Truman Capote

Første år

Truman Capote ble født under navnet Truman Streckfus Persons i New Orleans i Louisiana. Hans foreldre var kjøpmannen Archulus «Arch» Persons og den da 16-årige Lillie Mae Faulk. Da Truman var 4 år, skilte foreldrene seg, og han ble sendt til morens søster i Monroeville i Alabama som oppdro ham. Han var ensom, og lærte seg selv å lese før han begynte på skolen. Som 8-åring begynte han å skrive, og ifølge ham selv skrev han sin første bok i en alder av 9. Da han var 11 år gammel skrev han regelmessig, som regel i perioder på 3 timer hver dag. Ved et tidspunkt leverte han fra seg novellen «Old Mrs. Busybody» til skrivekonkurranse for barn som var sponset av Mobile Press Register, og Capote fikk anerkjennelse for sitt tidlige litterære arbeid fra Scholastic Art & Writing Awards i 1936. I Monroeville var han nabo til og fikk et livslangt vennskap med Harper Lee, forfatteren av romanen Drep ikke en sangfugl (1960). Figuren «Dill» i romanen er basert på Capote.
I 1933 flyttet han sammen med sin mor og hennes nye mann til New York hvor de bosatte seg. Morens nye mann, kubanskfødte tekstilhandleren  Joseph Capote, adopterte Truman i 1935 som sin stesønn, og ga ham navnet Truman García Capote. Imidlertid ble Joseph dømt for underslag og kort tid etter gikk hans inntektsgrunnlag nedenom og familien ble tvunget til flytte fra Park Avenue.
Om sine tidlige år har Capote kommentert: «Jeg begynte å skrive noenlunde seriøst da jeg var omtrent 11 år. Jeg sier seriøst i den forstand at som andre barn som gikk hjemme og øvde på fiolin eller piano eller hva nå det måtte være, pleide jeg å gå hjem fra skolen hver dag og jeg kunne skrive i rundt tre timer. Jeg var besatt av det.» I 1935 begynte han på privatskolen Trinity i New York, deretter på St. Joseph Military Academy.
I New York gikk han på privatskolen Trinity. Der gjennomførte han etter sigende en IQ-test hvor han fikk 215 poeng, det høyeste i skolens historie. Han avsluttet sitt skoleløp som 17-åring, etter å ha gått på Dwight School og Greenwich High School. Deretter fikk han arbeid i magasinet The New Yorker, hvor han arbeidet i to år. I 1939 flyttet familien Capote til Greenwich (Connecticut)|Greenwich i Connecticut, og Truman begynte på Greenwich High School hvor han skrev både for skolens litterære magasin The Green Witch og skoleavisen. Da de flyttet tilbake til New York i 1942 begynte han på Franklin School, en privatskole på Upper West Side, og tok sin eksamen der i 1943 Det var alt han noen gang fikk av formell utdannelse.
Mens han fortsatt var på Franklin i 1943 begynte Capote å arbeide som kopist i kunstavdelingen i avisen The New Yorker, en jobb han beholdt i to år før han fikk sparken for å irritert poeten Robert Frost. Flere år senere husket han tilbake, «Ikke en svært god jobb, alt det involverte var å sortere tegninger og klipp fra aviser. Dog, jeg var heldig som hadde den, særlig siden jeg var bestemt til aldri å sette en fot i et klasserom igjen. Jeg følte at enten var man eller så var man ikke en forfatter, og ingen kombinasjon av professorer kunne påvirke utgangen av det. Jeg tror fortsatt at jeg hadde rett, i det minste i mitt tilfelle.» Han forlot jobben for å leve sammen med sine slektninger i Alabama, og begynte da å skrive på sin første roman, Summer Crossing.

Vennskapet med Harper Lee

Capote og hans nabo fra Monroeville, Harper Lee, opprettholdt et livslangt vennskap. Han baserte sin figur «Idabel» i Andre stemmer, andre rom på henne, og ble selv inspirasjon for figuren «Dill Harris» i hennes roman Drep ikke en sangfugl fra 1960. Capote anerkjente henne en gang i et intervju ved å si «Herr og fru Lee, Harper Lees mor og far, levde ganske nært. Harper Lee var min beste venn. Har du noen gang lest hennes bok Drep ikke en sangfugl? Jeg er en figur i den boken som har handling fra den samme lille byen i Alabama hvor vi levde. Hennes far var en sakfører, og hun og jeg pleide å gå på alle rettssakene hele tiden mens vi var barn. Vi gikk heller på en rettssak enn på en film.» Som Capote er figuren «Dill» kreativ, dristig og kom fra en vanskeligstilt familie. Senere var Lee hans partner i avgjørende undersøkelsen som resulterte Med kaldt blod.

