google/wiki40b huggingface dataset:
Kirkekunst

Eksempler

Kirkekunsten omfatter både skulpturer, relieffer, utskjæringer og malerier såvel som ulike typer bruksgjenstander og annet inventar. Det kan være kors, krusifikser og innvielseskors, altere, altertavler, triptyker (tredelte altertavler) og ikonostaser (bildevegger i ortodoske kirker), alterskap og alterfrontaler, døpefonter, prekestoler, freskomalerier og kalkmalerier, glassmalerier og rosevinduer, ikoner og helgenbilder, baldakiner (prydtak over prekestoler) og tabernakler (takhimler over altere), Ciborium (ortodoks alterbaldakin eller katolsk beholder for nattverdsbrødet), korstoler og misericordia (klappseter i korstoler), sedilia (prestens sete i koret), sakrarier (utslagsvasker i katolske kirker), kirkeskip og andre votivgaver, epitafer (personlige minnetavler) og kirkeorgler. Utvendig kan kirkekunsten omfatte tympanoner (dekorerte buegavler), vannkastere (gargoyler eller takrenner) og annet.

Historikk

Kirken var i mange århundrer den viktigste oppdragsgiveren og pådriveren for kunst,  håndverk  og arkitektur i Europa. Kirkekunsten var derfor ledende som kunstnerisk stilskaper fram til 1700-tallet. Etter reformasjonen på 1500-tallet ble bruken av middelalderens symboler, kirkekunst og -dekor mindre i den protestantiske kirken, men kom tilbake i nye former og med ny styrke seinere.
English Chamber Orchestra

English Chamber Orchestra (ECO) er et Londonbasert kammerorkester. Orkesteret holder jevnlig konserter i Cadogan Hall, og ECO Ensemble spiller i Wigmore Hall. ECO er Grange Park Operas husorkester, og turnerer ofte i Storbritannia og utenlands.
Orkesteret blei 1948 grunnlagt av Lawrence Leonard og Arnold Goldsbrough under navnet Goldsbrough Orchestra. Det nåværende navnet fikk ECO i 1960 da de utvidet repertoaret til å omfatte barokkmusikk. Orkesteret har vært holdt på størrelse med et orkester fra Mozarts tid, og det begrenser naturlig nok repertoaret noe.
Litt senere startet de et samarbeid med Aldeburgh Festival, hvor de urframførte Benjamin Brittens opera A Midsummer Night's Dream, samt Owen Wingrave, Curlew River og andre av hans verk. Britten dirigerte orkesteret ved forskjellige anledninger, og gjorde en rekke innspillinger med dem.
På denne tiden hadde ikke orkesteret faste dirigenter, men samarbeidet med en rekke gjestedirigenter, blant annet Raymond Leppard, Colin Davis og Daniel Barenboim. I 1986 ble Jeffrey Tate utnevnt til orkesterets første sjefsdirigent, og i år 2000 ble Ralf Gothóni den andre.
Juni 2009 ble cellisten Paul Watkins orkesterets nye sjefsdirigent for sesongen 2009-2010, i utgangspunktet med en kontrakt på tre år. Roy Goodman er ECOs første gjestedirigent.
I januar 2005 samarbeidet ECO med det sørafrikanske vokalensemblet Ladysmith Black Mambazo på albumet No Boundaries.
Québec (by)

