Mai 1968

Bakgrunn: hendelser før mai 1968

Tidligere i 1968 hadde studenter i blant annet Polen, USA og Tyskland avholdt voldsomme demonstrasjoner. Situasjonen i Frankrike var mer preget av kjedsommelighet; Charles de Gaulle hadde styrt landet i to tiår med sin egen forfatning som var grunnvollen for den femte republikken, og Frankrike hadde under 1960-tallet hatt en periode av stabilitet og økonomisk vekst. General de Gaulle hadde kommet til makten i forbindelse med Frankrikes krig i Algerie, en krig som han klarte å få avsluttet, men som hadde radikalisert den franske studentbevegelsen. Mot slutten av tiåret ble landet rammet av inflasjon og arbeidsledigheten steg. I 1967 vedtok regjeringen lover for å løse problemene: lønningene skulle holdes nede og avgiftene til trygdesystemet ble økt ettersom også landbruksarbeidere skulle få disse rettighetene.
Undervisningssystemet var foreldet og de franske universitetene ble styrt uten at studentene selv hadde innflytelse. Samtidig hadde ikke universitetene tatt høyde for den store befolkningsveksten i landet grunnet høykonjunktur av spebarn i etterkrigstiden. Den store andelen av økte studenter som manglet undervisning- og lesesaler ble plassert i provisoriske lokaler rundt om. Under et tiår hadde antallet studenter i landet økt fra rundt 170 000 i 1958 til rundt 600 000 i 1968. Samtidig var det også en mangel på lærere og forelesere for å ta imot den store tilstrømningen av studenter. Den radikale studentbevegelsen krevde også i tidens ånd en seksuell frigjøring, og den strenge kjønnsskillet på studenthjemmene var blant det første som ble avskaffet. Som i mange andre vestlige land var de franske studentene opprørt over USAs krigføring i Vietnam og krevde en slutt på Vietnamkrigen.
Den 1. mai 1968 ble det lagt fram en rapport fra en gruppe amerikanske akademikere om verdens utdannelsessystemer. Om Frankrike sto det å lese at en reform var på vei. Denne reformen hadde utdanningsminister Alain Peyrefitte lagt fram måneden tidligere og fått den godkjent av de Gaulle, som hadde ivret for en reform i noen år allerede. Til tross for all informasjon fra universitetene kom hendelsene i mai 1968 fullstendig uforutsett på de franske myndighetene.
I februar 1968 hadde de franske kommunistene og de franske sosialistene dannet en valgallianse. Kommunistene hadde lenge støttet sosialistpartiet ved valg, men i februarerklæringen var de to partiene blitt enige om å arbeide for å danne en fellesregjering for å erstatte president de Gaulle og hans gaullistparti.

Arbeiderne blir med i opprøret

Den 13. mai gikk alle de store fagforeningene ut i generalstreik. De påfølgende dagene begynte arbeidene å okkupere fabrikkene: Det ble organisert en sitte-ned-streik ved flyfabrikken Sud Aviation i nærheten av byen Nantes den 14. mai. Det var en annen streik ved fabrikk som framstilte deler for Renault i nærheten av Rouen, noe som spredte seg til andre Renault-fabrikker ved Flins ved Seinen og Boulogne-Billancourt, en forstad til Paris. Arbeiderne hadde okkupert rundt femti fabrikker ved 16. mai og 200 000 var i streik ved den 17. mai. Det økte på til to millioner var i streik dagen etter, og deretter mellom 10 og 12 millioner arbeidere som la ned arbeidet. Det var rundt regnet to-tredjedeler av den franske arbeidstokken.
Studenter ved andre universitet i andre land som hadde gjort lignende aksjoner var begeistret da franskmennene gjorde det som de selv ikke hadde klart, alliere seg med arbeiderne. Egentlig var det to bevegelser som noen lunde uavhengig bevegde seg samtidig: streiken ble hjulpet i gang av studentenes aksjoner og opprør, men deres mål var ikke det samme. Arbeiderne ville ha bedre arbeidsforhold, mer fritid, høyere lønn og en ny president. Studentenes interesser var ikke deres interesser. Den 17. mai uttrykte studentene at de ville ha en fullstendig revolusjon, men arbeiderne var ikke med på denne målsetningen. Det studentene og arbeiderne derimot hadde til felles var den anarkistiske spontaniteten. Steikene var ikke ledet av fagforeningene. Tvert imot forsøkte CGT å kontrollere de spontane utbruddene av kamplyst ved å kanalisere det til en lønnskamp, men arbeiderne la fram en bredere, mer politisk og radikal agenda hvor de krevde at regjeringen gikk av og at president de Gaulle. I noe få tilfeller krevde de drive fabrikkene selv. Fagforeningsledere forhandlet en 35 prosent økning av minimumslønnen, 7 prosent for andre arbeidere, men arbeiderne nektet å gå tilbake til arbeidet eller følge fagforeningene. Det var en oppstemthet som fagforeningene ikke kunne kontrollere. De tradisjonelle fagforeningene CGT, FO og CFDT var mer enn villig til å inngå kompromisser med myndighetene, men ikke arbeiderne selv.

