google/wiki40b huggingface dataset:
Plesiosaurus

Plesiosaurus (gresk: plesios, nær + sauros, øgle) var en stor (rundt 3-5 meter lang) vannlevende reptil (svaneøgle) som levde i den tidlige delen av juraperioden. Den er kjent fra nesten komplette skjelettfunn i England og Tyskland. Kjennetegnene dens var et lite hode, en lang og slank hals, en bred skilpaddelignende kropp, en kort hale, og to par lange luffer. Den låner bort navnet sitt til en større gruppe reptiler, som plesiosauros er et tidlig, men typisk medlem av.
Den levde bare i havet og spiste belemnitter, fisker og andre småkryp i havet. Den svømte ved hjelp av loffene, halen var for kort til å brukes til noe særlig.
Den første kjente plesiosaurus ble funnet i 1812 i Lyme Regis av Mary Anning, som også fant den første ichtyosaurus vi kjenner, under en av sine vandringer langs de farlige kystklippene ved hjembyen. Hun brukte ti år på å få løs plesiosauren, med primitivt verktøy og under vanskelige forhold. I dag er den utstilt på National History Museum i London.
Storselsøy

Storselsøy er benevnelsen på den nordlige halvdelen (tilhørende Rødøy kommune) av Hestmannøy i Nordland. Lokalbefolkningen bruker som oftest kortversjonen Selsøy.
Den sørlige halvdelen (tilhørende Lurøy kommune) av Hestmannøy kalles Hestmona.
Årstad kirke

Bygningen

Skipet og korsarmene har samme bredde. Koret er litt smalere og rett avsluttet. På hver side av koret er der et sakristi. Kirken har et aksialt  plassert vesttårn på tre etasjer. På sørsiden av tårnet står et rundt tårn med en vindeltrapp som fører opp til andre etasje. Tårnet har en spiss åttekantet hjelm som er tekket med kopper.
Hovedportalen i vest står i tårnfoten og den er utvendig beskyttet av et fremspringende sadeltak. En portal fører også inn fra tårnfoten til skipet. Skipet har fire par enkle spissbuede vinduer. Korsarmene har tilsvarende vinduer.
Albusnegler

Utseende

Albusnegler omtales vanligvis som et skjell, det vil si en musling. Det kommer nok av at skallet helt dekker kroppen. Sneglene har et enkelt skall, mens muslingen har to to like skallhalvdeler som omgir dyret. 
Skallet er lavt, kjegle eller pyramideformet, ikke snodd eller vridd. Albusnegler ligner skilpaddesnegler og toppluesnegler. 
Alle snegler i saltvann tilhører forgjellesneglene, som kan stenge skallet med et skallokk (operkulum). Albusnegler mangler dette lokket.

Levevis

Albusnegler lever på hardt underlag, som steiner og berg, hvor de suger seg fast. Men de kan også finnes på sandbunn. Albuesnegler finnes fra strandsonen og ned til nærmere 100 meters dyp. Mange av artene kan suge seg fast til underlaget og kan være svært vanskelig å få løs. Albusnegler lever av å raspe alger av berget med raspetungen. Fine hår i ganen hjelper til med å ta inn maten.   
Formering skjer i vinterhalvåret, ved at egg og spermier slippes ut i vannmassene. Dette skjer når det er grov sjø og sterke strømmer. Eggene blir spredt med vannet og larvene lever noen uker pelagisk, det vil si at de svømmer fritt i vannet, før de finner et sted hvor de fester seg.
Hos vanlig albuesnegl er skallets rand nøyaktig tilpasset underlaget og lukker seg tett når skallet er i luft, noe som skjer hver gang det er lavvann eller fjære sjø. Under vann vandrer vanlig albusnegl opp til enmeter fra utgangspunktet men er tilbake på samme sted ved lavvann. Sneglen har også med seg litt vann inne i skallet i de periodene den er i luft. 
Den største arten er nok en albusnegle fra Mexico, Patella (Ancistromesus) mexicana, som kan bli 20 cm bred. Denne arten er truet og kan bli utryddet på grunn av for hard beskattning. Den er god som mat, samtidig som skallet er populært blant samlere.
Apoclausirion

Utseende

En nokså liten, slank, blank, brunrød trebukk. Kroppen er kledt med lange, lyse hår. Antennene er nokså kraftige, noe lengre enn kroppen, mørke bortsett fra det innerste leddet som er rødt. Pronotum er tønneformet, litt lengre enn bredt. Dekkvingene er jevnbrede, tilspisset bak. Beina er slanke, lårene røde, legger og føtter svarte.

