Irlands historie

Kristningen av Irland

St. Patrick (ca. 390-ca. 460) har fått æren for kristningen av Irland i det femte århundre. Den kristne tro hadde imidlertid blitt kjent blant noen irer under påvirkningen fra det romerske og sub-romerske Britannia fra 360 til 432 (Patricks ankomst til Irland som biskop og misjonær). I høymiddelalderen ble det hevdet at Cormac mac Airt, en irsk konge ifølge legender og historisk tradisjon, hadde mottatt en spesiell kristen åpenbaring lenge før Patricks ankomst. Irland hadde en rik litterær kultur på et meget tidlig tidspunkt, og denne kulturen var tospråklig: Latin og gammelirsk. Kirkelov og hagiografier (helgeners biografier) ble skrevet på latin mens folkelov (rechnt fer nÉrenn) og hedenske sagaer var på gammelirsk.
I det femte århundre bestod det irske samfunnet av keltere som levde av husdyrhold og jordbruk, og det var ingen byer. De religiøse og juridiske lederne var druider, dvs. prester som også praktiserte diverse former for sjamanisme. Da Patrick gjennomførte sin misjon, var druider blant de som lot seg omvende tidligst, slik at de fikk beholde sin autoritet som åndelige ledere. Andre strittet imot, og mange sagn og myter om helgenen handler om stridigheter mellom Patricks guddommelighet og motstandernes ondskap og mørke.
Det er et stort gap i kildematerialet mellom femte og syvende århundre. Den eneste pålitelige informasjonen om Irland i det femte århundre kommer fra Patricks penn: Confession og hans brev til soldatene i Coroticus (Epistola).Disse dokumentene er allikevel ikke uproblematiske, for de tidligste utgavene ble redigert av kirken i det niende århundre for å fremstille Patrick i et mer heroisk lys enn det som kommer frem gjennom hans ydmyke og beskjedne selvbeskrivelser. Kildekritiske historikere blir derfor avhengige av kontinentale manuskripter.
Kirken var svak og uten politisk innflytelse i det femte århundre. Etter at romerske legioner trakk seg fra Britannia i 410, ble den keltiske kulturen dominerende (før den anglo-saksiske invasjonen) selv om store deler av befolkningen var romersk. Misjonærer og biskoper ble ikke sendt ut for å omvende ikke-kristne til den nye tro, men for å beskytte de kristne mot kjetterske teologier og sørge for at ortodokse dogmer ble fastholdt. De kristne var i mindretall, selv om mange av dem tilhørte eliten. Det er lite som tyder på at kristningen av Irland ble iverksatt som et resultat av politiske motiver. I 429 sendte paven biskop Germanus for å bekjempe pelagiansk kjetteri, og i 431 ble Palladius sendt som første biskop til Irland.
Den populære oppfatningen av Patricks karrière går ut på at hans misjon var en kjempesuksess, at han omvendte hele den irske befolkningen i løpet av noen få tiår. Det er imidlertid umulig å vite hvordan irsk religiøst liv artet seg i det sjette århundre. Vi vet ikke hvor mange kristne det var i Irland tidlig på 500-tallet. Kildene er upålitelige med hensyn til kvantifisering, for kirken hadde monopol på publisering av slike opplysninger som dermed ble tilpasset dens agenda og propaganda. Det er derfor usikkert om kristendommen hadde blitt den dominerende religionen i Irland på 500-tallet, for vi har ingen pålitelig statistikk. Meget tyder på at Irland fikk en blandingskultur (hedensk og kristen) som kan kalles irsk-keltisk kristendom og som i det sjette århundre ble videreutviklet av Columba i Skottland.

