google/wiki40b huggingface dataset:
Larsnes

Stedet

Største arbeidsgiver i bygda, utenom rådhuset, er Larsnes Mekaniske Verksted AS, som sysselsetter ca. 40 ansatte. Larsnes huser også lege og tannlegekontor i tillegg til flere butikker, blant annet fargehandel, dagligvarebutikker, frisør, bank og bensinstasjon. 
Larsnes har fergeforbindelse med Åram på fastlandet, videre med Voksa/Sandsøya og Kvamsøya. Fem kilometer østover langs fylkesvei 61 ligger Årvika, med fergeforbindelse til Koparneset.

Idrett

Larsnes/Gursken Fotballklubb
Rauma kommunes næringspris

Rauma kommunes næringspris er en årlig utmerkelse som deles ut av Rauma kommune.
Flakkfjorden

Flakkfjorden er en delfjord av Trondheimsfjorden. Den befinner seg mellom Byneset i sør og Rissa i nord. I vest går den over i Korsfjorden, i øst Strindfjorden.
Flakkfjorden krysses av fergesambandet mellom Flakk og Rørvik, som er del av fylkesvei 715.
Sveits rundt 2009

Sveits rundt 2009, den 73. utgaven av sykkelrittet Sveits rundt ble arrangert fra 13. til 21. juni 2009. Rittet startet med en kort tempoetappe i Liechtenstein og ble avsluttet med en tempoetappe i Bern.
I tillegg til ProTour-lagene ble også Cervélo TestTeam og Vorarlberg-Corratec invitert.
Etappeseirene ble fordelt mellom Team Saxo Bank (3) og Columbia-Highroad (6). Sveitseren Fabian Cancellara tok sammenlagtseieren, etter å ha vunnet begge tempoetappene.
Knerten i knipe

Handling

I den tredje filmen om Knerten har Lillebror og familien hans flyttet. Knerten har fått en sønn, Lille-Knerten, og lykken er stor. Men mor og far er bekymret for Lillebror. De har bodd i Bessby i et par måneder, men han har fremdeles ikke fått seg noen nye venner. Lillebror bryr seg ikke. Han liker ikke de andre guttene i gata uansett, og dessuten har han jo Knerten. De to gjør en avtale om ikke å ha noen andre venner. For alltid. Men en dag forsvinner Knerten sporløst.
Kari Hølmo Holen

Kari Hølmo Holen er en norsk politiker for Senterpartiet, som var ordfører i Vågå fra 1992 til 1995. Hun har også vært sentralstyremedlem i Senterpartiet tidlig på 2000-tallet.
Hun har siden 2007 vært kommunalsjef i Sel kommune med ansvar for oppvekst, kultur og næring. Tidligere har hun vært sykepleier på Vågåheimen og hjemmesykepleien fra 1973 til 1990, lærer ved Klones, lærer og mellomleder ved Otta videregående skole 1997-2000 og utviklingssjef i Sel kommune.
Starheimtind

Starheimtind er en gruppe spredte klippeframspring som strekker seg 30 km  fra øst til vest, 11 km sør for Vassfjellet i Dronning Maud Land i Antarktis. De ble oppdaget og kartlagt fra flyfoto av Den tyske antarktisekspedisjonen 1938–39 og ble kartlagt fra flyfoto og landmålinger av Den norske antarktisekspedisjonen 1956–60. De ble kartlagt på nytt av Den sovjetiske antarktisekspedisjonen i 1960–61 og ble kalt opp etter det sovjetiske instituttet for arktisk geologi.
Krafse (adelsslekt)

Krafse var en opprinnelig fynsk uradelsslekt. Den er antatt å stamme fra ridderen Niels Nielsen til Skovsbo som kjennes fra rundt år 1400, som er antatt å være farfar til biskop i Odense Mogens Krafse (død 1474) og høvedsmann på Københavns slott Jesper Krafse (død 1504). Sistnevnte var gift med Karen Tygesdatter Lunge til Basnæs, som tilhørte en av Danmarks fremste adelsslekter i middelalderen. Deres sønn Hans Krafse til Basnæs (1487–1530) ble medlem av det danske riksrådet i Frederik Is regjeringstid.
Barratt Due musikkinstitutt