Historie

Québec er den nest eldste europeiske bosetningen i Nord-Amerika fortsatt i bruk, etter St. Augustine i Florida (opprinnelig spansk). Den ble grunnlagt av Samuel de Champlain i 1608 der det tidligere var en innfødt boplass kalt Stadacona. Navnet Canada refererer til denne boplassen (kanata er et indiansk ord for landsby).
Québec ble okkupert av britene i 1629, og de holdt byen til 1632. Da byen igjen kom på franske hender, ble de omfattende festningsverkene påbegynt. Den franske kolonien «La Nouvelle France», Ny-Frankrike, lå nemlig i langvarig konflikt med de britiske koloniene langs østkysten av kontinentet.
Slaget på Abrahamsslettene (Plaines d'Abram) ble utkjempet utenfor Québecs murer under sjuårskrigen i 1759. Under dette slaget bekjempet britiske tropper, ledet av general James Wolfe, den franske generalen Louis-Joseph de Montcalm, og inntok byen. I 1763 avsto Frankrike «Ny-Frankrike» (Nouvelle France) til Storbritannia.
I løpet av den amerikanske revolusjon ble garnisonen i Quebec angrepet av amerikanske tropper i slaget om Quebec (1775). Amerikanerne tapte slaget, og med det også håpet om at Canada også ville gjøre opprør mot britene.
Generalmajor Isaac Brook forsterket byens murer og bygde et artilleribatteri før den britisk-amerikanske krigen i 1812.
Quebec var Canadas hovedstad fra 1859 til 1865, og med det den siste hovedstaden før Ottawa.

Språk

I kanadisk sammenheng er Québec blant de mest homogene byene språkmessig, og 96% av befolkningen har fransk som morsmål. De fleste av de øvrige er immigranter fra hele verden som kalles allophones (øvrige språk, altså verken engelsk eller fransk), mens det bare er en liten gruppe som snakker engelsk som morsmål. Besøkende vil imidlertid oppdage at engelskkunnskapene er relativt gode i befolkningen.

Verdt å se

Byen Québec er et av de største reisemålene i Canada, og blant de få byene hvor man får en følelse av historie.
Gamlebyen er omgitt av solide murer og bastioner som er bevart intakte, og husene innenfor murene stammer fra den franske tida, og noen av dem også fra tida etter den engelske erobringen. Indre by er inndelt i Haute ville, Øvrebyen, og Basse ville, Nedrebyen. Øvrebyen domineres av det historiske hotellet Hôtel Frontenac, og her finnes historiske severdigheter som Basilique Notre Dame du Québec, med røtter tilbake til 1600-tallet, samt ursulinerklosteret og flere museer. I Basse-Ville finner man kirken Notre Dame des Victoires fra 1688, som regnes som den eldste kirken i Canada. En lang rekke restauranter, butikker og utesteder henvender seg til den store strømmen av turister til byen, samt til byens store studentbefolkning.
Solør og Odalen prosti

Solør og Odalen Prosti var et tjenestedistrikt i Hamar bispedømme i Den norske kirke som omfattet menighetene i den sydlige del av Hedmark. Det opphørte i 1922 da det ble delt i Solør prosti og Vinger og Odal prosti.

Historikk

Solør og Odalen prosti ble opprettet i 1855, iflg. kgl.res. 04.08.1854, ved deling av Øvre Romerike, Solør og Odalen prosti. Det omfattet Nordre Odalen, Søndre Odalen, Vinger, Eidskogen (utskilt fra Vinger ved kgl.res. 07.10.1859), Brandval (utskilt fra Grue ved kgl.res. 04.06.1863), Grue, Hof, Åsnes (overført til Søndre Østerdalen prosti ved kgl.res. 30.11.1867) og Våler (overført til Søndre Østerdalen prosti ved kgl.res. 30.11.1867).
Prostiet opphørte og ble delt i Solør prosti og Vinger og Odal prosti fra 01.01.1922, iflg. kgl.res. 30.09.1921.
Fylkesvei 4480

Fylkesvei 4480 går mellom Voll i Klepp og Heigre i Sandnes. Veien er 2,8 km lang og heter Skasvegen.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 243.
Special Delivery No. 10

Special Delivery No. 10 er et musikkalbum med Mats Rådberg & Rankarna, utgitt i 1977.
Madeline Carroll