Tidlig kristen tid

Fra midten av det første årtusen e.Kr. skjedde store endringer i det irske samfunnet. Niall Noigiallach (død omkring 400) la grunnlaget for Uí Néill-dynastiets hegemoni over de vestlige, nordlige og sentrale delene av øya. Den tidligere stammetilknytningen ble innen det 8. århundre erstattet av patrilineære og dynastiske systemer, og mange av de tidligere kongedømmene forsvant. Irske sjørøvere begynte å angripe vestkysten av Storbritannia, på samme måte som vikinger senere angrep Irland. Noen av dem grunnla irske kongedømmer i pikterne rike, Wales og Cornwall. Krigere fra attacottistammen i det sørlige Leinster lot seg også verve til romerske legioner.
Det er usikkert når den første misjonæren kom til Irland. Tradisjonelt har man regnet St. Patrick som den første, men det er tegn til at andre hadde kommet før ham. De kom antagelig som handelsmenn eller slaver fra Storbritannia og Gallia, og fant et folk som var åpent for å motta den nye troen.
St. Patrick kom ifølge tradisjonen i 432, og omvendte øya. Ifølge Prosper av Akvitanien hadde Palladius blitt sendt til Irland av paven året før, som den første biskop der, og det skal da allerede ha vært kristne på øya. Palladius ser ut til å ha virket som biskop for de som allerede var kristne i kongerikene Leinster og Meath, mens Patrick mest virket som misjonær hos hedningene i Ulster og Connacht.
De gamle sosiale strukturene ble i stor grad bevart gjennom kristningsprosessen. St. Patrick skal, igjen ifølge tradisjonen, ha kodifisert muntlig lov, og endret bare de deler av den som kom i strid med kristendommen. Han skal også ha innført det latinske alfabet, som åpnet for å bevare muntlig overlevert litteratur; det eldre keltiske alfabetet ogham var bare egnet til kortere tekster. Det er åpenbart at Patrick ikke alene kan ha stått for alt som blir tilskrevet ham, men man kan se ham som en personifikasjon av kristendommens innføring i Irland.
Den druidiske tradisjonen kollapset. Den ble først svekket av den nye troen, og fikk nådestøtet da det etter klimaforandringer 535–536 oppstod hungersnød. Dermed ble de som tidligere ville blitt druider ofte trukket til klosterlivet, og Irland fikk en av de rikeste monastiske tradisjoner i Europa. Klostrene tiltrakk seg også dyktige forskere fra andre land som hadde hørt hvordan læring og skriving blomstret på øya. Ikke minst ble klostrene kjent for illuminerte manuskripter, som Book of Kells

Normannernes ankomst 1167–1185

Irland hadde blitt delt inn i en rekke småkongedømmer, som inngikk i storkongedømmer styrt av noen få regionale dynastier. En av kongene, Diarmait Mac Murchada av Leinster, ble tvunget ut med makt fra sitt rike av overkongen Ruaidri mac Tairrdelbach Ua Conchobair. Han flyktet til Akvitanien, hvor han sikret seg Henrik II av Englands støtte til å bruke normanniske styrker til å gjenerobre sitt kongedømme.
De første normannerne kom i 1167, mens hovedstyrken kom til Wexford i 1169 og var ledet av Richard de Clare, 2. jarl av Pembroke, kjent som «Strongbow». Med seg hadde de også walisere og flamlendere. I løpet av kort tid tok de Leinster tilbake. Diarmait kontrollerte dermed Waterford, Wexford og Dublin. Strongbow var hans svigersønn, og ble utnevnt til arving. Dette forskrekket Henrik II, som så for seg at det kom til å bli opprettet en rivaliserende normannisk stat i Irland, og han bestemte seg derfor for å understreke sin myndighet.
Med støtte i den pavelige bullen Laudabiliter fra Hadrian IV steg Henrik II i land i Waterford med en stor styrke i 1171. Han ble dermed den første engelske konge som satte sine ben på irsk jord. Han gav sine irske territorier til sin yngste sønn Johan, med tittelen Dominus Hiberniae, Herre over Irland. Ettersom Johan overraskende etterfulgte sin bror som konge, kom dermed Irland direkte under kronen. Irland var nominelt et «Lordship», hvor den engelske konge også hadde tittelen Lord av Irland fram til 1541.

