Isaac Titsingh

Japan (1779–1784)

Titsingh var Opperhoofd (overhode) eller generalagent for handel i Japan 1779–1780, 1781–1783, og 1784. Som sjef for VOC i Japan i denne perioden var han veldig betydningsfull på grunn av shogunatets isoleringspolitikk. Egentlig fikk verken europeere eller japanere besøke henholdsvis forlate Japan. Det eneste unntaket var var VOCs faktori eller handelsstasjon på øya Dejima ved Nagasaki på den sørlige japanske øya Kyūshū. I denne nøye kontrollerte sammenheng ble VOC-kjøpmennene den eneste offisielle kanal for handel og vitenskapelig-kulturell kontakt. VOCs Opperhoofd fikk nominelt samme rang som de japanske daimyoer under de obligatoriske årlige høflighetsvisitter hos shogunen i Edo. Ved disse sjeldne anledninger kan Titsinghs uformelle kontakter med bakfu-embetsmenn og rangaku-lærde i Edo ha vært betydningsfulle for hans formelle audienser hos shogunen Tokugawa Ieharu.

India (1785–1792)

Titsingh ble i 1785 utnevnt til direktør for VOCs handelsstasjon i Chinsura i Bengal. Chinsura ligger oppstrøms fra Calcutta ved Huglifloden, en av Ganges' deltaarmer. Han synes å ha nytt av det europeiske kolonisamfunnets intellektuelle liv. Titsingh ble kalt mandarinen i Chinsura og vitenskapsmann-byråkrat av William Jones, en filolog og jurist i Bengal.

Batavia (1792–1793)

Titsinghs tilbakekomst til Batavia (nåværende Jakarta i Indonesia) førte til nye stillinger som Ontvanger-General (skattemester) og senere Commissaris ter Zee (sjøkommisjonær).

Kina (1794–1795)

Titsingh ble utsett til Nederlands sendemann til det keiserlige hoff i Kina under markeringen av Qianlong-keiserens 60-årige regjering, som hadde inntruffet et par år tidigere. I Titsinghs delegasjon i Beijing inngikk Andreas Everardus van Braam Houckgeest og Chrétien-Louis-Joseph de Guignes, hvis kompletterende redegjørelser fra sendeferden etterpå ble publisert i USA og Europa.
Under den strabasiøse reisen som Titsingh midt på vinteren foretok mellom Kanton og Beijing fikk han se deler av Kinas innland som tidligere ikke var alment tilgjengelige for europeere. Hans selskap ankom Beijing tidsnok til feiringen av det kinesiske nyttår. Titsinghs delegasjon ble mottatt med uvanlig aktelse i Den forbudte by og senere i Yuang ming yuan (det gamle sommerpalasset). I kontrast til den britiske ambassadøren lord George Macartneys avvisning av å utføre koutou foran keiseren, gjorde Titsingh seg store bestrebelser for å utføre den kompliserte hoffetikettens krav, men uten å oppnå noen flere konsesjoner enn Macartney to år tidligere. Dette var siste gang før opiumkrigens slutt at en europeisk sendemann hadde audiens hos det mandsjiske keiserhoffet under da rådende hoffprotokoll.

Hjemkomsten til Europa (1796–1812)

Titsingh kom tilbake til Europa der han ble den første til å innføre (blant annet) den  unike Wasan-euklidiske sangaku-matematikken i Vesten.
Han døde i Paris 2. februar 1812 og er begravet på Père-Lachaise-kirkegården. På hans gravmæle står å lese: Ici repose Isaac Titsingh. Ancien conseiller des Indes hollandaises. Ambassadeur à la Chine et au Japon. Mort à Paris le 2 Février 1812, agé de 68 ans. (Her hviler Isaac Titsingh, forutværende råd i Det nederlandske ostindiske kompani, ambassadør i Kina og i Japan. Døde i Paris den 2. februar 1812, ved 68 års alder.)