnelsen. I andre mellomepoke ble oldtidens Egypt angrepet av et fremmed, semittisk folk kalt hyksos med en hær av hestetrukne stridsvogner, som var ukjent for egypterne. Først da egypterne selv behersket krig med stridsvogner ble de fremmede herskerne fordrevet i tiden 1570-1550 f.Kr. Bruken av stridsvogner synes å ha nådd sitt militære høydepunkt i tiden rundt 1300 f.Kr., kanskje som følge av slaget ved Kadesj, 1274 f.Kr. Stridsvognene hadde mistet sin militære betydningen ved 100-tallet e.Kr., men hadde fortsatt prestisje i opptog, og hesteveddeløp med stridsvogner fortsatte å være en populær sport i Konstantinopel fram til 500-tallet e.Kr.

Stridsvognens opprinnelse

Domestisering av hesten var et viktig skritt mot sivilisasjon. Det er økende mengde bevis (som ved det arkeologiske stedet Dereivka i dagens Ukraina) som støtter hypotesen at hester ble først domestisert på den eurasiske steppe for omtrentlig 4000-3500 f.Kr.
Oppfinnelsen av hjulet for bruk ved transport var en annen betydningsfull oppfinnelse. Det skjedde sannsynligvis i sen neolittisk tid. Kjøretøyer med hjul (i motsetningen til slede) synes å opptre fra midten av 3000-tallet f.Kr. i både cucuteni-kulturen i Sentral-Europa og i majkopkulturen i Kaukasia. De eldste kjøretøyer med solide tømmerhjul var tunge kjerrer trukket av okser. Disse dukket opp relativt samtidig mellom 3 400 og 3100 f.Kr. over et meget stort område, fra Mesopotamia i sør til de russiske steppene og Sentral-Europa i nord. De var tunge kjøretøyer hvor kun okser, ikke hester, kunne benyttes. Problemet var seletøy, først da kineserne en gang mellom 200- og 400-tallet e.Kr. utviklet bogtre som seletøy som tilpasset for hesters anatomi, fikk okser konkurranse. Fordelene var åpenbare: oksekjerrene kunne reise rundt 3,2 km/t under gode forhold, men straks eikehjul ble oppfunnet, var det mulig å bygge en lett vogn med to hjul, trukket av hester. Den kunne oppnå en hastighet på 10 til 14 km/t ved trav, kanskje opptil 30 km/t ved galopp.
Den eldste sikre datering av kjøretøy med hjul, en vogn med to aksler og fire hjul, er en primitiv tegning på et keramikkbolle, kalt for Bronocicebollen, navngitt etter et distrikt i sørlige Polen hvor det ble avdekket. Den er datert til omtrentlig 3635–3370 f.Kr. ved karbondatering. Den ble avdekket i den arkeologiske traktbegerkulturen. Det eldste sikkert daterte kombinasjonen av hjul-aksel er Ljubljanamarskhjulet, avdekket i et marsklandområde sør for Ljubljana i Slovenia, og datert til ca. 3150 f.Kr. Det gjør det til det eldste solide trehjul som er funnet, og tilhørte en håndkjerre med to hjul.
Gravhaugen Starokorsunskaya kurga i regionen Kuban i sørlige Russland inneholdt en vogngrav tilhørende majkopkulturen (som hadde hester). To faste hjul av tre fra denne gravhaugen har blitt datert til andre halvdel av 3000-tallet f.Kr. I tiden etter denne graven ble gjort tallrike tilsvarende gravhauger i den nordlige regionen av Kaukasia. Disse gravene gjør det mulig å tolke et klassesamfunn hvor den hestetrukne stridsvognen var et statussymbol for mektige krigerhøvdinger. Det var en todeling mellom «den pragmatiske, oksetrukne vognen til bonden og byfolket, og stridsvognen, prosesjonen til de vellykte krigere og konger.»