Det kontroversielle fotografi

Andre stemmer, andre rom havnet på New York Times' bestselgerliste og forble der i ni uker, og solgte mer 26 000 kopier. Promoteringen og kontroversen rundt hans roman førte til at Capote ble berømt. Et fotografi fra 1947, fotografert av Harold Halma, ble benyttet i markedsføringen av boken: en dekadent ungdom, livstrett henslengt på en sofa, og med et uttrykk som om han kjente alle laster. Både bokens stil og livssyn svarte til forfatterportrettet.
Capote påstod at bildet var et resultat av et uoppmerksomt øyeblikk, men ifølge Gerald Clarkes biografi om forfatteren hadde han selv posert foran kameraet og var selv ansvarlig for den voldsomme oppmerksomheten det gav. Dessuten var bildet med på å gi Capote den offentlige personligheten han ønsket. Det viste Capote som liggende på sofa og stirret bistert inn i kamera. Gerald Clarke skrev i sin biografi fra 1988 at «Det berømte fotografiet: Harold Halmas foto på omslaget av Andre stemmer, andre rom førte til like mye oppstyr og kontrovers som teksten innenfor omslaget. Truman hevdet at bildet var blitt tatt i et oppmerksomt øyeblikk, men det faktiske forhold var at han posert selv og var ansvarlig både for bildet og utgivelsen av det.» Mye av den tidlige oppmerksomheten som Capote fikk var sentrert rundt de ulike fortolkningene av dette bildet, blant annet at det var antydende. I henhold til Clarke skapte bildet et «spetakkel» og ga Capote «ikke bare et litterært, men også den offentlige oppmerksomheten han alltid hadde ønsket.» Fotoet gjorde et stort inntrykk på den da tyve år gamle Andy Warhol og som stadig snakket om bildet og skrev fanbrev til Capote. Da Warhol flyttet til New York i 1949 gjorde han tallrike forsøk på å møte Capote, og Warhols fascinasjon med forfatteren førte til hans første enmanns show i New York, Fifteen Drawings Based on the Writings of Truman Capote, som ble stilt ut på Hugo Gallery i tiden 16. juni-3. juli 1952.
Da bildet ble trykket opp på nytt sammen med anmeldelser og omtaler i magasiner og aviser var det noen lesere som fant det komisk, mens andre ble opprørte da de oppfattet forfatterens positur utfordrende og med seksuelle undertoner. Los Angeles Times rapporterte at Capote så ut «som om han var drømmende overveide å gjøre noe skandaløst mot konvensjonell moral.» Forfatteren Merle Miller ble så opprørt at han sendte inn en klage på bildet i et utgiverforum, og fotoet av «Truman Remote», et ordspill på etternavnet og begrepet fjern, ble drevet satire med i vittighetesmagasinet MAD. Humoristen Max Shulman stilte opp for en identisk posering for et bokomslag for boken Max Shulman's Large Economy Size (1948). En revy på Broadway, New Faces (og den påfølgende filmen) hadde en sketsj hvor Ronny Graham parodierte Capote og bevisst kopierte hans posering i Halmas foto. Random House brukte fotografiet i sin reklamekampanje med teksten «Dette er Truman Capote», og store plakater av dette ble stilt ut vinduene i bokhandlerne. I ettertid kan det være vanskelig å se hvorfor akkurat dette ikoniske bildet skulle bli oppfattet så demonisk, men det fortelles at en kvinne hadde sagt: «Jeg sier deg, han er bare så ung,» og da skal en annen kvinne ha svart, «Og jeg sier deg, om han ikke er ung, er han farlig!» Capote selv hadde stor glede i gjenfortelle denne anekdoten.