Karriere

Carroll spilte i sin første større film da hun var med i skrekkfilmen When a Stranger Calls (2006). Året etter portretterte hun White Queen i Resident Evil: Extinction, den tredje i rekken av Resident Evil-filmer. I 2010 spilte hun mot Jackie Chan i actionkomedien The Spy Next Door, samt mot Callan McAuliffe i ungdomsfilmen Flipped. I 2011 dukket hun opp i Poppers pingviner med Jim Carrey og Carla Gugino og i Machine Gun Preacher med Gerard Butler og Michelle Monaghan.
Hun har også spilt gjesteroller i TV-serier som Passions, Lost, Grey's Anatomy, Cold Case og Privat Praksis.
Stortingets universitets- og fagskolekomité

Stortingets universitets- og fagskolekomité var en fagkomité på Stortinget. Komiteen eksisterte frem til 1949 da den ble slått sammen med Kirke- og skolekomiteen til Kirke- og undervisningskomiteen. Siste formann i Universitets- og fagskolekomiteen var Jens Martin Arctander Jenssen (NKP) 1945–1949.
Paul Robeson

Bakgrunn

Robeson var sønn av en frigitt slave og presbyterianer. Han ble den tredje svarte student som ble tatt opp ved Rutgers University.  Der utmerket han seg innen idretter som amerikansk fotball, baseball, basketball og friidrett (1916–1919). Rutgers University har oppkalt biblioteket sitt på universitetsområdet i Camden, New Jersey etter Paul Robeson.
Derpå studerte han juss ved Columbia University i New York (1920–23), som han delvis finansierte med profesjonell fotball.

Karriere

Han ble kjent i oppsetninger som Taboo (New York og London, 1922)., flyttet til London (1928) og ble med i Othello (London, 1930), som ble fortsatt på Broadway, ga ham Spingarn-medaljen (1945), og etterhvert det mest langvarige hva angår oppsetninger av Shakespeare. Han spilte i elleve spillefilmer, og var «Porgy» i George Gershwins Porgy and Bess (1936). Hans repertoar av afroamerikanske folkesanger ga ham verdensberømmelse, spesielt gjennom Go Down Moses. I Norge var det særlig filmen «Show Boat» fra 1936 og sangen «Ol' Man River» som gjorde han kjent. Han har også spilt inn sanger på en rekke ulike språk, deriblant norsk.
Den politiske Robeson var kommunist og tilhenger både av Sovjetunionen og av panafrikansk ideologi. Han tok aktivt del i borgerrettighetsbevegelsen i USA, selv om hans politiske grunnsyn gjorde at han aldri ble noen frontfigur. Han ble i perioden 1950–1958 nektet utreise og pass av myndighetene i USA for det som ble kalt u-amerikanske meninger, det vil si meninger som amerikanske myndigheter oppfattet som uønskede. Etter dette bosatte han seg noen år i Storbritannia før han i 1963 vendte tilbake til USA. Paul Robeson ble tildelt Stalins fredspris i 1953. Han har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.

Norges-besøk i 1949

I begynnelsen av mai 1949 besøkte Robeson Oslo. Etter konserter og foredrag i Folkets Hus og i Samfundshuset, holdt han utendørskonsert på Youngstorget den 4. mai 1949. Friluftskonserten ble arrangert av avisen Friheten, hovedorganet til Norges Kommunistiske Parti. Ifølge avisen hadde Robeson også tatt i mot invitasjoner fra arbeidstagerorganisasjonene ved henholdsvis Akers Mekaniske Verksted og Standard Telefon og Kabelfabrik til å møte arbeidere ved fabrikken. I begge tilfellene skulle møtene skje på formiddagen 4. mai, like utenfor bedriftsområdene.
Uppingham School

Uppingham School er en privatskole i den lille byen Uppingham i grevskapet Rutland i Storbritannia. Den ble grunnlagt i 1584 av Archdeacon Johnson, i samarbeid med Oakham School.
Edward Thring er skolens mest kjente rektor, og var det i perioden 1853–1887 og gjorde mange innovative forandringer i skolens pensum som senere ble eterfulgt i andre engelske skoler. I hans periode ble skolen tvunget å midlertidig flytte til Borth i Wales etter tyfus-utbrudd på skolen.
Dronning Elisabeth besøkte skolen den 16. november 1984 i forbindelse med skolens 500-årsjubileet.
Bosnia-Hercegovinas flagg