Irlands Lordship 1185–1254

Normannerne kontrollerte fra begynnelsen av hele østkysten, fra Waterford til det østlige Ulster, og noen områder vestover til Galway og Mayo. De hiberno-normanniske jarledømmene ble de største maktfaktorene i Irland, da de kontrollerte enorme områder som var praktisk talt uavhengige i Dublin eller London. Kong Johan besøkte Irland i 1185 og 1210 for å hjelpe til med å konsolidere det normanniske territoriet, og han sørget samtidig for å sikre seg troskapsed fra de irske kongene.
Det hiberno-normanniske samfunnet fikk etterhvert en rekke problemer som førte til at de ikke lenger var i stand til å ta kontroll over nye områder, og de ble etterhvert trukket lenger og lenger inn i det gæliske Irland.

Gælisk gjenoppvåkning fra 1254

I 1315 invaderte skotten Edward Bruce Irland. Han sikret seg støtte fra mange gæliske adelsmenn i kampen mot engelskmennene. Bruce ble tilslutt beseiret, men krigen hadde forårsaket store ødeleggelser, spesielt rundt Dublin. I denne kaotiske situasjon benyttet irene mulighetene til å ta tilbake store områder som deres slekter hadde mistet etter normannernes invasjon.
Med svartedauen, som nådde Irland i 1348, ble store deler av de hiberno-normanniske bosetningene desimert. De ble langt hardere rammet enn gælerne, fordi de levde i byer og landsbyer, mens gælerne for det meste levde på isolerte gårder. Etter at pesten var over begynte gælisk språk og skikk igjen å dominere på øya, og det engelskkontrollerte området ble redusert til The Pale, et befestet område rundt Dublin.
Utenfor The Pale begynte de gjenlevende hiberno-normanniske adelsmennene å ta opp irsk språk og irske skikker, og en samtidig engelsk kommentator skrev at de «ble mer irske enn irene selv». I de følgende århundrene sto de generelt på irenes side i konflikter, og de forble katolske etter reformasjonen. Myndighetene i The Pale var så engstelige for denne gælifiseringen at de vedtok spesielle lover, Kilkennystatuttene etter parlamentet i Kilkenny som vedtok dem, som forbød personer av engelsk opphav å snakke irsk, å bære irske klær eller å gifte seg med irer. Ettersom myndighetene hadde liten rekkevidde utenfor The Pale fikk lovene liten effekt.
Innen slutten av det 15. århundre var det knapt noen engelsk sentraladministrasjon igjen i Irland. Engelskmennenes oppmerksomhet hadde blitt avledet av rosekrigene, og den mektige jarlen av Kildare var lord av Irland. De gæliske og gælifiserte adelsmennene økte stadig sin makt og innflytelse på bekostning av de engelske myndighetene i Dublin.

Reformasjon og borgerkrig 1536–1691

I 1536 fant reformasjonen i England sted. Henrik VIII brøt med Roma, og hans sønn Edvard VI videreførte reformasjonen. Mens engelskmennene, waliserne og skottene aksepterte den nye troen, forble irene katolske. Dette var bestemmende for deres forhold til britene de neste 400 årene, ettersom reformasjonen falt samtidig som England gjorde en innsats for å gjenerobre og kolonisere Irland. Det religiøse skillet betød at irene, og de katolske etterkommerne av hiberno-normannerne, også kjent som the Old English, ble ekskluderte fra å ha politisk makt.

Borgerkrigene

Det 17. århundre var muligens det blodigste i Irlands historie. To perioder med borgerkrig, 1641–1653 og 1689–1691 forårsaket store tap av menneskeliv, og førte til at den siste rest av det irske aristokratiet mistet sine eiendommer.
Den første krigen, som skulle vare i elleve år, begynte med opprøret i 1641, da irske katolikker gjorde opprør mot engelsk, protestantisk styre, det såkalte Protestant Ascendancy. Flere tusen protestantiske nybyggere ble massakrert. I årene 1642–1649 styrte de katolske jordeierne landet som Den irske konføderasjon mens de tre kongerikers kriger raste. 1649–1653 gjenopprettet Oliver Cromwell engelsk kontroll, i det som var krigens mest brutale fase. Opp mot en tredjedel av befolkningen døde eller måtte gå i eksil, og det meste av jorden som var på irske, katolske hender før 1641 ble beslaglagt og gitt til nybyggere. Flere hundre av de gjenværende irske jordeiere ble tvangsflyttet til Connacht.
Etter den ærerike revolusjon i 1688, da den katolske Jakob II av England ble erstattet av den protestantiske Vilhelm III, brøt det igjen ut krig i Irland. De mer velstående irske katolikkene, som hadde bygget seg opp igjen etter Cromwells tid, støttet Jakob i et forsøk på å få ham til å oppheve Penal Laws og å reversere beslagleggingen av jord, mens protestantene støttet Vilhelm. De to monarkene kjempet om kontroll over Irland i Vilhelmskrigen. I 1690 ble Jakob mindretallige styrker slått i slaget ved Boyne. Jakobittisk motstand fortsatte inntil juli 1691, da de ble beseiret igjen i slaget ved Aughrim. Penal Laws, som hadde blitt mildnet noe etter restaurasjonen, ble igjen strammet opp, slik at den katolske befolkningen skulle få mindre mulighet til å organisere et nytt opprør.

