Romfart

Romfartsforetak

Et romfartsforetak er enten en organisasjon eller et selskap som driver innenfor romfartsnæringen. Det finnes flere slike foretak, dette er store nasjonale eller internasjonale, offentlig eller private organisasjoner og selskaper.

Bakgrunn

Mennesket har i uminnelige tider drømt og skrevet om å reise i rommet. Det gir seg blant annet uttrykk i en blomstrende science-fiction litteratur.
Konstantin Tsiolkovskij (1857–1935) fra Russland betraktes som romfartens far. I slutten av det 19. århundre beskrev han teknologien for å kunne reise i rommet, i særdeleshet rakettmotoren.
I USA eksperimenterte Robert Goddard (1888–1945) i 1920-tallet og 1930-tallet med raketter med flytende drivstoff, et arbeide som gikk forholdsvis ubemerket hen.
Den store praktiske utvikling fant sted i Tyskland under den 2. verdenskrig, hvor romalderen ble innledet 3. oktober 1942 med oppskytingen av en A4-rakett, forløperen for V2-raketten, fra Peenemünde under ledelse av Wernher von Braun. Utover den militære anvendelsen dannet den grunnlaget for raketten til bruk i romforskningen.
Den egentlige romalder startet den 4. oktober 1957 hvor Sputnik 1, verdens første satellitt, ble skutt opp fra Bajkonur kosmodrom i Sovjetunionen. Laika ble det første levende vesen i bane rundt jorden den 3. november 1957. Laika døde av overopphetning ca. 6 timer etter oppskytingen. Hvordan Laika døde ble holdt hemmelig av russerne frem til 2002.

Sovjetunionens bemannede måneprogram

Sovjetunionen hadde to hemmelige bemannede måneprosjekter på gang på 1960- og begynnelsen av 1970-tallet.
Det ene skulle bare bringe kosmonauter rundt månen og tilbake til jorden. Romfartøyet hadde arbeidsbetegnelsen L-1 og skulle skytes opp med Proton-bæreraketter. Flere ubemannede ferder ble foretatt med disse romfartøyene, som da ble kalt Zond. Man tok i første omgang ikke sjansen på å plassere kosmonauter om bord. Den bemannede delen av prosjektet ble kansellert etter at amerikanerne kom Sovjetunionen i forkjøpet med Apollo 8s ferd rundt månen.
Et langt mer ambisiøst prosjekt gikk ut på å sende kosmonauter ned på månens overflate. Sovjetunionens «Apollo» het L-3, deres «Saturn 5» het N-1, og ble skutt opp som test fire ganger, uten mennesker om bord, mellom februar 1969 og november 1972. Alle de enorme N-1-rakettene eksploderte eller styrtet noen få sekunder eller minutter etter start. Prosjektet ble kansellert i 1974, til tross for at ingeniørene da mente de hadde løst de tekniske problemene. Men politikerne i Moskva hadde funnet ut at siden de ikke kom før amerikanerne kunne det være det samme med hele greia, og man bestemte seg for å rette ressursene mot romstasjonsprosjektene, hvor Sovjetunionen på de fleste områder kom til å ligge foran amerikanerne i over 20 år.

Romferger

De amerikanske romfergene ble utviklet på 1970-tallet fordi man ønsket et romfartøy som kunne brukes flere ganger. Første romfergeoppskyting fant sted den 12. april 1981. Senere utviklet også Sovjetunionen romferger. Dette programmet ble senere nedlagt.

Romstasjoner

Romstasjonene er større enn de andre romskipene (kanskje med unntak av romfergene) og skytes opp i bane rundt jorden uten mennesker om bord. De kretser rundt 350-450 km over jorden. Astronautene eller kosmonautene blir brakt til og fra romstasjonene med Sojuz-romskip eller med romfergene (Tre Apollo-skip ble brukt til og fra Skylab). Romstasjonene kan ikke vende tilbake til jorden. De brenner opp i atmosfæren når de faller ned. Romstasjoner brukes til å utføre eksperimenter i større antall og ikke minst av lengre varighet enn hva som er mulig i andre romfartøy.

Romfartsulykker

Fire sovjetiske kosmonauter har omkommet under romferder: Én i Sojuz 1 i 1967 og tre i Sojuz 11 i 1971. Tre amerikanere døde under en test av Apollo 1 på bakken i januar 1967.
To ganger har det gått veldig galt med de amerikanske romfergene: Med Challenger den 28. januar 1986 og med Columbia  den 1. februar 2003. Begge gangene ble romfergene helt ødelagt og alle syv romfarere i hver ferge døde. Challenger eksploderte under oppskytingsfasen, 71 sekunder etter start, Columbia gikk i oppløsning under tilbakevendingsfasen på grunn av en skade på varmeskjoldet
I Kina, Sovjetunionen og Brasil har opptil flere titalls personer omkommet om gangen ved noen få ulykker hvor ubemannede raketter har eksplodert før eller like etter start

Satellitter

Hovedartikkel: Kunstig satellitt
De fleste oppskytinger som finner sted er med satellitter som nyttelast. Det har vært skutt opp tusenvis av satellitter siden den første, Sovjetunionens Sputnik 1, ble skutt opp den 4. oktober 1957. De fleste satellittene som blir skutt opp nå for tiden er kommunikasjons- og kringkastingssatellitter, som eies av store, private selskaper. Offentlige organisasjoner som NASA eller ESA har som regel ingen ting med slike satellitter å gjøre. NASA eller ESA tar seg heller av vitenskapelige satellitter eller satellitter som skal teste ny teknologi.

Romsonder

Hovedartikkel: Romsonde
Romsonder er ubemannede romfartøy som blir sendt ut av bane rundt jorden. De kan sendes til månen, planetene, eller bare i bane rundt solen. Hensikten er alltid å drive forskning, og alle sonder er utstyrt med flere typer vitenskapelige instrumenter. Men her, som innen mange andre områder av romvirksomhet, er også nasjonal prestisje en viktig drivkraft. Romsondeferder kan vare i flere år før det primære oppdraget er utført.

Bæreraketter

Hovedartikkel: Bærerakett
Alle dagens bæreraketter består av mer enn ett trinn. Trinnene kastes av etter hvert som drivstofftankene blir tomme. Romfergen er det eneste romfartøy med elementer som brukes på flere ferder. De fleste bærerakettene veier flere hundre tonn ved start. Nyttelasten, dvs. satellitten eller romfartøyet som til slutt havnet i bane rundt jorden, har en masse i størrelsesorden 2-3 % av dette, ofte mindre (men ca. 5% for hele romfergen). Ved oppsendelse til baner som krever mye energi, som geostasjonære baner, eller baner til andre planeter, utgjør nyttelasten oftest 1 % eller mindre av bærerakettens startmasse.