Det nære østen

Etter at praksisen med hjulbaserte vogner spredte seg blant sivilisasjonene mellom Eufrat og Tigris utviklet Sumer i sørlige Mesopotamia en lettere utgave av en vogn med to solide hjul, trukket av fire esler. Eikehjul kom ikke til Mesopotamia før på midten av 2000-tallet f.Kr.
De eldste funnene av hjul i Mesopotamia er fra første halvdel av 2000-tallet f.Kr., mer enn 500 år etter de funnene fra Kuban-regionen i nord. Det finnes dog en del piktogrammer av sleder som synes å støtte seg på tømmerruller eller hjul. De er datert til omtrent samme tid som de eldste funnene av hjul i Europa, og kan antyde at kunnskapen om hjul ikke var ukjent. De eldste beskrivelsene av vogner i forbindelse med krigføring er avdekket i sørlige Mesopotamia på Urs krigspanel, en hellig boks fra rundt 2500 f.Kr., framstilt av tre og med innlagte mosaikkbilder på begge sider med scener fra krig og fred, nå oppbevart ved British Museum. Disse synes heller å være kjerrer, og ble trukket av okser eller en hybrid av afrikansk villesel og asiatisk villesel, kalt kunga i byen Nagar som var kjent for å avle dem. Disse hybridene ble benyttet i hærstyrkene til eblaittene, tidlige sumere (tidlige dynastiske periode), akkadere, og tredje dynati i Ur. Selv om det tidvis ble fraktet en spydmann med vognføreren, kan slike tunge vogner på solide trehjul og dekket med skinn, ha vært en del av bagasjetoget (eksempelvis under kongelige gravprosesjoner) framfor særskilte kjøretøyer i krig.

Indoeuropeisk spredning

Det eldste fullt utviklede hestetrukne stridsvogner med eikehjul er bevitnet sintasjtakulturens i gravhauger i sørlige Russland og Kasakhstan i tiden ca. 2000 f.Kr. Den avdøde er lagt i graven med sin stridsvogn, og tidvis også med sine hester og andre eiendeler. Etter treverket råtnet etterlot den levninger og merker i bakken som bevarte formen av en vogn med to hjul, inkludert eikene på hjulene. Så langt er minst 16 slike graver funnet. De er datert til 2100-1700 f.Kr., eldre enn noen andre stridsvogner andre steder. Fra steppene spredte stridsvognene seg til det nære østen sammen med steppehestene og beslåtte kroneskafter. Denne arkeologiske kulturen er delvis utviklet fra den eldre jamnakulturen på den pontisk-kaspiske steppe i løpet av 3500-tallet og 2200-tallet f.Kr. Denne kulturen var overveiende nomadisk, men en del jordbruk ble drevet i nærheten av elver og ved noe få bygdeborger. De var også engasjert i bronsemetallurgi og praktiserte komplekse gravritualer som minner om hinduritualer kjent fra oldtidstekstene Rigveda og Avesta.
En videreføring av sintasjtakulturen var andronovokulturen som spredte seg over steppene fra Uralfjellene og østover til fjellkjeden Tian Shan som en del av den indoeuropeiske folkevandringen, og korresponderte med de tidlige indoiranske kulturer. Stridsvogner figurer framtredende i indoiransk mytologi. De spilte også en viktig del i både persisk og hindumytologi, hvor de fleste gudene i deres gudeverden ble framstilt som herskere som red på dem. Sanskritordet for en stridsvogn er hankjønnsordet rátha-, noe som er beslektet med avestisk raθa- (også hankjønnsord), og i sin opprinnelse en bekreftelse av det urindoeuropeiske adjektivet *rot-h₂-ó- i betydningen «har hjul», med det karakteristiske aksentskiftet som er funnet i indoiranske substantiviseringen. Dette adjektivet på sin side avledet fra det kollektive substantivet *rot-eh₂-, «hjul», fortsatte i latinske rota, som tilhørte substantivet *rót-o- for «hjul» (fra *ret-, å løpe») som også er funnet i germansk, keltisk og baltisk (gammelhøytysk rad, gammelirsk roth, litauisk rãtas).