Historie

«Barratt Due's Musikkinstitutt» ble stiftet 18. september 1927 i Vallegata 18 på St. Hanshaugen, der fiolinisten Henrik Due og pianisten Mary Barratt Due bodde. Undervisningen foregikk i deres leilighet. 26. oktober 1931 flyttet familien Barratt-Due til Lyder Sagens gate (Oslo) 2 og i januar 1932 startet musikkbarnehagen opp ved instituttet og det er nå Norges eldste musikkbarnehage i drift. På midten av 30-tallet ble mottoet for instituttet «fra musikalsk barnehage til konsertpodium», og siden 1930-tallet har instituttet hatt en årlig julekonsert.
Under andre verdenskrig var instituttet et møtested for kulturinteresserte og såkalt Entartete Musikk, degenerert musikk, som ble forbudt oppført under krigen, ble oppført bak blendingsgardiner. 
Stephan Barratt-Due jr tok over som rektor og kunstnerisk leder for instituttet i 1985. I 1985 ble også Barratt Dues Juniororkester og Barratt Dues Symfoniorkester etablert. I 1986 ble instituttet gjort om til en stiftelse.
Fiskerbonden

Fiskerbonden er en primærnæringstruktur som i naturalhusholdningens og den tidlige pengeøkonomiens tid var en vanlig kombinasjon langs store deler av norskekysten. De konkrete tilpasningene hadde store variasjoner, de lokale variasjoner fra gård til gård, og de større fra landsdel til landsdel. 
Levesettet innebærer at man henter inntekter fra en kombinasjon av fiske og jordbruk. Dette for å gi nok mat og inntekt da en av delene var vanskelig å klare seg på alene fordi  gårdene ofte var små og karrige. Fiskerbonden kunne være enten sjøleiende bonde, eller han kunne være leilending eller husmann. For fiskerbøndene var det på 17- og 1800-tallet mest gunstig, og mest vanlig, å være leilendinger. 
Enkelte fiskerbønder kunne også ha et tredje yrke, oftest da innen håndverk.
Fiskeriene kunne være en blanding av «heimefiske» og de store fiskeriene som Lofotfisket og fiske på Finnmarkskysten. 
Gårdsdrift-delen var i noen perioder, og i noen deler av landet overlatt til kona og de yngste barna på gården, fordi de store fiskeriene krevde at mannen og de eldste sønnene var bortreist i lange perioder om gangen. Det var også en vanlig arbeidsfordeling at alt arbeid med husdyra falt på kvinnene og barna, mens mannfolka var hjemme i våronna når åkeren skulle spaes eller pløyes, og når høyet skulle i hus.
Mandatområde

Et mandatområde var et landområde som ble administrert av en stat etter oppdrag fra Folkeforbundet. Det ble etablert etter reglene i artikkel 22 i Folkeforbundets traktat av 28. juni 1919. Alle territorier som ble utlagt som mandatområde, hadde før første verdenskrig tilhørt stater som var på tapernes side i verdenskrigen, Tyskland og Det osmanske rike.
Mandatet ble tillagt en stat, kalt mandatar, som påtok seg visse forpliktelser for mandatet. Mandatarenes oppgaver ble fastlagt etter individuelt forhandlede retningslinjer. Tross hensikten om det motsatte ble mandatarene ofte de facto sett som nye kolonimakter.
De viktigste mandatarene var Storbritannia og Frankrike. I Midtøsten fikk Storbritannia mandatet Palestina og mandatet Mesopotamia, mens Frankrike fikk mandatet Syria med Libanon. Også Belgia, Australia, New Zealand, Sør-Afrika og Japan fikk mandatområder.

Mandatområdene

Mandatområdene ble inndelt i tre klasser etter utviklingsnivå og med ulike rettigheter og plikter for administrasjonsmakten, mandataren, og andre stater. Områdene som hadde tilhørt Det osmanske rike tilhørte A-mandatene, der forutsetningene for selvstendighet ble ansett for å være best. Administrasjonsmakten hadde her ansvar for å legge til rette for at området kunne bli en selvstendig stat. De fleste av de tidligere tyske koloniene i Afrika ble gjort til B-mandater, det administrasjonsmakten fikk vide fullmakter til å forvalte områdene, men slik at andre stater fikk like vilkår når det gjaldt handel og  næringsliv. C-mandatene besto av tidligere tyske kolonier i Oseania, samt Sørvest-Afrika. Folkeforbundet anså at innbyggerne her ikke var klare for selvstyre og administrasjonsmaktene fikk myndighet til å styre områdene som om de var eget territorium. Det ble nedlagt forbud mot salg av alkohol. Våpenhandel eller bygging av festningsverk var heller ikke tillatt. 
Etter andre verdenskrig ble de gjenværende mandatområder omgjort til tilsynsområder under FN med sikte på å forberede områdene på selvstendighet.
Saksedyr