Regjeringen tar initiativet

President de Gaulle hadde under den første uken av urolighetene befunnet seg på statsbesøk i i kommunistiske Romania, men som da hadde vist selvstendige tendenser mot Sovjetunionen. Charles de Gaulles drøm var et Europa som en tredje verdensmakt, ledet av Frankrike, og han strakte således ut hånden i Romania. Statsminister Georges Pompidou forsøkte å holde stillingens i hans fravær, og utarbeidet en overenskomst som møtte de fleste av studentenes krav, og besluttet den 11. mai å gjenåpne Sorbonne den 13. mai samt føre de arresterte studentene for en ankedomstol for revidering. Dagen etter at universitetet ble åpnet, den 14. mai, ble det okkupert av studentene som reiste det røde flagget ved bygningen. Lignende okkupasjoner skjedde over hele Frankrike av studenter og universitetslærere. Studentene krevde et reformert utdanningssystem, samt at to regjeringsmedlemmer, utdanningsminister Alain Peyrefitte og innenriksminister Christian Fouchet, samt politisjef (Préfet de police) Maurice Grimaud, skulle avsettes. Foruten universitetet okkuperte studentene det nærliggende Odéonteateret hvor de heiste svarte anarkistflagg. Teateret skulle, i henhold til disse studentene, bli det nye revolusjonsteateret.
I tiden mellom 13. og 20. mai besatte studentene hele Latinerkvarteret i Paris, og politiet var da helt fraværende. Under disse dagene ble alt arbeid og all trafikk i Paris lagt ned. Urolighetene hadde avtatt den 22. mai da Cohn-Bendit ble nektet innreise til Frankrike etter han hadde vært i Vest-Tyskland. Den 29. mai ankom han til sist til Sorbonne og sluttet seg til studentene. Cohn-Bendit var født i Frankrike av en tysk-jødisk far og en fransk mor, og da myndighetene senere besluttet å utvise ham til Tyskland, vakte det ubekvemme minner om fransk politis deltagelse i å sende franske jøder til Nazi-Tyskland under den andre verdenskrig. I studentenes propaganda ble de Gaulle sammenlignet med Hitler og de tok parolen «vi er alle tyske jøder».
Den 25. mai og 26 mai ble Accords de Grenelle (Grenelle-enigheten) inngått av Pompidou som innebar en økning på 25 prosent av minimumslønnen og økning av gjennomsnittlig lønn på 10 prosent. Finansminister Michel Debré var ikke blitt rådført, og da tilbudet ble offentliggjort gikk han av. Tilbudet var en total endring av tidligere økonomisk politikk, men det ble avslått og steikene fortsatte. Intellektuelle solidariserte seg med arbeiderklassen for betydelige endringer i arbeidernes rettigheter. President de Gaulle avbrøt sin utenlandsreise og kom tilbake den 19. mai og var da tilsynelatende forvirret over opprørets asymmetri, og uttalte at han ikke kunne få grep om situasjonen.
Den 24. mai forsøkte de Gaulle å ta kommandoen og i en TV-tale sendt til nasjonen utlyste han en nyvalg i juni om han skulle avgå eller ikke. Det førte til nye opptøyer som krevde to dødsoffer, en politi i Lyon og en student i Paris, i tillegg ble et hundretall såret. Sammen med en student som druknet i Seinen i et forsøk på å unngå politiet var disse to de eneste dødsfallene under demonstrasjonene.
Den 27. mai holdt Union Nationale des Étudiants de France (UNEF) en samling ved Stade Sébastien Charléty i Paris som samlet mellom 30 000 og 50 000 mennesker. Møtet var meget militant hvor talerne krevde at regjeringen ble veltet og det ble holdt valg.
Sosialistene så en mulighet for å fungere som et kompromiss mellom de Gaulle og kommunistene. Den 28. mai erklærte François Mitterrand fra Føderasjonen av demokratiske og sosialistiske venstre (Fédération de la gauche démocrate et socialiste, FGDS) at «det er ingen stat lenger» og uttalte at han var klart til å danne en ny regjering. Han fått overraskende høy 45 prosent i stemmetallet ved presidentvalget i 1965. Den 29. mai uttalte også Pierre Mendès France at han var klar til å danne en regjering. I motsetning til Mitterrand var han villig til å inkludere kommunistene. Selv om sosialistene ikke hadde kommunistenes mulighet til å organisere storstilte gatedemonstrasjoner, hadde de mer enn 20 prosent av landets støtte.