I nordlige Mesopotamia var mitanniene berømte førere av stridsvogner. navnene på deres konger opptrer i nedtegnelser fra rundt 1500 f.Kr. deres navn var indiske, og et av dem hadde betydningen «har angripende stridsvogn». Deres folk snakket ikke et indoeuropeisk språk, men hurrittisk (beslektet med urartisk), men deres aristokrati hadde sin opprinnelse i førere av stridsvogner. Det er da mulig at indoeuropeere med stridsvogner nordfra hadde grepet makten i landet. Med stridsvognens mobilitet kom streben etter makt, etter kveg og erobringer. Hestekulturen på steppene var avhengig av og underlagt endrede beiteland, klimatiske endringer som endret beitebetingelsene, og suksess i krig. Flyktige og drevet av stadig endrede lojalitetskultur til de ulike kongedømmer på steppene, var de helt avhengig av sine hester. Til sist endret steppenomadene og deres hester historien, veltet sivilisasjoner og skapte selv mektige riker.
Så tidlig som 5000 f.Kr. la folk gravgods i gravene med den avdøde. Foruten redskaper, våpen, verdisaker ble også tamdyr og selv folk i gravene. I løpet av noen århundrer ble også hester en del av gravgodset. Denne praksisen med hestegraver, som arkeologene kaller dem, er funnet blant mange indoeuropeiske folk, og andre folk, inkludert kinesere og tyrkiske folk. Handlingen indikerer hvilken høy verdi som hester hadde fått i særskilte kulturer og gir bevis på folkevandringer av folk med en hestekultur. Menneskegraver som inneholder andre tamdyr er sjeldne, selv de finnes; eksempelvis er det i Storbritannia funnet 31 hestergraver, men kun en kugrav, unik i Europa. Denne praksisen med hestegraver er en del av en bredere tradisjon med hesteofring. En tilknyttet prosess er gravlegging med stridsvogner hvor hele vognen, med eller uten en hest, legges i graven til den avdøde. Det er også funnet hestehoder og hover i graver dynket med rød oker. Disse funnene synes å være forløpere til tradisjoner med hesteofringer hvor hestekjøtt ble spist, mens skinnet, skallen og hovene ble lagt til side.
Hester og vogner med hjul åpnet opp for å tilbakelegge store strekninger på steppene. En del av årsakene for ekspansjoner vestover mot Uralfjellene var behovet for metaller. Etter 2000 f.Kr. var ekspansjonene så mange og i så ulike retninger, og ført teknologien med hestestridvogner vidt av sted, blant annet helt til Kina. På 2000-tallet f.Kr. førte steppesamfunnene bestående av hester og kveg inn i Sentral-Asia. Høvdingene utgjorde en elite som skaffet seg rikdom og prestisje via handel og krig, eller ved plyndring. I Mesopotamia var hesten ikke vanlig hvor frakt skjedde via elvene eller ved eselkaravaner, og hesten var kjent som «eselet fra utenlandske fjelland». I løpet av 3000-tallet f.Kr. infiltrerte nomadefolk fra steppene med sine hester og stridsvogner de fastboende sivilisasjonene mellom Eufrat og Tigris. Disse infiltrasjonene som økte i antall og brede, hadde sin årsak i den miljømessige virkeligheten på steppene. Ved å leve på delvis tørre sletter med ujevnt nedbør var nomadene med sine kvegflokker avhengig av stadig å finne nye beiteområder. I tider med godt nedbør spredte de seg ut over steppene, men i tider med tørke søkte de mot faste vannhull. Således bevegde seg mot utkanten av steppene og mot områder med mer vann og fruktbart land hvor det hadde vært fastboende bønder i århundrer. Tørke kombinert med voksende befolkning og hesteflokker i nord krevde stadig søken etter beitemarker. Landene i sør mellom Eufrat og Tigris må ha fortont seg som lett bytte. Med seg førte de nye militære teknologier og metalluri.