Utseende

De norske artene er ca. 10 –12 mm lange, eller noe kortere. Saksedyr kjennes lett på «tangen» på bakkroppen. Den brukes til forsvar, til å fange byttedyr med og under parringsleken. Selv om tangen er skremmende, er den ikke kvass, og et saksedyr klyper heller ikke særlig hardt. Saksedyr er helt ufarlige, selv om mange mennesker er redde dem.
Skogsaksedyret mangler dekkvinger. Det finnes også saksedyr som er helt vingeløse, mens andre har velutviklede vinger. Hos enkelte arter finnes det, under de små dekkvingene, membrane flyvevinger. Disse er på et meget sinnrikt vis foldet sammen for å få plass. Undersøkelser har vist at de må brettes opp mot førti ganger for å få plass til å kunne skjules av dekkvingene. Saksedyr bruker vingene svært sjeldent til å fly med, muligens på grunn av den kompliserte bretteteknikken.

Levevis

Saksedyr har ufullstendig forvandling, nymfene vokser seg gradvis mer og mer lik de voksne dyrene. Vekst skjer ved hudskifte, vanligvis skjer hudskiftet fem ganger før saksedyret er voksent og kjønnsmodent (imago).
Hunnen graver en hule eller gang i jorda om høsten, et lite overvintringssted. I den samme jordgangen legger hun egg neste vår. Saksedyr har primitiv yngelpleie. Det er uvanlig blant insekter at hunnen passer avkommet. De både mates og det holdes rent.

Nyttig liten hjelper i hagen

Saksedyr har bitende munndeler og lever av forskjellig organisk føde og men kan gjerne ta mindre levende byttedyr. Derfor er saksedyr et nyttig dyr, som er med på å holde bestanden av bladlus og andre skadedyr nede. Men mange synes nok disse dyrene er noe plagsomme ettersom de lett kan gjemme seg i fine store roseblomster eller bli med dagens avis opp av postkassen.

Rykter og misforståelser

En utbredt misforståelse er at saksedyret forsøker å krype inn i øret til mennesker om natten, for å bite hull på trommehinnen. Dette er ikke tilfelle. Sannheten er at disse dyrene er nattaktive. Før det lysner om morgenen, leter de opp et fint sted å oppholde seg.  Derfor finnes de i postkasser, blomster og mange flere steder. I enkelte tilfeller vil de også komme seg inn i hus.
Stracciatella

Stracciatella eller Straciatalla alla romana er en italiensk eggesuppe som særlig brukes mye i Roma.
Godt piskede egg med revet parmesan og muskatnøtt vispes inn i kokende buljong, slik at eggemassen stivner til tynne tråder.
Stracciatella brukes også som navn på vaniljeis med sjokoladespon.
En viss type mozzarellaost kalles også stracciatella. Den er noe større enn vanlig mozzarella, og har en mykere og mer kremaktig kjerne.
Fyllet i den mozzarellalignende osten burrata kalles stracciatella.
Carabus monilis

Utbredelse

Carabus monilis finnes i Europa, men mangler helt eller er noe sjeldnere helt i vest og i øst. Finnes helt sørøst i Norge i en avgrenset populasjon.

Utseende

Carabus monilis er mellom 22-26 mm lang. Slekten Carabus er slekten med de «ekte jordløperne». Beina er lange løpebein, kroppen er elegant bygd. Fargen er ofte grønne, svakt bronsefargede og metalliske, men kan være ganske mørke, nesten svarte. Dekkvingene mangler lengdestrimler, men har langsgående rekker av groper og forhøyninger, et knudret utseende. Antennens tredje og fjerde ledd med en lang børste/børster i spissen, mens leddene ellers er bare (nakne) og helt uten fine korte tilliggende hår. (Krever forstørrelse for å se).

Levevis

Carabus monilis er vanligvis nattaktiv og lever som predator på andre dyr. Den finnes i åpent landskap. De voksne sees fra våren og helt til utpå høsten. De overvintrer som voksen (imago), nedgravd i et hulrom under en stein eller en rot.
Larvene er mørke og opptil 30 mm lange. De lever som predatorer, skjult i øverste laget av jorden.
Den tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Caledocentrus

Utseende

En nokså liten, tettbygd, lysbrun trebukk. Antennene er tynne og rundt to tredjedeler av kroppslengden. Pronotum er sekskantet med en kraftig med butt tann midt på hver side. Dekkvingene er parallellsidige med avrundede "skuldre" og lyse flekker. Beina er korte og kraftige.

