Étienne Maurice Gérard

Unge år og karrière

Étienne Maurice Gérard ble født ved Damvilliers, i Lorraine. Etter utbruddet av den franske revolusjonen sluttet han seg til en bataljon frivillige i 1791 og tjenestegjorde i felttogene under revolusjonskrigene i 1792–1793 under generalene Charles François Dumouriez og Jean-Baptiste Jourdan.
I 1795 tjenestegjorde han under general Jean Baptiste Bernadotte som aide-de-camp. I 1799 ble han forfremmet til sjef for en eskadron (fransk: chef d'escadron) og i 1800 til oberst.

Fremgang

Under Frankrikes kamp mot den tredje koalisjonen utmerket han seg i slaget ved Austerlitz og slaget ved Jena-Auerstedt, i november 1806 ble han forfremmet til brigadegeneral. For hans innsats i slaget om Wagram ble han utnevn til baron av Det første franske keiserdømme.
I Den spanske selvstendighetskrigen i årene 1810-1811 utmerket Gérard seg i slaget om Fuentes de Onoro. Under Napoléons invasjon av Russland deltok han i slaget om Smolensk og slaget om Valutino. I slaget ved Borodino utmerket han seg så han ble forfremmet til generalmajor (fransk: Général de division). Han utmerket seg ytterligere ved den katastrofale retretten fra Moskva.

Felttog i 1813–1814

I den sjette koalisjonskrigen hadde han kommando over en divisjon og deltok i slaget ved Lützen 2. mai 1813 og slaget ved Bautzen 20.-21. mai. Han deltok også i operasjonene til marskalk Jacques MacDonald og i folkeslaget ved Leipzig 16. til 19. oktober 1813 (hvor han hadde kommando over XI. korps) hvor han ble alvorlig såret. Etter slaget ved Bautzen ble han av Napoléon I utnevnt til greve av det franske keiserriket.
Under seksdagersfelttoget i 1814, og spesielt i slaget ved La Rothière og slaget ved Montereau utmerket han seg nok en gang.

Bourbonrestaurasjonen og julirevolusjonen

Etter Napoléons abdikasjon og forvisning til Elba ble han under restaurasjonen i Frankrike av kong Ludvig XVIII hedret med Æreslegionen og den kongelige og militære Sankt Ludvigsorden (fransk: Ordre royal et militaire de Saint-Louis).
Etter Napoléons flukt fra Elba (perioden kjent som de hundre dagene) ble han av av Napoléon utnevnt til pair av Frankrike og gitt kommando over IV. korps av nordarméen. I slaget ved Ligny den 16. juni 1815 gjorde Gérard en glimrende innsats. Om morgenen den 18. juni var han fremst i å råde marskalk Emmanuel de Grouchy til å marsjere til lyden av kanonene for å støtte Napoléon i slaget ved Waterloo. Gérards råd ble avvist og han deltok i stedet med sitt korps i slaget ved Wavre.
Etter Napoléons fall og forvisning til St. Helena flyttet Gérard til Brussel og returnerte ikke til Frankrike før 1817. I årene 1822-1824 var han medlem av deputertkammeret (fransk: la Chambre des députés) og ble gjenvalgt i 1827.
Gérard deltok i julirevolusjonen i Frankrike i 1830, hvorpå han ble utnevnt til krigsminister og marskalk av Frankrike. Grunnet dårlig helse gikk han av fra stillingen som krigsminister samme høst.

Felttoget i Belgia og senere

I 1831 fikk han kommando over nordarméen og etter den belgiske revolusjonen tvang han styrkene til Det forente kongeriket Nederlandene ut av Belgia. I 1832 kommanderte han styrken som beleiret festningen ved Antwerpen.
I juli 1834 ble han igjen utnevnt til krigsminister og leder for regjeringen og gikk av samme høst. I 1836 ble han utnevnt til storkansler for æreslegionen (fransk: Grande Chancellerie de la Légion d'Honneur) etter marskalk Adolphe Édouard Casimir Joseph Mortier og i 1838 kommandant for nasjonalgarden for departementet Seine, en stilling han hadde inntil 1842. Han ble valgt til senatet i Det andre franske keiserdømme i 1852 (før det ble formelt etablert) og døde samme år.