Hettittene

Hettittene i Anatolia var et indoeuropeisk folk som tidlig hadde utvandret fra steppene. De opprettet en stat ved Hattusa, den gamle hovedstaden til hattianere, et opprinnelig folk i Anatolia som hettittene etterfulgte og samtidig overtok deler av deres kultur, som blant annet skriftspråket. Det hettittiske riket sto på høyden av sin makt under kong Suppiluliuma (1344-1333 f.Kr.) og omfattet da mye av sørvestlige Asia, likestilt stormakt med Assyria i øst og Egypt i sør. Det eldste vitnesbyrd om krigføring med stridsvogn er en gammelhettittisk Anitta-tekst (1700-tallet f.Kr.). Teksten nevner 40 spann med hester (i den opprinnelige kileskrift stavet 40 ṢÍ-IM-TI ANŠE.KUR.RAḪI.A) ved beleiringen av Salatiwara (et sted i Anatolia). Ettersom teksten nevner et spann av hester framfor stridsvogner er tekstens faktiske betydning usikker. Den første sikre bevitnelse av hettittiske stridsvogner er datert til slutten av 1600-tallet f.Kr. (Hattusili I). En annen hettittisk tekst om å trene hester som er tilskrevet Kikkuli fra Mitanni er fra 1400-tallet f.Kr.
Den hettittiske krigsmaskinen besto av esler og tunge oksekjerrer som fraktet nødvendige forskninger, men det viktigste angrepsvåpenet var lette hestetrukne vogner. Det var ikke en ny våpenteknologi. Hettittenes fiender, blant dem egypterne, hadde benyttet dem som mobile plattformer for sine bueskyttere. Deres stridsvogner var langdistansevåpen som kunne avfyre skyer med piler mot fienden. Hettittene hadde en annen tilnærming, og utviklet en stridsvogn som var lengre og dypere, og vognhjulene hadde fire eiker framfor åtte, og fraktet 3 menn framfor 2. Vognen kunne klare den ekstra tyngden ved at hjulene var plassert midt under vognen og ikke bak som på de egyptiske. De tre var en fører, en soldat, og en skjoldmann som hadde som oppgave å beskytte de andre to med sitt skjold. Mannskapet bar rustning, og det gjorde også hestene på sine flanker, bakside og nakker. Soldaten hadde en bue og piler foruten et kort sverd. Høyden på plattformen ga ham en fordel i nærkamp, og til sammen var dette våpenet velegnet til å overvinne fiendens stridsvogner og mot uerfarent infanteri.
Hettittenes framgang var i stor grad avhengig av deres kontroll over handelsrutene og naturressurser, særlig metaller. Etter hvert som hettittene fikk kontroll over Mesopotamia økte spenningene mot naborikene som assyrerne, hurrittere og egyptere. Under Suppiluliuma erobret hettittene byen Kadesj, lokalisert ved elven Orontes i det som i dag er Syria. Byen ble lokalitet for et av de best dokumenterte slag i oldtiden, slaget ved Kadesj i 1274 f.Kr., utkjempet mellom datidens supermakter, hettittene og egypterne, på 1200-tallet f.Kr. Slaget ved Kadesj var kanskje det største slaget mellom stridsvogner som noen gang ble utkjempet, og involverte over 5 000 stridsvogner. Farao Ramses II ledet de egyptiske styrkene og hettittene ved deres konge, Muwatalli II. Det er dog ingen enighet i ettertiden om resultatet eller hva som skjedde. Synspunktene strekker seg fra en egyptisk seier, en uavgjort kamp, og et egyptisk nederlag (hvor de egyptiske rapporteringen er kun propaganda). Slaget ga antagelig ikke avgjørende seier til noen av partene, til tross for store tap. Begge sider trakk seg tilbake og krevde seieren overfor sine egne.
Hettittene benyttet mye tid på å forbedre sine stridsvogner, særlig treningen av hester i spann. Så viktig var treningen av hestene at et arkiv i kileskrifter har nedtegnet dette. Særlig en tekst av nevnte Kikkuli. Ikke mye er kjent om denne hestetreneren, bortsett fra at han var en utlending som kom fra Mitanni, et kongerike fra hva som nå er nordlige Syria. Allerede i første setning presenterte han seg selv: «Således taler Kikkuli, hestetrener fra landet til mitanniene.» I henhold til hans treningsmanual fremmet han en streng og hard opplæring av hestene. Han var nådeløs i sitt opplegg som begynte om høsten og varte i 148 dager. Han bygde styrke og forberedelse på tøffe forhold, og presset hestene til ytterpunktene av hva de maktet. Kikkuli og de andre hettittiske hestetrenerne fikk til sist meget kondisjonssterke og veltrente hester, og det var antagelig årsaken til hvorfor den hettittiske hæren var så suksessfulle.
Hester var både sjeldne og kostbare. En hest hadde samme verdi som sju okser, eller ti esler, eller tretti slaver. De ble benyttet til stridsvogner, men også ridende speidere og voktere som patruljerte og kontrollerte store områder med erobret land og folk. Storstilt krigføring ved kavaleri var ikke aktuelt før skyterne og deres effektive kavaleri fra steppen revolusjonerte militær strategi.
Krigføring med stridsvogner avtok med sammenbruddet av det hettittiske riket på 1100-tallet f.Kr. Endringen av den etablerte orden førte til et paradigmeskifte for krig med hester. I århundrer betraktet eliten i Mesopotamia det som uverdig å ri hester. I henhold til en berømt brevutveksling hadde kong Zimri-Lim av Mari planlagt å besøke byer i Akkad. Han ble rådet til å kjøre en stridsvogn, «eller om du må ride, ri et muldyr. For kun da vil du bevare din verdighet for din kongelige posisjon.» Hva kongen gjorde er ikke bevart.