Utbredelse

I likhet med de fleste andre Enicodini lever arten på Ny-Caledonia.
Chalepides comes

Utseende

En middelsstor (10-15 millimeter), glatt, avlang, blankt svart hornbille. De mangler horn eller knøler på hodet, kroppsformen er jevnt oval og de kan overflatisk minne om vannlevende biller som vannkalver eller vannkjær. På undersiden har de en del stive hår, oversiden er helt naken, fint punktert. Bein og antenner er temmelig korte.

Levevis

I alle fall noen av artene har et halv-akvatisk levevis og lever på vannplanter, blant annet det problematiske ugresset vannhyasint (Eichhornia crassipes).

Utbredelse

Arten er utbredt i Colombia, Venezuela, Brasil og Bolivia.
Altava

Historie

Altava var en by befolket hovedsakelig av berbere under keiser Septimius Severus (145–211) og med en liten romersk garnison, Cohors II Sardorum, som beskyttet de nye linjene til Romerriket som bevegde seg sør fra kysten av Middelhavet til en militær vei kalt Nova Praetentura. Denne veien gikk fra Rapidum i Numidia til Altava og Numerus Syrorum ved grensen av Mauretania Tingitana.
Altava var et vicus (bosetning) som oppnådde uavhengig status fra den romerske castrum (festningen) og hadde et stort forum og et viktig hedensk tempel, senere omgjort til en kristen kirke som bevitner en voksende tilstedeværelse av kristne blant berberne. Den romerske bosetningen hadde et område på bortimot 13 hektar og var omgitt av bondegårder.
Keiser Diokletianus reorganiserte Romerriket i 298 e.Kr. og trakk seg senere fra området i og rundt Volubilis, Riffjellene i nordlige Marokko og de vestlige Atlasfjellene i Algerie på grunn av krisen i det tredje århundret. Berbiske høvdinger utnyttet vakuumet til opprette egne små, uavhengige herredømmer eller kongeriker der, sentrert rundt hovedstaden Altava og den romaniserte byen Volubilis. Fra 600-tallet kalte bysantinske historikere det for kongeriket Altava.
Etter vandalenes invasjon av nordlige Afrika i 429 ble Altava hovedstaden i et uavhengig berberstat. Denne maurisk-romerske kongerike var lokalisert nær Mauretania Cæsariensis og Mauretania Tingitana, og en del distanse fra vandalenes midtpunkt. Selv om det var berberstat, lånte den de kulturelle, militære og religiøse strukturene til Romerriket.
Mellom 550 og 578 fungerte Altava som hovedstad for det uavhengige kristne berbiske riket til høvdingen Garmul. Han hadde flere angrep inn i bysantinsk område og beseiret en bysantinsk hær i 571. Den siste gangen kongeriket Altava ble omtalt var i forbindelse med en militær kampanje til Gennadius, en magister militum sendt av det bysantinske rike. Han beseiret berberne og herskeren av Altava i 578 og det lille riket ble antagelig lagt inn under Konstantinopel. Det er ingen historiske nedtegnelser om Altava på 600-tallet, men det er tenkelig at Altava og dets rike, eller i det minste en del av det, fortsatte å vare fram til et ble underlagt muslimene en gang rundt 700.
Søramerikansk nesebjørn

Beskrivelse

Den søramerikanske nesebjørnen er vanligvis brunfarget, fra kanelbrun til sjokoladebrun. Snutepartiet og nedre delen av beina er mørkere. I buken, på kinnene og rundt øynene er de blekere, nærmest kremfarget. Halen har et falmet ringmønster av blek kremfarge og mørkere brune ringer. Pelsen som sådan er forholdsvis kort og grov, med noe lengre pelshår på kroppen enn ellers. Hodet er forholdsvis langt og smalt og den noe forlengede snuten er fleksibel (bevegelig). Den har små runde ører. Lemmene er korte, men kraftfulle og muskuløse. Anklene kan vris fullstendig, slik at de kan klatre ned trærne baklengs.
I størrelse varierer de fra 41-67 cm, målt fra snutespissen til haleroten. Halen er normalt 32-69 cm lang og kommer i tillegg til kroppslengden. Vekten ligger normalt på ca. 3,5-6 kg og skulderhøyden på ca. 30 cm. De kan leve til de blir omkring 14 år gamle i vill tilstand, men gjennomsnittsalderen er gjerne 7-8 år. I fangenskap kan de trolig leve til de blir ca. 18 år gamle (17 år og 8 måneder er det lengste man kjenner til).