På teaterscenen og i filmen

Tidlig på 1950-tallet vendte Capote oppmerksomheten til Broadway og Hollywood. Han tilpasset sin novelle fra 1951, «The Grass Harp», til et skuespill i 1952, og den ble senere omformet til en musikal i 1972 og  ble filmatisert i 1995. Den ble fulgt av musikalen House of Flowers (1954) og som gjorde sangen «A Sleepin' Bee» populær. Capote skrev sammen med John Huston filmmanuset for Hustons film Beat the Devil (1953). Han reiste sammen med teaterproduksjon av Porgy og Bess på turne gjennom Sovjetunionen og skrev en rekke artikler for The New Yorker som ble hans første bok med sakprosa, The Muses Are Heard (1956).

Kjendisstatus

Truman Capote var kun 160 cm høy og åpent homofil. En av hans første seriøse forhold var med litteraturprofessor Newton Arvin ved Smith College som vant National Book Award for hans biografi over Herman Melville i 1951. Det var til Arvin som Capote dedikerte Andre stemmer, andre rom.
Capote var godt kjent for hans særegne, skarpe og tynne stemme og hans merkelige vokale affektasjoner, hans utradisjonelle klesvalg og hans fabrikasjoner. Han hevdet ofte å kjenne intimt mennesker som han faktisk aldri hadde møtt, eksempelvis Greta Garbo. Han erklærte påståelig at han hadde hatt tallrike seksuelle forhold til menn som ellers ble oppfattet som heterofile, eksempelvis Errol Flynn. Han omgikk en utvalgt sosial sirkel av forfattere, kritikere, forretningsfolk, filantroper, kjendiser fra Hollywood og Broadway, kongelige og medlemmer av de øverste klasser, både i USA og i utlandet. 
En del av hans offentlige personlighet besto av en langvarig rivalisering og fiendskap med forfatteren Gore Vidal. Deres rivalisering fikk Tennessee Williams til å klage: «Du skulle tro at de halser side-om-side etter en form for fantastisk gullmedalje.» Bortsett fra hans favorittforfattere, Willa Cather, Isak Dinesen, Marcel Proust, hadde Capote lite å si om andre forfattere. En som imidlertid fikk hans positive og fordelaktige omfavnelse var journalisten Lacey Fosburgh, forfatteren av Closing Time: The True Story of the Goodbar Murder (1977).