Oldtidens Egypt

Både hester og stridsvognen ble innført til oldtidens Egypt av de invaderende semittiske hyksos (egyptisk: heqa khaseshet, «hersker(e) fra fremmede land») i andre mellomepoke. De erobret og bosatte seg på østlige Nildeltaet en tid før 1650 f.Kr. og førte til slutten på 13. egyptiske dynasti. Først da egypterne selv behersket krig med stridsvogner ble de fremmede herskerne fordrevet i tiden 1570-1550 f.Kr. Bruken av stridsvogn bidro siden til egypternes militære suksess. I egyptisk og assyrisk kunst er det tallrike representasjoner av stridsvogner som viser at de var rikt dekorert. Egypterne utviklet deres egen formgivning til stridsvognen, som teknologiske forbedringer til strukturen med en tverrstang på hjulkonstruksjonen som reduserte vekten. De oppfattet også den T-formede kravesalen til sine hester en gang rundt 1500 f.Kr. De best bevarte eksemplene på egyptiske stridsvogner er fire stykker i graven til Tutankhamon.
Stridsvognene var effektive ved deres store hastighet og styrke som overgikk infanteriet, og ble raskt det nye mektige våpenet i Midtøsten. De var bemannet med en fører og en bueskytter. De ble trukket av to eller fire hester. De var dog kostbare, tunge og utsatt for å bryte sammen, men i kontrast til tidligere kavaleri ga de en mer stabil plattform for bueskyttere. Ulempene var deres størrelse og avhengigheten av flatt terreng. I kamp ble stridsvognene benyttet i det første angrepet for å bryte gjennom en kompakt forsvarslinje og ble tett fulgt av infanteriet. I en annen rolle ble stridsvognen benyttet til å forfølge og nedlegge flyktende fiender etter at seieren var klar.
Medlemmene av stridsvognenhetene utgjorde deres egen aristokratiske klasse kjent som maryannu («unge helter»). Den heroiske symbolisme kan bli sett i samtidige avbildninger hvor farao er framstilt ridende i sin stridsvogn med eliten og skyter piler mot fienden. Denne framstilling ble typisk for kongelig makt i ikonografien i det nye rike.

Persia

Perserriket etterfulgte Elam rundt 500 f.Kr. Perserne kan ha vært de første som spente fire hester foran sine stridsvogner. De benyttet også stridsvogn med ljå, det vil si kniver montert på begge sider av akslingen. Bladene gikk horisontalt ut en meter på sidene av vognen og roterte etter som vognen ble trukket. Kyros den yngre (død 401 f.Kr.) er tilskrevet denne nyvinningen, og benyttet disse stridsvognene i stort antall. Den greske hærføreren Xenofon (430−354 f.Kr.), som var vitne til slaget ved Kunaxa, fortalte om dem: «Disse hadde tynne ljåblader som strakte seg ut i vinkle fra akslene og dessuten ut under førerens sete, vendt mot bakken.»
Herodotos nevner at libyere og indiske satraper sendte kavaleri og stridsvogner til Xerxes den stores hær. Imidlertid hadde kavaleri allerede blitt langt mer effektiv og raskere enn stridsvognene, og nederlaget til Dareios III av Persia i slaget ved Gaugamela (331 f.Kr.), hvor hæren til Aleksander den store ganske enkelt åpnet sine linjer og lot de persiske stridsvognene passere og deretter angripe dem bakfra, markerte slutten på stridsvognenes militære betydning. I senere kulturer var dog stridsvognen fortsatt til en viss grad aktuell, som hos Selevkideriket og pontiere, i India, Kina og blant keltiske folk.

Det indiske subkontinent

Stridsvogner er framstående omtalt i Rigveda, noe som viser at de var i bruk i India på 1000-tallet f.Kr. Blant guddommene i Rigveda er Usjas («Morgenrøden») framstilt kjørende i en stridsvogn. Det samme er Agni i hans funksjon som budbringer mellom guder og mennesker.
Det er en del beskrivelser av stridsvogner blant helleristningene og bergkunsten i Vindhyafjellene. To avbildninger av stridsvogner er funnet i Morhana Pahar i distriktet Mirzapur. Den ene viser en biga og hodet på føreren. Den andre viser en quadriga med hjul som har seks eiker, og en fører som står høyreist i en stor vognboks. Denne vognen er angrepet. En figur, som er væpnet med et skjold og stridskølle, står i vognens vei; en annen figur som er bevæpnet med pil og bue, og truer den høyre flanken. Det har blitt spekulert om avbildningen refererer til en særskilt fortelling. Den er antagelig datert til de første århundrene f.Kr. De meget realistiske framstillingene ved buddhistsenteret Sanchi i distriktet Raisen er datert omtrentlig til 100-tallet e.Kr.
Kong Ajatashatru av Magadha (død ca. 460 f.Kr.) hadde stridsvogner med ljåer som ble benyttet i krigen mot stammen Licchavi. Det er utstilt stridsvogner og palassvogner ved Telanganas statelig arkeologiske museum i Hyderabad.