Adferd og reproduksjon

Den søramerikanske nesebjørnen er vanligvis aktiv hele døgnet. Hannene lever i ensomhet, unntatt i paringstiden, og er nattaktive. De er dyktige klatrere og gode svømmere. Hunnene danner sosiale bånd med andre og lever gjerne i små grupper på opp mot 20-30 dyr, for det meste bestående av moren og tidligere avkom. På dagtid tilbringer de mesteparten av tiden med å lete etter mat på bakken. Aktivitetsområde fra tilholdsstedet er ca. 1 km i alle retninger og kan overlappe andre gruppers område. Innad i gruppen er disse dyra gjerne sosiale og svært beskyttende ovenfor inntrengere, og de er ofte sett mens de pleier hverandres pels. De sover, parer seg og føder i trærne.
I paringstiden, i februar-mars, er hannen underdanig hunnen og oppvarter henne. De nærmeste dominante hannene til gruppen oppvarter hunnene og parer seg. Etter paringsperioden blir hannen jaget. Hunnen lager et reir av kvist og blader på et ensomt sted, og etter en drektighetsperiode på 75 dager føder hun gjerne 3-5 unger. Ungene er blinde og veier gjerne ikke mer enn ca. 75 gram ved fødselen. Øynene åpner seg etter ca. 10-12 dager. Etter ca. 6 uker starter de med å utforske omgivelsene og lete etter mat sammen med moren. De blir avvent i 4 måneders alderen og regnes som kjønnsmodne når de er ca. 2-3 år gamle (hunner ved 2 år alder og hanner ved 3 års alder).

Kosthold

Den søramerikanske nesebjørnen spiser en variert meny bestående av virvelløse dyr, som f.eks. biller, maur, termitter, edderkopper, skorpioner, og landkrabber, øgler, frosker, smågnagere, frukt og egg etter reptiler.

Annet

Den søramerikanske nesebjørnen er først og fremst utsatt som bytte for de større kattedyrene og kvelerslangen kongeboa, men den jaktes også av mennesker, enten som mat eller fordi den har gjort skade på avlingene.
Topp stemning på lokal bar

Topp stemning på lokal bar er en samleplate med Casiokids, utgitt i februar 2010.
Asteroidespektralklasser

Asteroider blir tildelt en spektralklasse basert på emisjonsspekter, farge og noen ganger albedo. Disse klassene antas å samsvare med sammensetningen av asteroidens overflate. For små asteroider som ikke er lagdelte (differensierte) antas sammensetningen av overflaten å være lik asteroidens indre, mens man for større asteroider som 1 Ceres og 4 Vesta vet at de er differensierte.

Dagens klassifisering

Dagens klassifisering ble påbegynt av Clark R. Chapman, David Morrison og Ben Zellner i 1975 med tre kategorier: C for mørke og karbonrike objekter, S for steinete (silikatrike) objekter, og U for de som ikke passet inn i kategoriene C or S. Denne klassifiseringen har siden blitt utvidet og klargjort.
Det finnes for tiden flere klassifiseringssystemer i bruk, og selv om de etterstreber en gjensidig overensstemmelse så er ganske mange asteroider sortert i forskjellige klasser av de forskjellige klassifiseringssystemene. Dette skyldes av hvert system bruker forskjellige kriterier for sin klassifisering. De to mest vanlig brukte klassifiseringene er beskrevet under:
Nanna Michelet

Familie

Nanna Michelet var datter av kvinnesaksforkjemperen Marie Michelet og professor i teologi Simon Michelet. Hun var oppkalt etter sin mormor Nanna Storjohann. Både mormoren og foreldrene var tilhengere av at kvinner skulle ta del i samfunnslivet, og var alle tre aktive innen veldedighetsarbeid og avholdsbevegelsen.
Nanna hadde to søstre: den eldre Bolette (Bodhild) Christine og den yngre Julie (Caroline Julie Magdalene). Bolette giftet seg i 1912 med den tyske presten Theodor Eduard Burkhardt og flyttet til Tyskland. Julie Michelet ble i 1925 ansatt ved The Art Institute of Chicago, og i 1931 opplyste jubileumsskriftet som ble utgitt i anledning 50-årsjubileet for farens studentkull, at Julie da hadde stillingen som «Keeper of Muhammedan Art» ved museet.