Levevis

Larvene lever i død ved, mest av løvtrær.

Utbredelse

Arten er kjent fra Brasil (Mato Grosso).
Unggi oljekraftverk

Unggi oljekraftverk, er et varmekraftverk i Unggi i Nord-Korea, nær grensen til Russland. Det har en installert produksjonskapasitet på 200 MW. Anleggets brenselkilde er tungolje importert fra Russland.
Hypocryptothrix teutas

Utseende

En stor, kraftig smyger. Vingene er svarte med en blågrønn, metallisk glans, forvingen med en stor, hvit flekk.

Utbredelse

Arten er utbredt i delstaten Amazonas i Brasil og i tilstøtende områder av Peru.
Yassine Meriah

Landslaget

Han ble tatt ut i Tunisias tropp til VM i fotball 2018 i Russland.
Spiniphilus

Utseende

Ganske store (30-40 millimeter), avlange, brune trebukker. Antennene er kraftige, hver ledd med en pigg i spissen, særlig hos hannene, der antennene er lengre enn kroppen. Hos hunnene er de kortere og tynnere med mindre pigger. Hodet er forholdsvis lite med runde, litt utstående fasettøyne. Pronotum er trapesformet, mye smalere enn dekkvingene. Dekkvingene har rettvinklede "skuldre" og er avsmalnende bakover, sprikende i spissen, beina slanke og middels lange.

Utbredelse

Slekten er bare kjent fra Kina (Yunnan).
Chalcocrates felschi

Utseende

Ganske store (30-40 millimeter), mørke, brede biller. Hos denne gruppen mangler hannene horn og kjønnene ser nokså like ut. Kroppens grunnfarge er svart, med litt matt, bronseaktig metallisk glans. Denne arten skilles lett fra nesten alle andre hornbiller på dekkvingenes gule tegninger. Beina har skarpe tenner på utsiden av leggene. Kjønnene er overflatisk ganske like.

Utbredelse

Arten er utbredt på Ny-Guinea.
Faubourg Saint-Germain

Faubourg Saint-Germain er en historisk bydel i Paris, og den gjaldt i lang tid for midtpunkt for de fornemme aristokratiske samfunnslag. Bydelen var oppkalt etter Germanus av Paris, og består av områder som nå hovedsakelig tilordnes den østlige del av 7. arrondissement mellom Hôtel des Invalides, Quai d'Orsay og abbediet Saint-Germain-des-Prés på Rive Gauche.
Området fikk bymessig bebyggelse fra 1600-tallet og fremover.
Forfattere som François-René de Chateaubriand, Honoré de Balzac, Edgar Allan Poe og Marcel Proust behandlet forstaden (= Faubourg) inngående littererært og som synonym for byens elitære sosiale sjikt. Hannah Arendt beskriver området i ditt essay Faubourg Saint-Germain Prousts figurer i kapittelet Sodoma og Gomorra i À la recherche du temps perdu fremhever området som et eksempel å den franske assimilerte jødedoms rotløshet.
Bydelen preges nå av Musée d'Orsay, Palais Bourbon, Musée Rodin, Boulevard Saint-Germain, Rue du Bac og en rekke fornemme hôtels particuliers og kaféer.
Rødsand