Kina

De eldste arkeologiske bevis på stridsvogner i Kina, en stridsvogngrav oppdaget i 1933 ved Hougang, Anyang i provinsen Henan, er datert til styret til kong Wu Ding av det sene Shang-dynastiet (ca 1200 f.Kr.). Orakelbeininskripsjoner antyder at de vestlige fiendene til Shang-dynastiet begrenset antallet stridsvogner i kamp, men herskerne selv benyttet dem kun som mobile kommandokjøretøyer og i til kongelig jakt.
Stridsvognene kom plutselig til Kina under styret til Wu Ding, en gang rundt 1180 f.Kr. Disse var avanserte vogner, konstruert med omfattende teknologi med bøyd treverk og lær tilsvarende til hva som ble utviklet i Vesten. Den militære vognteknologien kom fra steppene og erobret enorme områder av mogulenes land. Hesten var ikke ukjent i Kina på denne tiden. Tamhester hadde blitt spredt raskt over steppene og nådd Kina på 2000-tallet f.Kr. Først ble de benyttet som pakkhester, deretter for å trekke adelens vogner. Da stridsvognen kom ble de overtatt av adelen som mobile kommandoposter i utkanten av en militær konflikt. De var vogner med høy prestisje, og fulgte herskeren i graven. Shang-dynastiets stridsvogner ble trukket av to hester, men tidvis ble også fire hester funnet i gravene. Det samme gjorde dusinvis av ofre, fanger som var bundet, enten halshogd eller gravlagt levende.
Shang-dynastiet utkjempet tallrike kriger i de nordvestlige steppene. De var gevinster i form av fanger og hester. Over tid ble noen av stammene langs grensen allierte som de fikk hestetrenere fra, foruten kunnskap om hjulvekt, veterinærer og andre nødvendigheter om de nye teknologien. Kineserne hadde vært bønder i hundrevis av år og å behandle hester krevde kunnskaper som til da var ukjente.
Zhou-dynastiet veltet Shang-dynastiet i 1045 f.Kr. og ble de føreste kineserne som benyttet lette stridsvogner på slagmarken. De benyttet 300 stridsvogner og bueskyttere mot sine fiender i slaget ved Muye, og til tross for være tallmessige underlegne, sto seirende igjen etter slaget. Wen, grunnleggeren av Zhou-dynastiet, ble sagt var en «barbar», en mann fra steppene, noe som kan redegjøre for hans mobile strategi, og oppfant en ny form for harnisk og seletøy med fire hester i bredden. Mannskapet besto av en bueskytter, en vognfører, og tidvis en tredje soldat som var bevæpnet med et spyd eller øks. Fra 700- til 400-tallet f.Kr. benyttet kineserne stridsvogner i kamp. Krig førte med seg teknologiske nyvinninger til Kina. Jernmetallurgien kom fra steppene på 700-tallet f.Kr.
Storstilt krigføring med stridsvogner ble helt foreldet etter de stridende staters tid (476–221 f.Kr.). Hovedårsakene var økende bruk av armbrøst, innføring av standardiserte kavalerienheter, og tilpassingen av bueskyttere fra steppene som var langt mer effektiv. Stridsvogner fortsatte å fungere som kommandoposter for offiserer under Qin-dynastiet (221-206 f.Kr.) og Han-dynastiet (202 f.Kr.-220 e.Kr.), mens bevæpnede stridsvogner ble også benyttet under Han-dynastiet mot føderasjonen av nordlige nomader, Xiongnu i Han-Xiongnu-krigen (133 f.Kr. til 89 e.Kr.), særskilt i slaget ved Mobei (119 f.Kr.).
Før Han-dynastiet ble ofte makten til kinesiske stater og dynastier målt i antallet stridsvogner som de hadde. Et land med et tusen stridsvogner ble rangert som et middels land, og et land med ti tusen stridsvogner ble rangert som et stor og mektig land.
Hester spilte en avgjørende rolle i foreningen av de kinesiske statene. Å føre krig med hester, enten stridsvogner eller kavaleri, hadde store fordeler, men Kina hadde mangel på tilgang på store hester, som måtte innføres over distanser fra Sentral-Asia. Behovet for hester førte til bitre kriger i nord i flere århundrer. Han-keiser Wudi, som styrte i tiden 140-87 f.Kr., la slikt vekt på hester at han organiserte kostbare krigstokt for å øke Kinas grenser mot vest. De kjøpte også hester i bytte med silke, noe som førte til opprettelsen av Silkeveien. «Hester er grunnlaget for militær makt, den største ressursen til staten,» skrev Ma Yuan, Han-general fra nordlige Kina, i det første århundret e.Kr. Han sendte 60 000 soldater vestover i jakt på hester, og skaffet 3 000, men kun en tredjedel trygt til Kina. Tang-dynastiet (618-907 e.Kr.) begynte sitt styre med 5 000 hester, men i løpet av noen få tiår hadde de økt antallet til 700 000 med aggressiv avl, og selv da var det behov for flere, som ble kjøpt dyrt med silke, og senere med te. Til sist førte den kroniske mangelen på hester til katastrofer, utløst av erobringene til Djengis Khan, men da var stridsvognene for lengst blitt utdatert for kavaleri.