Påskeopprøret og uavhengighetskrigen

Perioden 1916–1922 var preget av politisk vold og store endringer, og endte med delingen av Irland og opprettelsen av en selvstendig stat i 26 av de 32 grevskapene.
I september 1914 vedtok det britiske parlamentet Third Home Rule Act, som gav begrenset selvstyre til Irland. Den hadde to ganger tidligere blitt stoppet av House of Lords, men etter lovendringer hadde overhuset mistet sin vetorett. På grunn av utbruddet av første verdenskrig ble loven suspendert inntil videre. Den ble forsøkt innført i 1916 og 1917, men på grunn av uenighet om hvordan den skulle innføres i Ulster måtte man vente til krigen var slutt for å unngå å få en større konflikt i Irland samtidig som kampene foregikk på vestfronten.
I april 1916 brøt påskeopprøret ut, og opprørerne proklamerte opprettelsen av en selvstendig irsk republikk. Opprøret ble slått ned etter en uke, og hadde i begynnelsen lite støtte i befolkningen. Men henrettelsen av seksten republikanske ledere førte til en holdningsendring hos mange irer. I 1918 kom en ny politisk krise, da det ble vurdert å innføre verneplikt i Irland for å skaffe flere soldater til vestfronten. Dette førte til enorm motstand i Irland, og i parlamentsvalget i desember 1918 vant det nasjonalistiske partiet Sinn Féin, som til da hadde vært en marginal gruppering, et klart flertall av setene. Partiets representanter boikottet det britiske parlamentet, og opprettet i stedet Dáil Éireann, som proklamerte opprettelsen av Den irske republikk.
Dáil ville ikke gå med på mindre enn full uavhengighet fra Storbritannia. Irish Volunteers og andre grupper ble definert som republikkens hær under navnet Irish Republican Army, og fra 1919 til 1921 kjempet de en geriljakrig mot britiske styrker.
Mens krigen ble utkjempet vedtok det britiske parlamentet Government of Ireland Act 1920. I denne loven ble øya delt i to, Nord-Irland og Sør-Irland. Dette var ikke nok for republikanerne, og krigen fortsatte til sommeren 1921, da britene innførte en våpenhvile. Man startet forhandlinger, som i desember 1921 endte opp i den anglo-irske traktat. Gjennom traktaten ville den sørlige delen av øya, 26 av de 32 grevskapene, bli en dominion i det britiske imperiet under navnet Den irske fristaten, mens Nord-Irland kunne velge sin tilhørighet – det var gitt på forhånd at man der ville velge å fortsatt være en del av Det forente kongerike.
Begge parlamenter, det britiske og det sørirske ratifiserte traktaten i 1922, og 6. desember 1922 ble Fristaten opprettet.