Årene etter Med kaldt blod

Nå mer ettertraktet enn noensinne skrev Capote tidvis korte artikler for magasiner, og engasjerte seg selv enda mer i festlivet med jetsetet og kjendiser. Gore Vidal observerte en gang at «Truman Capote har forsøkt, med en del suksess, å komme seg inn i en verden som jeg har forsøkt, med en del suksess, å komme meg ut av.»
På slutten av 1960-tallet ble Capote venn med Lee Radziwill, søster av Jacqueline Kennedy Onassis. Radziwill var da en fremadstrebende skuespiller og hadde blitt trekkplasteret for sin framføring i en produksjon av The Philadelphia Story i Chicago, Capote hadde blitt engasjert for å skrive manuset for en fjernsynsforestilling av den klassiske Otto Preminger-filmen Laura med Radziwill i hovedrollen, Fjernsynsproduksjon og Radziwills framføring i særdeleshet mottok blandet kritikk og fikk svake seertall. Dette var Capotes første betydelige tilbakeslag. Radziwill forble hans faste kvinnelige følge i offentligheten i den bedre delen av 1970-tallet.
Den 28. november 1966, i ære for utgiveren av The Washington Post, Katharine Graham, var Capote vert for et i dag legendarisk maskeradeball som ble kalt for «Det sorte og hvite ball» i Grand Ballroom i New Yorks Plaza Hotel. Det ble betraktet som det sosiale hendelse ikke bare for sesongen, men for mange år framover. New York Times og andre utgivelser ga festlighetene betydelig dekning og Deborah Davis skrev en hel bok om hendelsen, Party of the Century (2006). Ulike fortellinger om kvelden ble samlet av George Plimpton i hans bok Truman Capote. Capote lot de ettertraktede invitasjonene dingle i månedsvis, og irriterte tidligere tilhengere som sin medforfatter fra sørstatene, Carson McCullers, i det han mente var en «hvem som er inne og hvem som er ute».
Til tross for tidligere påstander om at «tapt IQ-poeng» for hvert år tilbrakt på den amerikanske vestkysten, skaffet Capote seg et hjem ved Palm Springs og engasjerte seg ytterligere i målløs livsstil og tung drikking. Det resulterte i en bitter krangel med hans livspartner Jack Dunphy, selv forfatter av noveller og skuespill, som Capote hadde hatt et ikke eksklusivt forhold til siden 1950-tallet. Deres partnerskap endret form og fortsatte platonisk, og de var adskilt store deler av 1970-tallet. Dunphy var irritert over Capotes festliv og gikk så langt som å anklage ham for å ha gått til sengs med Radziwill, mens andre mente at Dunphy var misfornøyd med sin egen berømmelse og lite tilfreds med de penger og gaver som Capote lot tilfalle ham, inkludert en bolig i Sveits som Capote gjorde lite bruk av.
Mangelen på nye tekster og andre feilslag, inkludert et avvist manus for filmselskapet Paramounts tilpasning av Den store Gatsby, som var motarbeidet av Capotes stadige opptredener i ulike snakkshow på ulike TV-kanaler. Der ble hans stadige åpenhjertige betroelser noe av en klisje. I 1972, stadig sammen med Lee Radziwill, fulgte Capote rockegruppa Rolling Stones på deres amerikanske turne som en korrespondent for magasinet Rolling Stone. Mens han tok omfattende notater for prosjektet og besøkte gamle venner fra Med kaldt blod i Kansas City, havnet han i en krangel med Mick Jagger og nektet til sist å skrive artikkelen. Magasinet koblet likevel sine interesser ved å utgi i april 1973 et intervju med Capote som ble gjort ved Andy Warhol. En samling med tidligere utgitt essayer og reportasjer, The Dogs Bark: Public People and Private Places, kom ut senere det samme året.
I juli 1973 møtte Capote den middelaldrende visepresidenten av Marine Midland Bank, John O'Shea, på Long Island mens han besøkte et badstue. Den gifte familiefar av tre barn identifiserte seg ikke som homofil eller biseksuell, og beskrev det hele som «en form for masturbasjon». Imidlertid nærte O'Shea aspirasjoner om å bli forfatter. Etter å hatt et forhold i Palm Springs ble de to involvert i en sjalusikrig resten av tiåret. Gamle venner ble bestyret da O'Shea, som offisielt var ansatt som Capotes manager, forsøkte å ta kontroll over Capotes litterære og forretningsmessige interesser.

Besvarte bønner

Ved sitt sosiale liv i høyere sirkler hadde Capote i hemmelighet drevet undersøkelser for en roman som var ment å fortelle alt som var. Tittelen var Answered Prayers, til sist utgitt som Answered Prayers: The Unfinished Novel. Boken, som hadde vært planlagt siden 1958, var ment å være en amerikansk ekvivalent til Marcel Prousts På sporet av den tapte tid og en kulminasjon av formatet den «ikkefiktive fiksjon». Den var tiltenkt utgivelse i 1968, men ved Capotes vilje ble den utsatt til 1972. På grunn av forsinkelsen ble han nødt til å betale tilbake penger som var mottatt for filmrettighetene fra 20th Century Fox. Capote snakket stadig om romanen i intervjuer, fortsatte å forsinke utgivelsesdatoen.
Ved 1975 hadde det offentlighetens etterspørsel etter romanen nådd sitt toppunkt da mange begynte å spekulere om Capote ikke en gang hadde skrevet et ord av den. Han tillot Esquire å publisere fire kapitler fra den uferdige romanen i 1975 og 1976. Det første var «Mojave», som ble trykket som en selvstendig novelle og ble godt mottatt, men den andre, «La Côte Basque 1965», var delvis basert på det dysfunksjonelle personlige livene til William S. Paley og Babe Paley, antagelig blant hans beste venner, førte til strid. Selv om den utgaven av Esquire som hadde teksten ble solgt ut øyeblikkelig, kom det betydelig diskusjon om at Capote hadde forrådt de betroleser som var kommet hans veg og som førte til at han ble støtt ut i kulden av mange av sine venner som fryktet at deres tilsynelatende glamorøse liv ville bli avslørt for offentligheten. To andre kapitler, «Unspoiled Monsters» og «Kate McCloud», kom siden, tenkt å utgjøre en lang åpningssekvens i romanen, men viste et markant skifte i fortellerstemmen, og introduserte en mer utarbeidet handlingsstruktur, og sammen dannet en form for novellemosaikk av litterær bearbeidelser av minner og sladder. «Unspoiled Monsters», som i seg selv var like lang som Frokost hos Tiffanys, inneholdt en tynt fordekt satire over Tennessee Williams, hvis vennskap med Capote allerede hadde blitt tynnslitt.