Rødsand er et fiskevær på Senja. Det ligger ved Bunkefjorden, en fjordarm på sørsida av Selfjorden i Tranøy kommune i Troms. Til vanlig regnet som del av Yttersida med sin dramatiske natur og store nærhet til havbaserte næringer. Fiskeværet har opplevd dramatisk nedgang i folketallet de senere år, og mistet mer enn en tredjedel av innbyggerne de første 10 åra i det nye årtusenet. I dag har bygda om lag 65 innbyggere.
Fra gammelt av et fiskeriavhengig småsamfunn og i middelalderen del av Bjarkøygodset. Sjøsamisk bosetning helt fram mot slutten av 1700-tallet. Fra 1830-åra del av Torsken (Berg og Torsken) kommune og overført i 1964 til Tranøy kommune sammen med de nærliggende, og nå avfolka, bygdene Halvardsøya og Bunkan.
Geografien rundt bygda, eller gården som man omtaler lokalsamfunnet, er dominert av dramatisk fjelltopper som Fiskenestindan, Lomstinden, Bunkeskjolet og Kvænan. Sistnevnte er Senjas nest høyeste fjell.
Fiskeværet har en stort og entusiastisk engasjement for egen framtid. Mye av arbeidet foregår i Rødsand Vel. Velforeninga driver Grendahuset.

Steder på Rødsand

Ottarkaia; i lokalbåtens tid var dette lokalsamfunnets sentrum, skipsekspedisjon og kontakt med omverdenen. Var og er tilknyttet til Jakobsen-familien og blei i alle år drevet i nær tilknytning til butikken.
Butikken; stor hvit bygning cirka 30 meter fra Ottarkaia. Hadde opprinnelig butikk i første etasje og bolig i andre. Huset har i dag to boliger.
Grendahuset, også kalt Skolen. Opprinnelig oppført av Torsken kommune. Overført i 1978 til den nystifta foreninga Rødsand vel.
Havna, med molo anlagt midt på 70-tallet. Havna er i ferd med å bli oppgradert og får i løpet av våren ny fiskerikai.
Pulau Ujong

Pulau Ujong (malayisk: 'øya ved enden av halvøya') er et av flere gamle uoffisielle navn på øya Singapore, som er hovedøya for øystaten Singapore.
Guðmundur Kamban

Bakgrunn

Han ble født i nærheten av Reykjavík som sønn av kjøpmann Jon Hallgrimsson og Guðny Jónsdóttir Pálsson. Han ble student, og arbeidet i studietiden som journalist i en islandsk avis. 
I 1910 begynte han studier ved Københavns Universitet, hvor han spesialiserte seg i litteratur.

Forfatter

I 1914 debuterte han med skuespillet Hadda Padda som samme år fikk urpremiere på Det Kongelige Teater og ble hyllet av litteraturkritikeren Georg Brandes. I 1915 flyttet han til New York, og giftet seg her med en av skuespillerne i Hadda Padda – Agnete Jensen Egeberg. De fikk en datter i 1921. Det lyktes ikke Kambam å etablere seg i USA, og i 1917 flyttet han tilbake til København med sin kone. Etter USA-oppholdet ble han en innbitt samfunnskritiker, ikke minst når det gjaldt samfunnets inhumane behandling av kriminelle.
I 1920 fikk han suksess på Dagmarteatret med stykket Vi mordere og ble ansatt som regissør ved samme teater. Stykket ble også vist i Oslo, hvor hovedrollen Norma, ble spilt av Johanne Dybwad. Kamban skrev også historiske romaner, basert på de islandske sagaer, deriblant Skálholttrilogien (1930-1932). I 1923 regisserte han filmen om Hadda Padda og i 1926 Det sovende hus. 
Han flyttet til London i 1934, og ble samme år æresdoktor i Island. I 1935 dro han videre til Berlin og vendte i 1938 tilbake til København. 
Under okkupasjonen av Danmark mottok Kamban tyske forskningsmidler, og ble heretter sett på som kollaboratør. Da de tyske styrkene kapitulerte den 5. mai ble han etter et håndgemeng skutt i sitt hjem av danske motstandsfolk. Hans lik ble siden ført til Island, hvor det ble begravet på Fossvogur kirkegård.
Samferdsel i Buenos Aires