Hellas

Linear B-tavlene i de mykenske palassene, datert til 1400-1300-tallet f.Kr., hadde innholdsfortegnelser over stridsvogner, tidvis også med særskilte detaljer om hvor mange som var «monterte» og «demonterte». Homer beskrev i eposet Iliaden hvordan Akilles trakk Hektors lik etter sin stridsvogn foran Trojas porter, men synes ellers å framstille Trojakrigen som infanteristyrker som braker sammen mann-mot-mann. Etterkommerne av disse grekere på 1000-tallet f.Kr. hadde et kavaleri, men det var aristokratiet som red hester og var mer preget av status enn som et aktivt våpen. Det berglendt terrenget i Hellas var heller ikke velegnet for stridsvogner. Følgelig var stridsvognen aldri benyttet i større grad i krig, men hadde likevel beholdt sin høye status og minner om dens tid ble videreformidlet i episk poesi.
Senere stridsvogner ble benyttet i leker og prosesjoner, som i kappløp med stridsvogner i de olympiske leker og Panathenaia («den all-athensk festival»), og andre offentlige festivaler i antikkens Hellas; i hippodromer og i tevlinger kalt for agoner. De ble også benyttet i seremonielle funksjoner, som da en paranymf, eller en venn av brudgommen, dro sammen med ham i en hestetrukket vogn for å kjøre bruden hjem.
Greske stridsvogner ble framstilt for å bli trukket av to hester festet til en midtre påle. Om ytterligere to hester ble benyttet, ble disse festet på hver side av hovedparet ved en enkel, slik som sett på to greske vaser i British Museum fra de all-athenske leker i Athen hvor føreren sitter med føttene hvilende på et brett som henger ned foran nær beina til hestene. Tospannet selv besto av et sete hvilende på akselen med en tverrstang på hver side for å beskytte føreren fra hjulene. Greske stridsvogner synes å ha manglet andre fester til hestene, noe som ville ha gjort vending vanskelig.
Kurven eller vognhuset til stridsvognen hvilte direkte på akselen som knyttet de to hjulene sammen. Det var ingen form for hjuloppheng, noe som gjorde det til en ukomfortabel form for transport. Foran og på siden av kurven var det en delvis rund beskyttelse på rundt 1 meter høy. Bak var kurven åpen, noe som gjorde det lett å gå på og av vognen. Det var ikke noe sete og generelt var det kun nok plass for en fører og en passasjer. Tøylene var omtrentlig de samme som ble benyttet på 1800-tallet, framstilt av lær og beslått med elfenbein eller metall. Tøylene gikk gjennom ringer knyttet til klaven eller åket, og de var lange nok til å bli knyttet rundt livet på føreren når han trengte å frigjøre hendene.
Hjulene og kurven på vognen var vanligvis gjort av treverk, forsterket enkelte steder med bronse eller jern. Hjulene var framstilt av bronse eller jern og hadde fire til åtte eiker. Grunnet avstanden mellom eikene, ble felgene holdt i spenning over forholdsvis lange spenn. Mens det ga bidro til å dempe støtene, måtte også hjulene fjernes når vognen ikke var i bruk for å forhindre at hjulene slo seg når vognen ikke var i bruk. Stridsvogner i andre land hadde lignende utforming som de greske, de fremste forskjellene var i innfatningen.
I henhold til gresk mytologi ble stridsvognen oppfunnet av Erikhthonios av Athen. Det var sagt at han var lam i føttene og oppfant hestestridsvognen med fire hester (quadriga) for å kunne reise rundt. Han deltok også i kappløp og Zevs ble så imponert over hans dyktighet at han etter hans død løftet ham opp til himmelen hvor han ble stjernebildet Kusken (Auriga).
Den mest kjente opptreden av en stridsvogn i gresk mytologi skjedde da Faethon, sønn av Helios, forsøkte å kjøre sin solstridsvogn, og endte opp med å sette jorden i brann. Denne fortellingen førte til den arkaiske betydningen av faethon som en særlig uvøren vognfører. Platon i hans stridsvognallegori for å forklare sin teori om den menneskelige sjel. Han framstilte en vogn trukket av to hester, en godt dressert mens den andre var vanskelig, således representerte motstridende menneskelige innskytelser; vognførerens oppgave, som her representerte fornuften, var å forhindre hestene å løpe i hver sin retning og isteden rettleide dem mot innsikt.
Det greske ordet for stridsvogn, ἅρμα, hárma, er også i dag benyttet for å henvise til en stridsvogn (tank), da som άρμα μάχης, árma mákhēs.