Bosnia-Hercegovinas flagg er Bosnia-Hercegovinas nasjonalflagg. Det ble etablert og innført 4. februar 1998, i tide til at det kunne benyttes ved Vinter-OL 1998 i Nagano. Flagget ble vedtatt og innført av høyrepresentanten for Bosnia-Hercegovina, Carlos Westendorp. Flagget ble innført av en utenlandsk institusjon, siden Bosnia-Hercegovinas folkevalgte ikke klarte å enes om et flagg som kunne erstatte landets første flagg.

Bakgrunn

Bosnia-Hercegovinas første flagg fra 1992 var en hvit duk med våpenskjoldet til kong Tvrtko Kotromanić (1377–1391). Flagget var opprinnelig valgt som et nøytralt og samlende symbol som unngikk etniske eller nasjonale symboler, men ble under Bosnia-krigen 1992–1995 etter hvert knyttet til den bosnisk-muslimske siden. 
Landets politikere startet derfor prosessen med å designe og innføre et nytt nasjonalflagg, men landets tre store folkegrupper (kroater, bosnjaker og serbere) klarte ikke å bli enige om et nytt flagg. I stedet måtte til slutt høyrepresentanten for Bosnia-Hercegovina, Carlos Westendorp, gripe inn og få presset gjennom et vedtak til nytt flagg.

Utseende

Landets nåværende flagg ble innført 4. februar 1998 og har et mellomblått felt på høyre side, fulgt av et gult, rettvinklet triangel. Den resterende delen av flagget har samme mellomblå farge som feltet til høyre, med sju hele og to halve femtakkete, hvite stjerner langs triangelets hypotenus. 
Det gule triangelet er en forenklet utgave av landets geografiske form, mens de tre hjørnene symboliserer landets tre største folkegrupper: kroater, bosnjaker og serbere.
Den blå fargen og stjernene representerer Europa. Antallet stjerner skal være ubestemt, derav de halve stjernene lengst oppe og lengst nede. Fargene hvitt, blått og gult assosieres også ofte med nøytralitet og fred.
Gjensyn med Brideshead (TV-serie)

Handling

I løpet av sine år på Oxford-universitetet knytter den kunstinteresserte Charles Ryder (Jeremy Irons) et nært vennskap til en ung og eksentrisk adelsmann, Sebastian Flyte (Anthony Andrews), yngste sønn av Lord Marchmains. Til tross for at Charles hverken har mye penger eller stor familie, så blir hans vennskap med Sebastian stadig nærmere. På godset Brideshead blir Charles også kjent med Sebastians øvrige familie som alle er katolikker i det protestantiske England.

Ettersom årene går blir han særlig betatt av søsteren Julia. Handlingen starter i årene etter første verdenskrig, og deres vennskap skal bli en røde tråd som spenner over nesten tyve år. Etterhvert ser han også de mørke sidene ved familien og hvor sterkt grep religionen har på dem. Etter flere års fravær og et havarert ekteskap blir han atter gjenforenet med familien, men mye har da endre seg. En del tragisk hendelser gjør at Ryder atter må reise fra godset.
I første episode befinner er handlingen satt til 1944. Det er i slutten av andre verdenskrig og Charles Ryder er kaptein i det britiske forsvaret. Hans kompani er under trening i England og blir i løpet av natten flyttet like ved et gammelt gods som engang tilhørte den engelske landadelen. Da han dagen etter oppdager at godset viser seg å være Brideshead, Sebastians barndomshjem, kommer krigen i bakgrunnen. Hyggelige og mindre hyggelige minner fra deres ungdomsår på 1920-tallet blir vekket til live. Derfra fortelles handlingen.
Handlingen hovedperson har fortellerstemmen.