Buenos Aires har to flyplasser. Den internasjonale flyplassen Aeropuerto Internacional Ministro Pistarini de Ezeiza befinner seg 40 km utenfor bykjernen og kalles ofte bare Ezeiza. Innenlandsfly og fly til Uruguay går fra Aeroparque Jorge Newbery, som befinner seg ved bredden av Río de la Plata, kun få kilometer fra sentrum.
Havna i Buenos Aires er tilgjengelig også for store container- og tankskip. For å sikre trafikken mudres det regelmessig en renne i den grunne Río de la Plata. I umiddelbar nærhet av finanssentret finnes det også en ferge- og hurtigbåtterminal med flere daglige forbindelser med byene Montevideo og Colonia del Sacramento i Uruguay.
I 1857 ble Buenos Aires knyttet til jernbanenettet. På 1990-tallet ble fjerntogene for det meste lagt ned på grunn av manglende vedlikehold og interesse fra investorer. I det siste har trafikken blitt gjenopptatt til en del av byene i provinsen Buenos Aires, slik som badestedene Mar del Plata og Villa Gesell og havnebyen Bahía Blanca. Også fjernere byer som Posadas, Santa Rosa de Toay, Córdoba, Rosario og San Miguel de Tucumán kan nå igjen nås med tog.
Siden tog i Argentina både er mindre komfortabelt og går langsommere enn langdistansebuss, er buss mer populært. I Retiro finnes det en stor busstasjon, og i forbindelse med helligdager reiser hundretusenvis av mennesker ut av byen.

Lokaltrafikk

Gatene i byen er anlagt etter et sjakkbrettmønster. I 1916, i forbindelse med 100-årsdagen for uavhengigheten, planla man å bygge ut et system av diagonale gater. Dette ble det ikke så mye av, bare Diagonal Norte og Diagonal Sur ble realisert. Avenida 9 de Julio, 9. juligata, er ikke en diagonal, men er verdens bredeste gate.
Motorveier stråler ut fra Buenos Aires fra ringveien General Paz. En av motorveiene, bygd på betongsøyler over bakken, fører inn i sentrum og mot Ezeiza-flyplassen.
Buenos Aires har flere viktige jernbanestasjoner, først og fremst for nærtrafikk, de tre viktigste er i bydelen Retiro. Det finnes også viktige stasjoner i Constitución og i Balvanera.
1. desember 1913 ble den første strekninga av t-banen i Buenos Aires åpnet. Dermed er dette den eldste t-banen i Latin-Amerika og den 13. eldste i verden. I dag finnes det fem linjer med en samlet lengde på 42,7 kilometer.
Trikkene trafikkerte gatene mellom 1897 og 1964. I 1987 kom trikkene tilbake under navnet Premetro, og i dag finnes det et nett på 22,4 kilometer. De første trolleybussene kom i 1948, men disse ble tatt ut av trafikk i 1966.
Siden det meste av persontrafikken går med dieseldrevne busser, noe som fører til trafikkork og forurensing, har byen besluttet å bygge t-banenettet kraftig ut.
Ellers er det 38 600 drosjer i Buenos Aires, noe som tilsvarer en drosje per 71 porteños. I New York er tallet 1 per 681 newyorker.
Molde Skytterlag