Utdanning

Nanna Michelet studerte ved Landbrukshøyskolen på Ås, og ble i 1916 Norges første kvinnelige landbrukskandidat.

Sosialarbeider

Nanna Michelets far grunnla i 1920 det såkalte «Studentersettlementet» i Fossgården på Grünerløkka i daværende Kristiania. I 1924 gikk Nanna inn som Studentersettlementets leder.

Utmerkelser og æresbevisninger

Nanna Michelet ble tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull i 1964 for sitt arbeid som settlementsleder.
Phantom Point

Phantom Point er et nes i Darbel Bay, som ligger 3 km vest for Shanty Point på vestkysten av Graham Land. Det ble fotografert av Hunting Aerosurveys Ltd i 1955-57, og kartlagt etter disse bildene av Falkland Islands Dependencies Survey (FIDS). Navnet kom av at en bare så vidt kjente til neset da det ble besøkt av et sledelag fra FIDS i 1957, og det var dekket av tjukk tåke, slik at det så ut som et fantom.
Tianqiao

Tianqiao (kinesisk: 天桥区; pinyin: Tiānqiáo Qū) er et bydistrikt i den kinesiske provins Shandong. Det tilhører den subprovinsielle by Jinan. Er har et areal på 249,05 km² og teller 485 773 innbyggere (2003).
Sanjiang

Sanjiang (kinesisk: 三江侗族自治县; pinyin: Sānjiāng dòngzú Zìzhìxiàn) er et autonomt fylke for dongfolket i den autonome regionen Guangxi en Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Liuzhou.
Befolkningen var på 338 425 innbyggere i 1999.

Kulturminner

To broer i fylket, Yongji qiao og Batuan qiao, er oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.

Samferdsel

Kinas riksvei 209 løper gjennom området. Den begynner i Hohhot i Indre Mongolia, krysser gjennom provinsene Shanxi, Henan, Hubei, Hunan og ender opp i havnebyen Beihai i Guangxi.
Kinas riksvei 321 løper gjennom området. Den fører fra Guangzhou i provinsen Guangdong via blant annet Wenzhou og Guilin til Chengdu, hovedstaden i provinsen Sichuan.
Norsk Kvinneforbund

Norsk Kvinneforbund, ble stiftet i Oslo 1954 som en sammenslutning av Norges Husmorlagsforbund og Norges Demokratiske Kvinneforbund (stiftet 1948). Organisasjonens formål var å samle og aktivere kvinner til innsats for fred, frigjøring, solidaritet og trygging av barns og ungdommers rettigheter.
Etter andre verdenskrig feiret det nystartede Kvinnenes Demokratiske Verdensforbund den internasjonale kvinnedagen 8. mars. gjennom mindre markeringer.
Pillow Rock

Pillow Rock er et skjær som ligger helt øst på Hauge Reef, om lag seks km vest for Cape Darnley på Sør-Georgia. Det fikk dette navnet etter det geologiske arbeidet til British Antarctic Survey (BAS) i 1975–76, fra størknet lava, også kalt «putelava», som utgjør skjæret.
Chersinellina

Utseende

En middelsstor, oval, blank, brungul eller grønngul (i alle fall døde eksemplarer, trolig grønnlig som levende) skjoldbille med mørkere midtparti. Hunnen er smalere enn hannen Antennene er trådformede og middels lange. Kroppen er egentlig ganske normalt proporsjonert, med pronotum og dekkvingene er kraftig utvidet mot sidene slik at de helt dekker oversiden, både hodet og beina er skjult under dette skjoldet. Med utvidelsen blir kroppsformen oval. Pronotum er rundet, dekkvingenes "skuldre" ikke framskytende, pronotum og dekkvingene danner en nesten jevn kurve. Dekkvingenes midtparti har fine, litt uregelmessige punktrader.

Levevis

Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten. De voksne (imago) sitter tett inntil planten og det store flate halsskjoldet og dekkvingene gjør at billen kan være svært vanskelig å oppdage, og det er vanskelig for rovdyr å nå den sårbare undersiden. Larvene gjemmer seg gjerne under et tak av gammel avføring og planterester som er festet til den fremoverbøyde bakkroppsspissen. Arten lever på planter i vindelfamilien.

Utbredelse

Arten er utbredt i Panama og Colombia.