Slaget ved Chalons

Opptakt

Innen 450 hadde den romerske kontrollen over Gallia som med alle provinser utenfor Italia, blitt svært svak. Vestgoterne som hadde slått seg til i Aquitania en generasjon tidligere, var blitt stadig mer rastløse. burgunderne som hadde slått seg ned nær Alpene, var mer villig til å underlegge seg Roma, men var på samme måte på leting etter muligheter for opprør. Det nordlige Gallia mellom Rhinen og Marne hadde vært helt overlatt til frankerne og Armorica var bare nominelt del av riket. De eneste delene som fremdeles var i sikker romersk kontroll var kystlinjen langs Middelhavet og en tarm som strakte seg fra Aureliani oppover langs elven Loire over til og nedover langs Rhône.
Historikeren Jordanes sier at Attila var oppmuntret av Geiserik, vandalenes konge, til å føre krig mot vestgoterne, mens Geiserik samtidig forsøkte å sette vestgoterne og Vestromerriket opp mot hverandre. Andre samtidige forfattere hevder påpeker øvrige motiver. Noen få år tidligere hadde Honoria, den noen ganger vanskelige søsteren til keiser Valentinian III, blitt giftet bort til en lojal senator, Herkulanus, for å holde henne i respektabel besittelse. Nå sendte hun en beskjed til hunerkongen og ba om Attilas hjelp i å flykte fra ekteskapet, noe Attila tolket som et tilbud om ekteskap. Han krevde at Honoria skulle utleveres til ham sammen med halvparten av Valentinians rike som hennes medgift. Selv om Valentinian avslo disse kravene, brukte Attila dem som en unnskyldning til å sette i gang en destruktiv kampanje i Gallia.
Tidlig i 451 krysset Attila Rhinen med sine tilhengere og et stort antall allierte. Hans tropper plyndret Divodurum den 7. april. Andre byer som ble angrepet kan avgjøres gjennom helgenberetningene (eller vitae) om deres biskoper: Nicasius ble slaktet foran alteret i sin kirke i Reims, Servatus skal ha reddet Tongeren med sine bønner på samme måte som Genevieve skal ha reddet Paris.
I juni hadde Attilas hær nådd Aureliani som voktet et viktig krysningspunkt over Loire. Ifølge Jordanes hadde Sangiban, alanernes konge hvis rike inkluderte Aureliani, lovet å åpne byens porter for Attila. Denne beleiringen blir bekreftet av beretningen til Vita S. Anianus og i en senere beretning til Gregorius av Tours (Historia Francorum), selv om Sangibans navn ikke er med i deres beretninger. Befolkningen i Aureliani lukket sine porter mot invasjonshæren og Attila ventet enten på at Sangiban skulle holde sitt løfte eller startet en beleiring av byen.
Da patricius Aëtius (patricius var tittelen til den øverste militære leder) hørte om invasjonen, forflyttet han seg raskt fra Italia og inn i Gallia ifølge Sidonius Apollinaris og «ledet en styrke som bestod av støttetropper, få og spredte, uten en eneste regulær soldat» (Carmina). Han forsøkte umiddelbart å overbevise Teoderik om å slutte seg til ham, men da han hørte hvor få soldater han hadde med seg, bestemte den vestgotiske kongen seg for at det var lurere å vente på hunerne i sitt eget område. Aëtius vendte seg til en mektig lokal magnat, Avitus, som ikke bare klarte å overbevise Teoderik om å slutte seg til romerne, men også et antall andre barbariske innbyggere i Gallia. De samlede arméene marsjerte så mot Aureliani og nådde byen rundt 14. juni.
De nådde Aureliani i bokstavelig talt siste minutt. Ifølge forfatteren av Vita S. Anianus hadde Attila brutt gjennom bymurene og hadde fått en styrke inn i byen da nyhetene om den allierte arméen nådde ham. Selv om han praktisk talt hadde kontroll over byen, visste han at han snart selv ville bli beleiret i en by med en fiendtlig befolkning langt fra sitt eget land. Han brøt opp leiren og satte kursen for sitt eget land, og han lette uten tvil etter et sted han kunne ta opp kampen siden han hadde Teoderik og Aëtius hakk i hælene. De to styrkene møttes til slutt på de katalauniske markene 20. juni, en dato som først ble foreslått av J.B. Bury og senere akseptert av mange, selv om noen kilder hevder 20. september.
Det er usikkert hvor de katalauniske markene faktisk ligger. Historikeren Thomas Hodgkin mener stedet ligger nær Méry-sur-Seine, men de fleste plasserer slagmarken ved Châlons-en-Champagne.