Om serien

Dette ble Jeremy Irons gjennombrudd som skuespiller. Det var riktignok Sir Laurence Olivier som stakk av med den høyeste utmerkelsen i forbindelse med TV-serien. I 1982 fikk han en Emmy for rollen som den gamle adelsmann på godset Brideshead, Lord Marchmains. Men for Irons var gjennombruddet et faktum.
Brideshead var den største og dyreste produksjonen som noen gang var blitt produsert av Granada til da. Seriens populartitet ble beskrevet som enorm i Storbritannia. Den ble vist i en rekke land og enkelte omtalt serien som «verdens beste TV-dramatikk».

Priser

Gjensyn med Brideshead ble i 1982 tildelt BAFTA-prisen for beste dramaserie. Den vant indirekte ytterligere seks BAFTA-priser. I 1983 vant den en Golden Globe for beste miniserie.
I 2007 plukket den svenske avisa Expressen ut 100 kulturpersonligheter som stemte frem serien som den beste TV-serien noensinne. Twin Peaks fulgte på andre og Seinfeld på tredje.

Video

Den ble utgitt på VHS i Norge i 1987 og på DVD (region 2) i 2006.
Elefanten Babar

Elefanten Babar er en klassisk fransk barnebokfigur som første gang ble presentert i bildeboka L'Histoire de Babar av Jean de Brunhoff i 1931. 
Boka L'Histoire de Babar ble en stor suksess som etter hvert ble oversatt til flere språk. 1947. Den kom på norsk første gang i 1947, da under tittelen Historien om Babar, den lille elefanten. Historien er basert på en fortelling som de Brunhoffs kone fant på for å trøste barna Laurent og lillebroren Mathieu i 1930. Den handler om en ung elefant som forlater jungelen, besøker en stor by og kommer tilbake for å fortelle de andre elefantene om fordelene ved den moderne sivilisasjonen. Bøkene kjennetegnes av enkle, men engasjerende og konfliktfylte historier, morsomme og søte figurer, tegninger i klare farger og opprinnelig et stort bildebokformat.
Jean de Brunhoff gav ut ytterligere seks historier om Babar før han døde i 1937, bare 37 år gammel. Sønnen Laurent de Brunhoff har senere videreført serien med en lang rekke bøker fra 1948 og frem til i dag.
Historiene om Babar er i dag spredt over hele verden. Bøkene er oversatt til 17 språk og tegnefilmserien om Babar, som ble lagd tidlig på 1990-tallet, har blitt vist på TV i 160 land. Salget av bøker, filmer og spin-off-produkter har gjort Babar til en av Frankrikes mest kommersielt lønnsomme merkevarer.

Tegnefilmer om Babar

Historiene om Babar er lagd i flere omganger som tegnefilm. Mest kjent er en fransk-kanadiske TV-serie som ble produsert fra 1989 til 1991 (sesong 1-5) med en sjette sesong fra 2000. Disse har blitt vist på norsk fjernsyn en rekke ganger og har vært til salgs både som VHS-kassetter og i DVD-format. Babar, elefantenes konge kom som helaftens kinofilm i 1999.
Colin Clark