De siste årene

Mot slutten av 1970-tallet var Capote inn og ut av behandlingshjem og nyheter om hans ulike sammenbrudd nådde jevnlig offentligheten. I 1978 gjorde snakkevert Stanley Siegal et direktesendt intervju med Capote, som da var åpenbart kraftig beruset, og hvor han betrodde at han overveide selvmord. Et år senere da han følte seg forrådt av Lee Radziwill i en strid med sin vedvarende nemesis Gore Vidal, arrangerte Capote et nytt besøk på Stanley Siegals TV-show, denne gangen for å avlevere en bisarr og komisk opptreden som avslørte vellystige detaljer om Radziwill og hennes søster Jacqueline Kennedy Onassis.
Andy Warhol, som hadde sett opp til forfatteren som en mentor i sine tidlige år i New York og som siden ofte festet sammen med ham i Studio 54, gikk med på å male Capotes portrett som «en personlig gave» i bytte for at Capote bidro med korte tekststykker til Warholes magasin Interview hver måned i et år i form av en fast spalte. Den ble kalt for «Samtaler med Capote». Innledningsvis besto tekstene av innholdet fra samtaler tatt opp på lydbånd, men snart oppga Capote båndopptakeren for en delvis fiktive «samtaleportretter». Disse stykkene utgjorde grunnlaget for hans bestselgende bok Music for Chameleons, utgitt i 1980. Capote gjennomgikk en ansiktsløfting, slanket seg og eksperimenterte med hårtransplantasjoner. Til tross for denne kortvarige mellomspillet havnet han igjen på sin avhengighet til sprit og piller, og fant New York skikkelig kjedelig på begynnelsen av 1980-tallet.
Etter at hans førerkort var blitt tatt fra ham, etter å ha kjørt for fort på Long Island, og et hallusinatorisk anfall som krevde sykehusopphold i 1980, ble Capote ganske avsondret. Disse hallusinasjonene fortsatte uforminsket og medisinske undersøkelser avslørte til sist at hans hjernemasse hadde minsket. Ved en av de sjeldne hendelser hvor han var klar, fortsatte han å reklamere for Answered Prayers og hevdet at den var bortimot fullført og at han ønsket å gjenta sitt maskeradeball, enten i Los Angeles eller et eksotisk sted i Sør-Amerika. I 1982 kom en ny novelle, «One Christmas», og ble trykket i desemberutgaven av Ladies' Home Journal og det påfølgende året kom, som dets forløpere, «A Christmas Memory» og «The Thanksgiving Visitor», en gavebok. I 1983 kom «Remembering Tennessee», et essay som minnet Tennessee Williams som hadde gått bort i februar det sammen året, og det ble trykket i Playboy.
Capote døde i Los Angeles den 25. august 1984, 59 år gammel, fra kreft i leveren. I henhold til likskuemannens rapport var dødsårsaken at «leversykdom komplisert av årebetennelse og tallrike forgiftninger ved narkotika». Han døde i hjemmet til sin gamle venn Joanne Carson, tidligere hustru av TV-personligheten Johnny Carson som ofte hadde hatt Capote som gjest. Han ble gravlagt i Westwood Village Memorial Park Cemetery i Los Angeles og etterlot seg sin livslange partner, forfatteren Jack Dunphy. Dunphy døde i 1992 og i 1994 ble både hans og Capotes aske spredt ved Crooked Pond, mellom Bridgehampton, New York og Sag Harbor, New York på Long Island, ikke langt unna hvor de to hadde hatt en eiendom med adskilte hus i mange år. Capote hadde også en eiendom i Palm Springs, en leilighet i Sveits som hovedsakelig var benyttet av Dunphy, og en leilighet i FNs Plaza i New York. Capotes testamente sørget for at etter Dunphys død ble det etablert et litterært fond med inntekter fra Capotes verker som skulle utgi ulike litterære priser og stipend, inkludert Truman Capotes pris for litterær kritikk til minne om Newton Arvin, som ikke bare minnet ham selv, men også den tragiske skjebnen til hans venn Newton Arvin som ble fratatt sin stilling da hans homofili ble avslørt.
Etter hans død beskrev Gore Vidal sin forfatterkollegas Capotes testamentere gave som «et godt karrierevalg».

