Havråtunet

Havråtunet (uttale , også omtalt som Havretunet) er et klyngetun på gården Havrå (eller Havre) på øya Osterøy i Osterøy kommune, Hordaland. Tunet er et av de aller siste og det best bevarte av klyngetunene på Vestlandet, og har vært fredet etter kulturminneloven som kulturmiljø fra 1998. Tunet ligger omkring 75 moh sørvendt ved Sørfjorden. Det er relativt lange og varme somre, og mye nedbør (2200 mm. årsnedbør) særlig høsten. Det milde klimaet med over 200 dager vekstsesong har gitt stort artsrikdom med innslag av varmekrevende arter. Gården strekker seg fra havnivå til omkring 500 moh.
Stiftelsen Havråtunet ble etablert i 1973 for å ta vare på tunet og det teigdelte landskapet på Havrå. Stiftelsen har representanter for grunneierne, kommunen, Hordaland fylkeskommune, Osterøy museum og Fortidsminneforeningen. I 1977 fikk stiftelsen status som halvoffentlig museum og ble tilskuddsberettiget. I 1988 ble det gjort avtale om samarbeid med Osterøy museum, og de to institusjonene har felles personale. Stiftelsen driver tradisjonell gårdsdrift med dyr og åkerbruk. Havrå har vært gjenstand for stor vitenskapelig interesse helt fra gården ble drevet med tradisjonelle metoder på 1930-tallet. Undersøkelser har vært utført av etnologer, historikere, kunsthistorikere og arkitekter. Kartleggingene omfattet både arbeidsteknikker og tradisjoner i gårdsdriften, og gården med dens skikker som sosial institusjon i samfunnet.
Gården dukker først opp i skriftlige kilder i 1303. Tidlig på 1600-tallet var gården delt i fire bruk, sent i århundret var det åtte, og dette tallet holdt seg uforandret bortsett fra tidsrommet 1840–1906 da det var ni bruk. Det fikk veiforbindelse først på slutten av 1960-tallet.
Gården var, som stort sett ellers på kysten, eid av andre, og fikk ingen odelsbonde før sent på 1700-tallet. Tunet ligger i et svært bratt terreng på øyas sydside og fellestunet eller klyngetunet har form av rekketun typisk for bratte vestlandslandskap. Det er lett synlig fra Bergensbanen og Europaveien Bergen-Oslo. Gården var det første kulturmiljøet som ble fredet i henhold til kulturminnelovens §20.
Fellestunet fremviser eksempler på bygningstyper typisk for det indre kystområdet mellom Bergen og Sognefjorden med tyngdepunkt i Lindåsområdet: Kombinasjonen av tørrmur og einerkledning (kalles brakjekledning) mot påkjente himmelretninger. Einerkledning er trolig en svært gammel byggemetode. På 1800-tallet ble stuene (bolighusene) bygget om og steinhellen fra hellelagte gulv ble brukt ute mellom husene og nederst på veggene.

