Olbia (Ukraina)

Pontisk Olbia (gresk: Ὀλβία Ποντική) eller Olvia, også Olbiopolis, er stedet for en bosetning som ble opprettet i antikken av grekere fra Miletos (derfor i begynnelsen kalt for Miletopolis) ved kysten av elvemunning av Søndre Bug (Ὕπανις, Hypanis), motsatt av øya Borysthenes (gresk: Βορυσθένης), dagens Berezanj. Dens havn var en av de viktigste handelsplassene for eksport av korn, fisk og slaver til Hellas, og import av attiske handelsvarer (som keramikk) til Skytia. Byen ble opprettet omkring 650 f.Kr. og ble tidlig en rik handelsby, og den greske befolkningen bevarte lenge sin uavhengighet overfor de omkringboende barbarene. Rundt år 50 f.Kr. ble byen ødelagt av geterne og lå øde i mange år, men ble delvis oppbygd av romerne.

Byens utforming

Det triangulær (trekantede) stedet til den greske kolonien dekker et område på rundt femti hektar. Den nedre bydelen, i dag i stor grad nedsunket av elven Bug, ble okkupert kortvarig av skipsverft og husene til håndverkerne. Den øvre bydelen var hovedområdet for boliger, og besto av kvadratiske blokker og sentrert rundt en gresk agora med templer spredt i dets nærhet. Byen var omgitt av en steinmur med tårn.

Historie

Den greske kolonien, av stor viktighet for handelen, varte i rundt tusen år. I løpet av 400-tallet f.Kr. ble stedet besøkt av historikeren Herodot som har gitt den beste beskrivelsen fra antikken av byen og dens innbyggere.
Byen preget særskilte støpte mynter av bronse på 400-tallet f.Kr. med utformingen av hoppende delfiner. De var uvanlige i formen, sammenlignet med de runde myntene i den øvrige greske verden, og det er spekulert om formen på disse pengene hadde sin opprinnelse fra offergjenstandene som ble benyttet i tempelet til Apollon Delphinos i Miletos. De eldste myntene, som går tilbake till 500-tallet f.Kr., var store kopperstykker; senere ble det preget mynter i både sølv og gull.
Martin Litchfield West har spekulert om tidlig greske religiøse forestillinger, særskilt orfiske mysterier, var sterkt påvirket av sjamantisk praksis i Sentral-Asia. En betydelig andel orfisk skriblerier som har blitt avdekket i Olbia synes å bevitne at befolkningen var kontaktpunkt for disse praksiser.
Etter at byen hadde tilpasset seg en demokratisk konstitusjon, ble dens forhold til Miletos regulert av en avtale som tillatte at begge bystatene til å samordne sine operasjoner mot Aleksander den stores hærfører Zopyrion (død 331 f.Kr.). Ved slutten av 200-tallet f.Kr. hadde byen forfalt økonomisk, og aksepterte kong Skiluros av Skytias overherredømme på 100-tallet f.Kr. Byen blomstret på nytt under Mitridates VI av Pontos, konge av Pontos i Anatolia, men ble herjet av folkegruppen getere (antagelig en trakisk stamme) under deres konge Burebista, en katastrofe som førte Olbias økonomiske framgang til en brå slutt. Dio Chrysostomos, som besøkte stedet omkring år 83 e.Kr., omtalte dens elendige tilstand.
Etter å ha tapt totredjedeler av sitt bosatte landområder, ble Olbia gjenoppbygget av romerne, om enn i liten skala og antagelig med en stor ikkegresk befolkning (byen ble ofte kalt for Borysthenes etter elven).
Bosetningen, som ble lagt inn under den romerske provinsen av Nedre Moesia, og ble til sist forlatt på 300-tallet e.Kr. da den ble brent ned minst to ganger i løpet av de såkalte gotiske (eller skytiske) kriger.

Arkeologiske utgravninger

Det arkeologiske området Olbia ligger nær landsbyen Parutino i det ukrainske distriktet Otschakiw. Før 1902 var stedet eid av grevene Musin-Pushkins, som ikke tillot noen utgravninger på deres eiendom. Profesjonelle utgravninger ble utført under den russiske arkeologen Boris Farmakovsky fra 1901 til 1915, og fra 1924 til 1926. Da stedet aldri ble bosatt på nytt etter at det ble forlatt, har de arkeologiske funnene (delvise inskripsjoner og skulpturer) gitt rike funn. Dagens arkeologer er under press for å utforske området da det blir erodert av Svartehavet. Man har i den nedre bydelen ved elven kunne skille ut fem ulike kulturlag. Det er også oppdaget en nekropol.