Slaget

Natten før hovedslaget traff en av de frankiske styrkene på romersk side på en gruppe gepider som var lojale mot Attila. Jordanes sier at denne trefningen etterlot 15 000 døde på begge sider.
Attila fulgte sitt folks tradisjoner og fikk sine spåkkyndige til å undersøke innvollene fra et offer den morgenen som forutsa at hunerne ville oppleve katastrofe og at en av lederne av hans motstandere ville bli drept. I håp om at Aëtius ville bli drept i kampene, gav han til slutt ordren om å kjempe, selv med risiko for sitt eget liv, men han ventet helt til den niende timen (rundt 15.00) slik at det kommende skumringen kunne hjelpe hans eventuelt beseirede styrker i å flykte fra slagmarken.
Ifølge Jordanes steg de katalauniske slettene opp på en side med en bratt bakke mot en topp som dominerte slagmarken og som ble slagets sentrum. Hunerne tok først den høyre siden av denne toppen mens romerne tok den venstre med selve toppen uokkupert mellom dem. Han forklarer videre at vestgoterne holdt den høyre siden, romerne venstre og med Sangiban hvis lojalitet var trukket i tvil med sine alanere omsluttet i midten. Da de huniske styrkene forsøkte å ta denne avgjørende posisjonen, ble de slått tilbake av den romerske alliansen hvis tropper hadde ankommet først. De huniske krigerne flyktet tilbake i uorden tilbake til sine egne styrker og dermed skapte kaos i resten av Attilas hær.
Attila forsøkte å samle sine styrker og kjempet for å holde sin posisjon. Imens ble kong Teoderik mens han oppmuntret sine egne menn i sin fremrykning, drept i angrepet uten at hans menn la merke til dette. Jordanes sier at Teoderik ble kastet av sin egen hest og trampet i hjel av sine fremrykkende menn, men sier også at en annen fortelling sier at Teoderik ble drept av spydet til den østgotiske Andag. Siden Jordanes tjente som skriver for Andags sønn Guntigis og dersom denne siste fortellingen ikke er sann, da er det sikkert at denne versjonen var en stolt familietradisjon.
Vestgoterne forserte forbi alanerne som var ved deres side og angrep Attilas egne livvaktsenheter, noe som tvang Attila til å søke tilflukt i sin egen leir som han hadde befestet med vogner. Det romersk–gotiske angrepet passerte den hunniske leiren i forfølgelse av de flyktende fiendetroppene, for da natten falt på og Torismund, kong Tedoeriks sønn, trakk seg tilbake til egne rekker, gikk han ved en feil inn i Attilas leir hvor han ble såret i det påfølgende oppstyret før hans tilhengere kunne redde ham. Mørket separerte også Aëtius fra sine egne menn. Idet han fryktet at katastrofen hadde truffet dem, lette han etter sine gotiske allierte og tilbrakte resten av natten sammen med dem.
Dagen etter fant goterne og romerne slagmarkene «dekket av lik og hunerne holdt seg unna», holdt de et møte om hvordan de skulle fortsette. De visste at Attila hadde lite forsyninger, og «var hindret fra å nærme seg av en skur med piler plassert innenfor den romerske leiren», bestemte de seg for å beleire hans leir. I denne desperate situasjonen forble Attila urokkelig og «satte opp en begravelseshaug av hestesadler, slik at dersom fienden skulle angripe ham, var han bestemt på å kaste seg i flammene slik at ingen skulle få gleden av å skade ham og at herren av så mange folkeslag ikke skulle falle i fiendens gender».
Under beleiringen av Attilas leir, gikk vestgoterne for å lete etter sin savnede konge og Torismund, sønnen til kongen. Etter å ha lett lenge, fant de Teoderiks lik under en haug av lik og bar ham vekk med heroiske sanger foran fienden. Torismund ønsket å angripe Attilas leir da han hørte om sin fars død, men da han først konfererte med Aëtius , hadde patriciusen annet råd. Ifølge Jordanes fryktet Aëtius at dersom hunerne ble fullstendig knust av vestgoterne, ville de bryte sin avhengighet til Romerriket og bli en enda større trussel. Derfor rådet Aëtius goterkongen om å raskt dra hjem og sikre tronen for seg selv før hans brødre kunne gjøre det, noe som ville tvinge Torismund inn i krig med sine egne landsmenn.
Torismund dro raskt til Tolosa og ble konge uten motstand. Da vestgoterne trakk seg tilbake, trodde Attila først at det var et forsøk på taktisk spill for å lure ham ut i åpent lende for å bli tilintetgjort, og forble derfor innenfor sin befestning i en tid før han risikere å forlate sin sikre posisjon og til slutt dra hjem til sine hjemland. Gregorius av Tours hevder at Aëtius brukte samme strategi for å kvitte seg med sine frankiske allierte, og samlet byttet på slagmarken for seg selv.

Arkeologiske funn

En arbeider avdekket i 1842 en grav ved Pouan, en landsby på den sørlige bredden til Aube, rundt 16 km fra Mery-sur-Seine. Denne oppdagelsen bestod av et skjelett med et antall juveler, gullornamenter og to sverd. Denne graven var tydeligvis en germansk kriger som levde i det 6. århundre. Disse funnene ble senere gitt til bymuseet i Troyes.
Arkeologen som beskrev dette funnet, Peigne Delacourt, hevdet at det var restene av Teoderik som ble drept i slaget og raskt ble gravlagt av sine tilhengere som hadde tenkt å hente liket etter slaget, men på grunn av en feil eller deres død, ble feil lik hentet og gravlagt i Toulouse. Hodgkins, og senere J.B. Bury, uttrykte skepsis over denne identifikasjonen.