Irland: Fra fristat til republikk

Den anglo-irske traktat førte til opprettelsen av en selvstyrt irsk stat, men mange mente dette ikke var nok ettersom den hadde status som dominion, ikke som et selvstendig land. Irene ble splittet i to leire, traktattilhengere og traktatmotstandere, og i 1922–1923 utkjempet de den irske borgerkrig, der Fristatens hær stod mot traktatmotstandere i IRA. Dette spørsmålet har siden farget irsk politikk, spesielt i forholdet mellom de to største partiene, Fianna Fáil og Fine Gael.
Fristaten eksisterte i en tid hvor diktaturet spredde seg på kontinentet, men til tross for de voldelige konfliktene helt frem til opprettelsen av staten klarte den å forbli et demokrati. Et sterkt signal om dette kom i 1932, da Éamon de Valera og hans parti Fianna Fáil, som i stor grad representerte den tapende side i borgerkrigen, tok makten på fredelig vis gjennom en valgseier. For mange irer ble dette regjeringsskiftet signalet om at Fristaten faktisk var selvstyrt og ikke bare en britisk koloni. Takket være offentlig sparing klarte Fristaten seg rimelig godt gjennom 1930-årenes økonomiske kriser, men prisen var høy arbeidsledighet og nye bølger av utvandring. I 1961 hadde befolkningstallet falt helt ned til 2,7 millioner.
Den nye staten var sterkt påvirket av Den katolske kirke, noe som ble reflektert i lovene. For eksempel var skilsmisse, selvbestemt abort og pornografi forbudt, og bøker og filmer ble sensurert. Kirken eide også mange av sykehusene og skolene i landet, og kunne dermed påvirke helse- og skolepolitikken.
Ved delingen av Irland i 1922 var 92,6% av befolkningen i Fristaten katolikker, mens 7,4% var protestanter. Innen 1960-årene hadde andelen protestanter blitt halvert. Mange av dem hadde forlatt landet i 1920-årene, enten fordi de ikke følte seg velkomne, eller fordi de fryktet angrep fra republikanere under borgerkrigen. Den katolske kirke krevde at barn av blandede ekteskap skulle oppdras som katolikker, irsk gælisk hadde blitt obligatorisk fag i skolene og enhver rest av privilegier hadde forsvunnet. Etter 1945 falt utvandringsraten for protestanter, og etterhvert ble det mindre sannsynlig at en protestant skulle emigrere enn at en katolikk gjorde det. Den katolske kirkes forrang har siden blitt sterkt svekket, og det er svært lite konflikter mellom de to gruppene i den sørlige delen av Irland.
I 1937 ble det vedtatt en ny grunnlov, og landets navn ble endret til Éire. Den britiske monarken var fortsatt formelt sett statsoverhode, ettersom landet tilhørte Samveldet, men alle praktiske konsekvenser av dette ble fjernet.
Under andre verdenskrig var Irland nøytralt. Det måtte innføres rasjonering av mat, kull og andre varer, men landet ble spart for krigens gru. Det har senere kommet frem at det foregikk utstrakt samkvem med de allierte under krigen, men Irland var det eneste medlem av Samveldet som nektet å støtte britene. For Winston Churchill, som hadde håpet at Royal Navy igjen skulle få tilgang til irske Atlanterhavshavner, fortonte dette seg som rent forræderi. I 1939-40 stod IRA bak en serie bombeeksplosjoner i Storbritannia. Følgen var at Eamon de Valera av frykt for en britisk invasjon erklærte permanent unntakstilstand og lot britene benytte irsk luftrom og irsk territorialfarvann ved behov, og slik fikk Irland være i fred.
I 1949 ble Irland formelt opprettet, da landet forlot Samveldet etter å i tolv år ha fungert som republikk i praksis.
Irland gjennomgikk en større økonomisk omveltning under taoiseach Seán Lemass i 1960-årene. Man innførte gratis videregående utdanning i 1968. Republikken ønsket også å gå inn i EEC, men fordi 90% av eksporten gikk til Storbritannia måtte man vente til britene gikk inn i 1973.
I 1970-årene kom en økonomisk nedgangstid under Jack Lynch, etter en serie feilslåtte politiske grep. Det irske pundets valutakurs var knyttet til det britiske, men i 1979 ble dette båndet kuttet slik at man kunne devaluere. Mot slutten av 1980-årene ble trenden snudd, og Irland opplevde en sterkt økonomisk vekst utover i 1990-årene. Denne perioden ble kjent som den keltiske tiger, og ble brukt som modell for økonomisk vekst i østblokklandene da de begynte å komme inn i EU.
Det har foregått en liberalisering av en rekke lover, slik at skilsmisse har blitt tillat, homofili har blitt dekriminalisert og det er gitt en svært begrenset adgang til selvbestemt abort. Store skandaler i Den katolske kirke, både av seksuelle og økonomisk art, har ført til en halvering av deltagelsen i messen.