Molde Skytterlag er et skytterlag i Molde tilsluttet Det frivillige Skyttervesen. 
Laget ble først stiftet som Molde Skytterforening den 11. juni 1861 som en del av den landsomfattende Centralforeningen for Udbredelse af Legemsøvelser og Vaabenbrug. Skytebanen var fra 1862 i Kalvehagen på Bjørset. Senere ble den lagt til Ræstadhaugan. I 1862 ble det arrangert skytestevne for hele amtet i Molde. 
Etter en tids inaktivitet så ble skytterlaget på nytt stiftet den 27. mai 1881 og fikk dagens navn Molde Skytterlag. I slutten av 1881 ble det bestemt at Molde Skytterlag skulle gå over fra Centralforeningen til folkevæpningsbevegelsen. I 1882 ble det derfor stiftet et nytt skytterlag i Molde som het Molde Centralskytterlag, organisert under Centralforeningen. 
I 1917 ble ny bane anlagt i Moldedalen og fra 4. til 6. juli i 1919 arrangerte Molde Skytterlag Landsskytterstevnet for første gang. 878 skyttere deltok og Skytterkonge ble Karl Hagen fra Skogner Skytterlag (nå Riflen/Skoger Skytterlag) etter omskyting med S. J. Dahl fra Randsfjord. 
Fra 1. til 3. juli i 1932 ble  Landsskytterstevnet igjen arrangert av Molde Skytterlag og hadde 548 deltakere. Skytterkongen ble Rasmus Ryssdalsnes fra Indre Gloppen med 137 poeng.
I 1929 ble det startet en årlig «byskytingskonkurranse» mellom skytterlagene i Molde og Aalesund. Fra 1965 ble også Fosna Skytterlag med i denne konkurransen. Byskytingskonkurransen har blitt avholdt hvert år fram til i dag, med unntak av noen år rundt 2. verdenskrig. Arrangementet rulleres mellom de tre byene.
Aktiviteten har i etterkrigstiden vært relativt stabil. Molde Skytterlag søkte også om å få arrangere Landsskytterstevnet i 1992 og 1998, men fikk disse søknadene avslått. På 90-tallet arrangerte Molde Skytterlag Norgescup-stevne og også Midt-Norsk mesterskap i skyting. I 2010 ble det arrangert NM i skogsløp med skyting på skytebanen til Molde Skytterlag. Molde Skytterlag arrangerer årlig to stevner; et utendørs banestevne og et innendørs stevne.
Phantasis

Utseende

Middelsstore til ganske store (20-30 millimeter), svært kraftige, brune trebukker. Oversiden er grovt punktert og knudrete. Antennene er kraftige og markert kortere enn kroppen. Pronotum har gjerne tre store knøler. Dekkvingene er store, ovale og høyt hvelvede, hver dekkvinge med to rader av skarpe knøler. Beina er kraftige og middels lange.

Levevis

Disse trebukkene lever på bakken, i savanne-områder.

Utbredelse

Slekten er utbredt i det sørlige, sentrale og østlige Afrika.
Fugu (fisk)

Fugu ((japansk: 河豚) er det japanske navnet for japansk kulefisk. Fuguartene lever i Rødehavet, Indiahavet og Stillehavet.
Fugu er en spesiell matrett i Japan. Vanligvis benyttes kulefisker som tilhører slektene Takifugu, Lagocephalus og Sphoeroides eller pinnsvinfisker av slekten Diodon. Fuguen har fått et dårligt rykte på grunn av at den kan være dødelig giftig, men anses likevel om en delikatesse i Japan, trass i at kjøttet iblant beskrives som smakløst og kjedelig. Fugu serveres ofte sammen med ris og kokte ferske grønnsaker.
Giften i en fugu sitter i eggstokkene, leveren og andre innvoller samt i skinnet, og det holder med en dose på mindre en ett milligram for å ta livet av et menneske på mindre enn 20 minutter. I forgiftningstilfeller fra et fugumåltid er imidlertid dosen lavere, og de alvorlige symptomene tar lengre tid på å utvikle seg. Uten pleie dør den forgiftede i løpet av 4 til 24 timer.
Giften som fisken produserer kalles tetrodotoksin, et av verdens kraftigste ikke-proteinbaserte gifter. Siden 1958 kreves det 2–7 års lærlingsskap, fulgt av en eksamen, for å få arbeide som fugukokk for allmenheten. Prøven inneholder også teoretiske deler, som identifikasjon av fiskearter. Fra og med oktober 2012 endres reglene for tilaging av fugu for allmenheten. Videre kommer det til å bare kreves én dags utdannelse.
Rustbuskmåler

Utseende

En middelsstor (vingespenn 28 – 32 mm), slank, vanligvis rødlig brun måler. Forvingens tegninger er som hos andre buskmålere ganske variable. Vanligvis er den lyst brunlig grå ved roten og i et tverrbånd midt på vingen, ellers mørkere. De mørkere partiene kan være nøytralt grå men har oftere et markert rustbrunt skjær, aldri grønnlig. Noen ganger kan den ha smale, rustrøde tverrbånd. Bakvingen er gråhvit. Larven er forholdsvis kraftig med noen korte børster, lyst rødlig gråbrun på farge.