Fast utstilling i hjembyen

Capotes barndom er emne for en fast utstilling i hans hjemby i Monroeville i Alabamas Old Courthouse Museum som dekker hans liv i byen med hans slektninger og hvordan de første årene ble reflektert i hans forfatterskap. Utstillingen har fotografier, brev og annet som minnes Capotes tidlige liv. Slektningen Jennings Faulk Carter donerte en samling i 2005 bestående av 12 håndskrevne brev fra Cpote til sin tante Mary Ida Carter (Jennings mor).

Dokumentarer

Med Love from Truman (1966), en 29-minutter dokumentar av David og Albert Maysles og Charlotte Zwerin, viste en journalist fra Newsweek som intervjuet Capote i hans strandhus på Long Island. Capote snakket om Med kaldt blod, hans forhold til morderne og hans dekning av rettssaken. Han er også sett da han guidet Alvin Dewey og hans hustru rundt i New York for første gang. Filmen var bestilt av National Educational Television og vist på NET.
Truman Capote: The Tiny Terror er en dokumentar som vist den 6. april 2004 som en del av A&Es biografiserie, og ble fulgt av en utgivelse på DVD i 2005.

Capote portrettert på film

I 1990 mottok Robert Morse både en Tony og en Drama Desk-pris for hans portrett av Capote i enmannsshowet Tru. I 1992 gjenskapte han sin framføring for PBS' serie American Playhouse og vant en Emmy for framføringen. I 1994 skapte forfatter og skuespiller Bob Kingdom sitt enmannsteater The Truman Capote Talk Show hvor han framstilte forfatteren som tittet tilbake på sitt liv. Opprinnelig framført i Lyric Studio Theatre i Hammersmith i London, og har siden turnert i Storbritannia og internasjonalt.
Louis Negin spilte Capote i 54 (1998). En referanse er gjort til Capote som da akkurat hadde fått en ansiktsløfting, og sangen «Knock on Wood» er dedikert ham. Sam Street er sett kortvarig som Capote i filmen Isn't She Great? (2000), en biografisk komisk dram om Jacqueline Susann.
Regissør Bennett Miller gjorde hans dramatiske filmdebut med filmen Capote (2005), og hvor forfatteren ble framstilt av Philip Seymour Hoffman. Filmen dekker de årene hvor Truman Capote tilbrakte undersøkelsen og skrivingen av Med kald blod. Filmen viser Capotes konflikt mellom hans medfølelse for sine subjekter og hans selvopptatte besettelse med å ferdiggjøre boken. Filmen fikk stor kritisk anerkjennelse da den ble vist første gang 30. september 2005 i USA og 24. februar 2006 i Storbritannia. Dan Futtermans manus var basert på boken Capote: A Biography av Gerald Clarke (1988). Capote mottok fem Oscarsnomineringer: beste film, beste regissør, beste manus, meste skuespiller og beste skuespillerinne i birolle. Hoffmans framføring skaffet ham flere prise, blant annet en Golden Globe.
Beryktet (2006), regissert av Douglas McGrath, som hadde Toby Jones som Capote og Sandra Bullock som Harper Lee, er en filmatisering av George Plimptons bok Capote: In Which Various Friends, Enemies, Acquaintances and Detractors Recall His Turbulent Career (1997). På DVDs kommentarspor innrømmet regissøren McGrath at enkelte scener ble utelatt og at sannheten hadde blitt blandet med hans egen fantasi for fortellingens forløp.
Michael J. Burg framstilte Capote tre ganger: i The Audrey Hepburn Story; The Hoax, i scener som ble klippet vekk; og ABC-TVs kortvarige Life on Mars (2009). Burg opptrådte også som «Williams» (= Tennessee Williams) i filmen Capote.