«Den protestantiske staten» 1921–1971

Fra 1921 til 1971 ble Nord-Irland styrt av en regjering utgått fra Ulster Unionist Party og Nord-Irlands parlament i Stormont. Den første statsministeren, James Craig, erklærte at Nord-Irland skulle være «en protestantisk stat for et protestantisk folk». Den katolske minoriteten ble sterkt diskriminert, og i 1960-årene begynte de, med borgerrettsbevegelsen i USA som forbilde, å organisere seg for å kreve like rettigheter. Dette førte til voldsomme sammenstøt med Royal Ulster Constabulary (RUC) og unionister. For å gjenopprette ro og orden ble British Army satt inn i 1969.
I 1971 ble Stormontparlamentet suspendert, og i 1972 ble det oppløst til fordel for direkte styre fra Westminster. Etter den første kaotiske tiden med sammenstøt hadde paramilitære grupper som Den provisoriske IRA, Den offisielle IRA, INLA, Ulster Defence Association og Ulster Volunteer Force begynt sine terrorkampanjer. Dette har resultert i mer enn 3000 dødsfall, hvorav mange sivile. Volden spredde seg også til Irland og Storbritannia.

Direkte styre 1971–1998

I 27 år var Nord-Irland underlagt direkte styre fra Westminster, med en minister for Nord-Irland i den britiske regjeringen som den utøvende myndighet i provinsen. Større lover ble behandlet i det britiske parlamentet, men mindre saker ble behandlet i regjeringen uten særlig innsyn fra parlamentet. Målet var å gjenopprette selvstyre, men flere forsøk på dette slo feil.
Gjennom hele denne perioden var de paramilitære gruppene aktive, med Den provisoriske IRA (PIRA) som den som gjorde seg mest bemerket. Britene satset på å slå ned dette med militære midler, gjennom militarisering av RUC og bruk av regulære styrker fra British Army og reserveneheter fra Ulster Defence Regiment. Mange katolikker som ikke støttet PIRA eller andre terrororganisasjoner var uvillige til å gi sin støtte til en stat som så ut til å ville fortsette med sekterisk diskriminering, og det ble klart at man måtte bruke andre midler enn militær makt for å kunne få et fungerende lokalt styre.
I 1986 undertegnet Irland og Storbritannia den anglo-irske avtale. Dette var en formell overenskomst som forpliktet begge land til å søke en politisk løsning på konflikten. Den økonomiske nedgangen, med høy arbeidsledighet, som Nord-Irland opplevde i 1970- og 1980-årene hadde ikke bidratt til å skape et klima for fred, men i 1990-årene begynte det igjen å lysne. Befolkningen hadde også gått gjennom en endring, da andelen katolikker hadde kommet opp i 40%; dermed var det ikke lenger mulig å snakke om «en protestantisk stat for et protestantisk folk».

Fredsprosessen fra 1998

Den 10. april 1998 ble Belfastavtalen signert. Dermed ble det gjeninnført begrenset selvstyre i Nord-Irland gjennom den nordirske forsamling og et utøvende råd utgått fra alle partier. Både det utøvende rådet og forsamlingen ble suspendert i oktober 2002 etter at tilliten mellom partene brøt sammen. Valgresultatene har ikke gjort prosessen lettere, da de mer moderate partiene Ulster Unionist Party og Social Democratic and Labour Party har mistet støtte til fordel for de mer radikale Democratic Unionist Party og Sinn Féin.
Den 28. juli 2005 annonserte PIRA at dens våpenhvile, som hadde vart siden 1998, nå ble erstattet av en forpliktelse til å ikke mer bruke vold. Den 25. september samme år ble organisasjonen avvæpnet under oppsyn fra internasjonale våpeninspektører. Det at PIRAs våpenhvile ikke var gjort permanent gjennom avvæpning var et av de store hindrene for videre utvikling av fredsprosessen, og det er håp om at den med denne handlingen kan komme i gang igjen.