Biografi

Colin Clark var sønn var kunsthistorikeren lord Clark av Saltwood (sir Kenneth Clark), og den yngre broen til politikeren og militærhistorikeren Alan Clark, fra Det konservative parti. De to brødrene hadde ikke alltid et godt forhold.
Clark var født i London og studerte ved Eton College og Christ Church. Fra 1951 til 1953 avtjente han verneplikten i Royal Air Force. I forbindelse med dette flydde han en Handley Page Hastings til Malaya-føderasjonen og Midtøsten.
Clarks første jobb etter å ha fullført studiene var som løpegutt under innspillingen av Prinsen og korpiken (1957), regissert av Laurence Olivier og med Olivier og Marilyn Monroe i hovedrollene. Foreldrene hans var venner av Olivier og hans kone Vivien Leigh. Clark publiserte to bøker basert på erfaringene sine på filmsettet. Først The Prince, the Showgirl and Me (1995), som senere ble grunnlaget for en dokumentar med samme navn fra 2004, og deretter My Week with Marilyn (2000). Den første boken ble godt mottatt av kritikerne, mens oppfølgeren fikk en blandet mottakelse. I My Week with Marilyn hevdet Clark at han hadde en flørt med Monroe under innspillingen. Clarks bøker ble filmatisert som My Week with Marilyn (2011), der han ble spilt av Eddie Redmayne. I forbindelse med utgivelsen av filmen stilte mange seg tvilende til Clarks forhold til Monroe.
Clark fortsatte å jobbe for Olivier etter at innspillingen av Prinsen og korpiken var fullført, på Gjøgleren, Titus Andronicus og andre britiske teateroppsetninger. Han jobbet deretter for Granada Television i Manchester, først som floor manager, senere som assistent til studiosjefen Denis Forman og deretter designleder. I 1960 flyttet Clark til New York der han bidro med å starte PBS-TV-stasjonen Channel 13 i New Jersey, som skulle dekke kunst og kultur i New York-området. Han lagde programserien Art: New York, og spite inn konserter med Thelonious Monk og Sonny Rollins.
Clark returnerte til Storbritannia i 1965 for å jobbe for Associated Television (ATV). Der lagde han mange dokumentarfilmer, inkludert programmer med Angus Wilson og Bernard Levin. Clark regisserte også en serie om kunstforståelse, med hans far Kenneth Clark som vert. Etter at han forlot ATV i 1971 for å jobbe som uavhengig filmprodusent, lagde han flere kulturdokumentarer for ulike kommersielle sponsorer og for Getty Museum, samt en film der Alistair Cooke intervjuet prins Charles. Selv om mye av dette arbeidet var for det amerikanske markedet, foregikk driften delvis fra London. Ifølge Clark var dette fordi kostnadene var lavere, samt at det var lite amerikansk tradisjon eller erfaring med å lage dokumentarfilmer.
Clark sluttet i filmbransjen i 1987 for å skrive bøker. Han døde 17. desember 2002 i London.
Huanjiang Maonan

Huanjiang (kinesisk: 环江毛南族自治县; pinyin: Huánjiāng máonánzú Zìzhìxiàn) er et autonomt fylke i den autonome regionen Guangxi en Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Hechi.
Befolkningen var på 342 485 innbyggere i 1999.
Rosyth

Rosyth 
(Skotsk-gælisk "odden av Fife") er en by i Firth of Forth, 4.8 km sør for sentrum av Dunfermline. Ifølge et estimat fra 2010 har byen har en befolkning på 12 850.
Byen ble grunnlagt som en hageby. Byggingen startet i 1909, og byen ble bygget som havneby for byen Dunfermline. Rosyth går nesten i ett med nabobyen Inverkeithing; de to byene er kun atskilt av motorveien M90. Rosyth jernbanestasjon ligger langs jernbanestrekningen Fife Circle Line.

Havna

Området er best kjent for det store skipsverftet Royal Naval Dockyard Rosyth, som ble bygget i 1909 og som nå er nedlagt. Byen Rosyth var planlagt som en hageby med boliger for bygningsarbeidere og verftsarbeidere. I dag har havneområdet en utbredelse på nesten 5,3 km². Store deler av dette arealet ble dannet ved landvinning, det vil si at det ble fylt landmasser i havet.
Rosyth og nabobyen Charlestown var viktige sentre for skipsopphugging. Spesielt mye av den tyske flåten, som hadde blitt senket ved Scapa Flow, ble hugget opp der.
Private Barnehagers Landsforbund