Nordlige Europa

Trundholmsvognen (Solvognen) er et dansk nasjonalklenodium fra bronsealderen. Hesten, på fire hjul, som trekker en soldisk på to hjul er datert til ca. 1400 f.Kr. Alle hjulene har fire eiker. Det er uvisst om vognen med soldisken kan bli forstått som en passasjer, men uansett viser denne kunstferdige modellen i gull og bronse at stridsvognen med to hjul var tilstede i Nord-Europa på et tidlig tidspunkt. Solvognen illustrerer tanken at solen ble trukket på sin evige reise av en guddommelig hest, og solbildet og hesten har hjul for symbolisere solens bevegelse.
På et antall nordiske helleristninger fra bronsealderen er det framstilt vogner med to hjul med rund front, åpen bak og trukket av to hester. Ved Gryt i nordøstlige Skåne i Sverige finnes det 17 bilder av stridsvogner, oppstilt på rad. En lignende vogn finnes i et av billedsteinmotivene i kongegraven i Kivik, også i sørlige Skåne. Forskningen har påpekt likheter mellom disse og samtidens stridsvognbilder i middelhavsområdet, skjønt en forsker har stilt spørsmål om disse motiv faktisk gjengir stridsvogner.

Etruria

Den eneste intakte etruskiske stridsvognen er datert til rundt 530 f.Kr. og ble avdekket som en del av stridsvogngrav ved Monteleone di Spoleto i sørøstlige Umbria i Italia. Den er nå i samlingen til Metropolitan Museum of Art i New York. Selv om rundt 300 stridsvogner fra antikken er kjent for fortsatt å eksistere, kun seks av disse rimelige fullstendige, og Monteleone-stridsvognen er den som er best bevart. Den er dekket med elfenbein og bronseplater som er dekorert med billeder framstilt i lavt relieff. Disse framstiller hva som tolkes som scener fra livet til Akilles.

Urartu i Kaukasia

I oldtidsriket Urartu (860–590 f.Kr.) ble stridsvognen benyttet både av adelen og militæret. I Erebuni (Jerevan i dagens Armenia) er kong Argishti av Urartu avbildet mens han fører en stridsvogn som er trukket av to hester. Stridsvognen har to hjul og hvert hjul har rundt åtte eiker. Denne typen ble benyttet i tiden rundt 800 f.Kr. i Kaukasia og sørover.

Roma

I Romerriket ble stridsvogner ikke benyttet i krigføring, men i prosesjoner og i kappløp for forlystelser, særskilt i triumftog og i sirkus (circus). De kunne da bli trukket av så mange som ti hester, og i sjeldne tilfeller også av hunder, tigre eller strutser. De var fire divisjoner, eller factiones, av vognførere, adskilt av fargen på deres klesdrakter: røde, blå, grønne og hvite team. Det fremste senteret for kappløp var ved Circus Maximus, beliggende i dalen mellom Palatinerhøyden og Aventinerhøyden i Roma. Banen kunne ha 12 stridsvogner, og de to sidene av banen ble holdt adskilt av en midtre, opphøyd plattform kalt spina. Kappløp med stridsvogner fortsatte å beholde sin folkelige popularitet inn i bysantinsk tid på hippodromen i Konstantinopel, selv etter at antikkens olympiske leker hadde blitt nedlagt. Kappløpene i det bysantinske rike fortsatte fram til deres nedgang etter Nikaopprøret på 500-tallet hvor det meste av byen ble brent ned.
Antikkens romerske stridsvogn trukket av fire hester ved siden av hverandre ble kalt for quadriga, fra latinske quadriugi (av en gruppe på fire). Betegnelsen hadde tidvis betydning fire hester uten en stridsvogn eller kun en stridsvogn. En vogn trukket av tre hester ble kalt for en triga, fra triugi (av en gruppe på tre). Et tospann, en vogn trukket av to hester, ble kalt for en biga, fra biugi.