Levevis

Arten finnes i skog og buskmark, og larvene lever på selje (Salix caprea) og andre vier-arter (Salix spp.). De voksne målerne flyr i mai – juni.

Utbredelse

Arten finnes i det meste av Europa, bortsett fra i sørøst, videre østover gjennom Nord-Asia, og også i Nord-Amerika. I Norge er den funnet over hele landet.
Chakna

Chakna eller chaakna er en skarpt krydret stuing fra innvoller fra geit. Den er en spesialitet bland Hyderabadi-muslimer. Innvollstuingen inneholder også biter av lever og nyre.
Nina Frisak

Bakgrunn

Nina Frisak vokste opp på Nøtterøy utenfor Tønsberg. Hun ble cand. jur. ved Universitetet i Oslo i 1977, og har siden hatt studieopphold i London og gjennomgått Forvaltningshøyskolen og Forsvarets høgskole.

Karriere

Nina Frisak har arbeidet som advokat hos Kommuneadvokaten i Oslo og som dommerfullmektig i Fredrikstad. Hun var ansatt i Justisdepartementet fra 1981 til 1988, blant annet som lovrådgiver ved lovavdelingen. 
Deretter jobbet hun som advokat i Nordisk Skibsrederforening fram til 1991 da hun ble lagdommer, og seinere lagmann, i Eidsivating lagmannsrett. I 1995 ble hun ekspedisjonssjef ved Statsministerens kontor med ansvar for administrativ avdeling. Fra 2000 til 2001 var hun høyesterettsdommer. Siden ble hun departementsråd ved Statsministerens kontor. Dette embetet ble fra da av hetende regjeringsråd. Hun ledet arbeidet i den faste staben ved kontoret i mer enn 14 år.
Selv om Nina Frisak er relativt usynlig i det offentlige bildet, har hun stor innflytelse ved statsministerens kontor, som er samordningsleddet i regjeringsarbeidet. Hun regnes derfor av flere som en av de personene innen den offentlige forvaltningen i Norge som har størst makt. På økonomitidsskriftet Kapitals uhøytidelige liste over Norges hundre mektigste kvinner ble hun i 2010 rangert som nummer to,
i 2011 som nummer fire
og i 2012 som nummer fem.
Fra 2000 til 2012 var Frisak ordenskansler i ordensrådet for St. Olavs Orden. Ordensrådet gir sine råd til Kongen og har dermed hovedansvaret for hans tildelinger av ordenen. Selv er Frisak blitt utnevnt som kommandør med stjerne av St. Olavs orden for sin embetstjeneste.
Nina Frisak er gift med industrimannen og miljøverneren Øystein Dahle. De bor på Slependen i Bærum utenfor Oslo.

Utmerkelser

Frisak er innehaver av storkors (første klasse) av den estiske Terra Mariana-korsets orden. I 2016 ble hun tildelt Kong Harald Vs jubileumsmedalje 1991–2016.
Eşrefoğlu-moskeen

Eşrefoğlu-moskeen (tyrkisk: Eşrefoğlu Camii) er en tremoské i den tyrkiske byen Beyşehir i Konya.
Moskeen ble bygget av Süleya Bey i perioden 1296–1299 under seljukene. Moskeen er laget med tresøyler og dekket med trematerialer og regnes for å være den største av sitt slag i den islamske verden.

UNESCO

15. april 2011 ble moskeen inkludert i den tentative listen til UNESCOs verdensarv med følgende begrunnelse: «Esrefoglu Mosque includes all the main elements of early Anatolian Turkish architecture. The building is the biggest, best preserved wooden columned and roofed mosque in Islamic World».
June Holm