PBL (Private Barnehagers Landsforbund) er en interesse- og arbeidsgiverorganisasjon for private barnehager med hovedkontor i Bodø. PBL har 1.940 private barnehager med om lag 29.000 ansatte som medlemmer. 
Formålet til PBL er: PBL skal bidra til å øke kvaliteten og verdiskapningen i medlemsbarnehagene, til beste for barn, foreldre/foresatte, ansatte, eiere og samfunnet for øvrig.
PBL er en av landets største arbeidsgiverorganisasjoner målt etter antall medlemsbedrifter med tariffavtaler. 
Nærmere én av tre barnehager i Norge, uavhengig av om den er privat eller kommunal, er en PBL-barnehage.
1.755 av medlemsbarnehagene, med 27.000 ansatte, er direkte bundet av PBLs hoved- og hovedtariffavtale med arbeidstakerorganisasjonene. Øvrige medlemsbarnehager er bundet av andre avtaler med landsomfattende arbeidsgiverorganisasjon.
PBL har medlemmer i 254 kommuner og i alle fylker. 
Den store oppslutningen fra barnehagene gjør PBL til den store og samlende organisasjonen for private barnehager i Norge.

Historie

PBL ble stiftet av 72 private barnehager i 1993 og hadde frem til 1996 kontorsted på Andenes i Andøy kommune, Nordland fylke. I 1996 flyttet forbundet kontorer til Bodø.

Dagens situasjon

I PBL-konsernet, som foruten interesse- og arbeidsgiverorganisasjonen inkluderer PBL Regnskap AS, PBL Bedriftshelsetjeneste AS, PBL Medlemsservice AS og Nasjonalt kunnskapssenter for barnehager, jobber det om lag 150 medarbeidere. 
Administrerende direktør er Arild M. Olsen.
Nordisk mesterskap i rytmisk gymnastikk 2018

Nordisk mesterskap i rytmisk gymnastikk 2018 ble arrangert 3. og 4. mars 2018, i Askerhallen i Asker i Norge.
AMD Phenom

Phenom II

AMD Phenom II ble lansert den 9. januar 2009. AMD Phenom II er produsert med 45 nm transistorer, mens forgjengeren benyttet en 65 nm prosess. Samtidig ble størrelsen på L-3 Cache tredoblet fra 2 Mb til 6 Mb.
AMD Phenom II har også innebygd støtte for DDR3 SDRAM. Overføringshastigheten på databussen er likevel den sammen som på den opprinnelige AMD Phenom.
Tiglat-Pileser I

Militære felttog

Som sønn av Assur-resj-isi I overtok han den assyriske tronen i 1115 f.Kr. og ble en av de største assyriske erobrerne.
Hans første felttog var mot Mushki i Anatolia i 1112 f.Kr. som hadde okkupert bestemte assyriske områder i øvre Eufratelvedalen. Deretter tok han Kommagene og østlige Kappadokia og fordrev hettittene fra den assyriske provinsen Subartu, nordøst for Malatya.
I en påfølgende felttog penetrerte den assyriske hæren inn i fjellene sør for Vansjøen og vendte deretter vestover for motta underkastelsen til Malatya. I hans femte år angrep Tiglat-Pileser området Komana i Kappadokia og plasserte en nedtegnelse av sine seirer inngravert på kobberplater i en festning han bygde for sikre sin besittelser i Kilikia.
Arameere i nordlige Syria ble de neste angrepsmålene for den assyriske kongen som dro så langt som kildene til elven Tigris. Kontrollen over hovedvegen til Middelhavet ble sikret ved å ta den hettittiske byen Pethor hvor elvene Eufrat og Sajur krysset hverandre. Deretter dro han videre til Gubal (Byblos i Libanon), Sidon, og til sist nord til Arvad hvor han gikk om bord i et skip for å seile på Middelhavet hvor det hevdes at han drepte en nahiru, eller en «havhest» (som A. Leo Oppenheim har oversatt som en narhval) i sjøen. Han var lidenskapelig begeistret av jakten. Han var også en stor byggherre. Den generelle synet er at gjenoppbyggingen av tempelet for gudene Assur og Hadad i hovedstaden Assur ble gjort på hans initiativ.
Den siste delen av hans styre synes å ha vært en periode av indre forsvarsstilling da aramenske stammefolk la press på hans rike. Han døde i 1076 f.Kr. og ble etterfulgt av sin sønn Assarid-apal-Ekur. De senere kongene Assur-bel-kala og Samsji-Adad IV var også hans sønner.