Historie

Arkeologiske undersøkelser og pollenanalyser antyder at området ble tatt i bruk allerede i bronsealderen for 4000 år siden. Det er påvist spor etter rydning fra omkring 2000 år f.Kr. Bygget ble dyrket tidlig, selv om husdyrhold og sanking trolig var det viktigste. Den eldste bevarte delen av gården er steingården i geila, eller fegutua, som går oppover fra den eldste delen av tunet. Dette gjerdet ble bygd så tidlig som rundt år 300 etter Kristus. Det står også gamle bygninger på gårdstunet. Blant annet er den såkalte «Guleksbuæ» datert til 1200-tallet, det vil si høymiddelalderen. Et steingjerde rundt innmarken ble reist omkring år 1300 og utgjør fortsatt grensen mellom «bøen» og «utgjerdet». 
I skriftlige kilder dukker gården opp i 1303, i forbindelse med en eiendomstvist. Eieren den gangen var «fru Gudrun», men det var «Alv» som brukte den. Man kan regne med at det også var flere samtidige brukere før svartedauden i 1349. To ødegårder har blitt lagt til gården, trolig etter svartedauden. I 1520 hadde gården to brukere og det tyder på Havrå var i kontinuerlig drift etter svartedauden. Tidlig på 1600-tallet var gården delt i fire bruk, sent i århundret var det åtte, og dette tallet holdt seg lenge uforandret bortsett fra tidsrommet 1840–1906, da det var ni bruk. Gården var, som stort sett ellers på kysten, lenge eid av andre, og fikk ingen odelsbonde før sent på 1700-tallet. For ett av brukene tok ikke denne leilendingstiden slutt før i 1878. På 1600-tallet bodde omkring 20 personer der, i 1701 var tallet 38, og tallet økte utover 1800-tallet. På det meste, i 1900, bodde det 60 mennesker i tunet. Nå er det bare få fastboende igjen. De fleste husene blir brukt som sommerhus.
Tidlig på 1900-tallet ble nesten alt arbeidet gjort for hånd, etter hundreår gamle tradisjoner. Det ble ikke brukt plog på Havrå (jorden ble snudd med håndkraft) og gjødsel ble båret ut i kiper. Brukene er på om lag 6 dekar åkerjord og 40 dekar slåttemark. Gårdsdriften ble trappet ned etter andre verdenskrig og opphørte i 1980. Havrå gikk ikke gjennom den stor utskiftingen omkring 1900 som de fleste andre deler av Vestlandet og den flere hundre år gamle teigblandingen er bevart.
I 1952 ble dokumentarfilmen Havråtunet, også kalt Havråfilmen, regissert av Sigurd Agnell og kommentert av Hartvig Kiran, utgitt om historien til gården, livet i tunet og gårdsdrifta. Opptakene ble gjort i 1949 og 1950 for å dokumentere arbeid og liv på gården. I 1950 var en del gamle teknikker forlatt og blir rekonstruert i filmen. Brita Gjerdåker Skre medvirket til filmen og på grunnlag av dette skrev hun i 1951 magisteravhandling i folkelivsgransking. I 1994 kom Havråboka, skrevet av Brita Skre.

Navnet

Gården har i skriftlig kilder blitt omtalt som Hafra (1303), Haure, Hoffræ, Haffre, Houffre, Hovre, Houre, Hafre, Haurre, Hawre, Havre (1801, 1950), Hovre (1886), Havraa (1938, 1943), Havrå (1973, 2011) og Havro (1990). Rygh noterte på 1800-tallet «Havrå» som lokal uttale og antok at det kunne være bestemt form dativ. Skriftformen Havrå fantes ikke før 1950. Personer med familienavn fra gården skriver slektsnavnet Havre. I tillegg er slektsnavnet Havro avledet fra Havre. Ætteboken fra 1992 bruker formen Havrå.
En teori sier at navnet kommer av gammelnorsk Hafrá (á uttales å) av dyrenavnet hafr, bukk, og á, å eller liten elv, altså «Bukkeåa». Dette kan ha vært et gammelt navn på bekken som renner i Smørdalen nedover lia ved gårdstunet. Siste leddet «å» kan også være en dativform i flertall.
I 1949–1950 ble det laget en film om livet på tunet, Havretunet, som var ferdig i 1952. Filmen ble klippet ned og lansert med tittelen Havråtunet i 1956. Noen som deltok i filmen startet arbeidet for å få skrivemåten endret fra Havre til Havrå. Havrå samsvarer med uttalen av gårdsnavnet på det lokale hausmålet. Uttalen er Havrå med lang a. Skrivemåten Havrå ble vedtatt av Statens kartverk og tatt i bruk som offisielt navn av myndigheter og offentlige institusjoner. Vedtaket ble begrunnet med blant annet nedarvet lokal uttale som har vært i bruk siden middelalderen og at kommunen ønsket Havrå. Befolkningen fra gården og deres etterkommere har gitt uttrykk for at de har opplevd endringen av skrivemåten som en krenkelse av deres identitet og røtter.