Bakgrunn

June Holm er fra Tomrefjord i Vestnes kommune. Som 15 åring startet hun å blogge, og ble etter hvert en av Norges mest leste bloggere. Hun tok en bachelorutdanning som tekstforfatter ved Westerdals Høyskole fra 2011 - 2014.
Hun er kåret til «Årets Gullpenn» under Vixen Blog Awards 2016, for sin kreative, inspirerende og engasjerende bruk av språk og skrivekunst. Hun ble beskrevet som en ærlig blogger, både fylt med gnist og stort mot, som har våget å ta opp store temaer og vanskelige spørsmål. 
June Holm er grunnlegger av Vi Tror Deg-Stiftelsen, og vant Skamløsprisen 2017 for sitt arbeid. Tildelingen var i regi av Sex og samfunn på Verdens seksuelle helsedag 4. september 2017. Kandidater til Skamløsprisen har gjennom sitt engasjement løftet frem skambelagte områder innen seksualitet og skapt en positiv debatt omkring temaet. 
June Holm ble tildelt hedersprisen «Årets Romsdaling 2017» av Mediehuset Romsdals Budstikke.
Åsgårdstrand frivillige byorkester

Åsgårdstrand frivillige byorkester ble startet i 1996 av gamle skolekorpsmusikanter som hadde lyst til å spille igjen.
Korpset fikk Åsgårdstrand velforenings kulturpris for 2007.
Koral

Koral kommer fra det latinske cantus choralis, som betyr korsang. Opprinnelig var det navnet på kirkens liturgiske sang, som ble sunget av et kor. Reformasjonen medførte at også menigheten ble med i sangen. 
Etter hvert har tyngdepunktet i betydningen flyttet seg, så nå brukes ordet koral om melodien til menighetens fellessang i gudstjenesten. En koral er homofon, metrisk og strofisk, noe som gjør den lett å lære for menigheten.
Menighetens fellessang var tidligere i stor grad basert på Salmenes bok i Bibelen. Gjennom årene har det vært behov for å forme kirkens tro med andre og mer moderne språklige uttrykk. Også disse blir kalt salmer, og melodiene kalles koraler.

Navn

For å skille koralene fra hverandre har det særlig i engelsk tradisjon vært vanlig å gi koralene navn, enten etter komponisten eller et annet forhold som kan knyttes til koralen.
Den internasjonalt mest kjente norske koralen er «Kirken, den er et gammelt hus». Den er skrevet av Ludvig Mathias Lindeman i 1840 til en tekst av N.F.S. Grundtvig fra 1837 og finnes i Norsk Salmebok på nr. 689.
Reformatoren Martin Luther skrev både tekster og melodier. Hans mest kjente koral er «Vår Gud han er så fast en borg» fra 1529. Den kalles «Ein feste Burg» og finnes i Norsk Salmebok på nr. 295.
«Koralenes konge» er en gammel betegnelse på melodien til salmen «Sions vekter hever røsten». Både teksten og melodien er laget av Philipp Nicolai i 1599. Den tyske tittelen er «Wachet auf», og det er den som brukes når koralen omtales. Den finnes i Norsk Salmebok på nr. 253.

Harmonisering og komposisjon

Salmesangen ledes av musikk, i de fleste norske kirker spilles det på orgel. Vanligvis arrangeres salmer med fire stemmer. Satslære er et av de grunnleggende fag i en musikalsk utdannelse. Der skrives det firstemte arrangementer av gitte melodier med fokus på faste regler for harmonisk progresjon. En samling av koraler med tilhørende harmoniseringer kalles en koralbok. 
Forspill til salmer improviseres ofte av organisten, men det er også utgitt samlinger med forspill som organisten kan bruke til å introdusere salmene. Slike forspill kalles koralforspill eller koralpreludier. Noen komponister lager også variasjonsverk basert på koraler. Da lager man en rekke forskjellige harmoniseringer for eksempel ut fra karakteren i de ulike vers. En slik komposisjon kalles ofte partita. Bjarne Sløgedal har for eksempel laget «Partita over Frykt mitt barn den sanne Gud» (1952) og «Variasjoner over Det hev ei rose sprunge».
Ettersom en koral er en sangbar melodi, har enkelte komponister også kalt komposisjoner for koral selv om melodien ikke hører til en tekst. Den franske organisten og komponisten Marcel Dupré sitt opus nr. 57 fra 1957 heter «Choral et Fugue», uten at koralen er basert på en salmemelodi.