Presidenten forlater Frankrike

Om morgenen den 29. mai utsatte de Gaulle møtet med ministrene som skulle holdes og i hemmelighet fjernet han sine personlige papirer fra Elyséepalasset. Han fortalte sin svigersønn Alain de Boissieu at «Jeg vil ikke gi dem en sjanse til å angripe Elysée. Det ville være beklagelig om blod ble spilt i mitt personlige forsvar. Jeg har besluttet å dra: ingen angriper et tomt palass.» De Gaulle avslo Pompidous anmodning om at han oppløste nasjonalforsamlingen da han mente at deres parti, gaullistene, ville tape et påfølgende valg. Klokken 11 sa han til Pompidou, «Jeg er fortiden; du er framtiden, jeg omfavner deg.»
Regjeringen annonserte at de Gaulle ville reise til sitt landsted i Colombey-les-Deux-Églises før han kom tilbake neste dag, og ryktene spredte seg at han ville forberede sin avskjedstale der. Presidentens helikopter kom derimot ikke til Colombey, og de Gaulle hadde ikke fortalt noen i regjeringen hvor han dro. I mer enn seks time visste verden ikke hvor Frankrikes president var. Kanselleringen av ministermøtet og presidentens merkelig forsvinning, sjokkerte franskmennene, inkludert Pompidou som ropte: «Han har flyktet fra landet!»
Nasjonens regjering hadde i prinsippet opphørt å fungere. Édouard Balladur skrev senere at da statsminister Pompidou «ved seg selv var hele regjeringen» da de fleste myndighetspersoner var «en usammenhengende gruppe av pratmakere» som trodde revolusjonen var i ferd med å bryte ut. En venn av statsministeren tilbød ham et våpen, «du vil trenge det!», men Pompidou rådet ham til å gå hjem. En myndighetsperson skal ha begynt å brenne dokumenter, mens andre spurte hvor langt de ville komme ved å flykte med bil om de revolusjonære tok kontroll over bensinstasjonene. Å få penger fra bankene var vanskelig, bensin til private biler var ikke tilgjengelig, og en del forsøkte å skaffe seg private fly eller falske nasjonale identitetspapirer (Carte nationale d’identité).
Pompidou anmodet uten hell om at den militære radar ble benyttet til å følge de Gaulles to helikoptre, men fikk snart vite at han hadde reist til hovedkvarteret til det franske militæret i Baden-Baden i Vest-Tyskland. Det er mulig at reisen var for å sikre seg støtte fra militæret, noe som betydde at han måtte frigjøre 14 medlemmer, blant annet general Raoul Salan og Georges Bidault, fra Organisation de l'armée secrète (OAS) (Den hemmelige armeens organisasjon). Den samme organisasjonen hadde tidligere forsøkt å få de Gaulle myrdet. Han møtte general Jacques Massu som overtalte en mismodig president til å reise tilbake til Frankrike. Da de Gaulle var forsikret om at han hadde militærets støtte reiste han tilbake til Frankrike. Han innkalte til ministermøte den neste dagen, den 30. mai, og reiste deretter til Colombey. Hans hustru Yvonne overrakte familiejuvelene til deres sønn og svigerdatter — som ble værende i Baden-Baden for ytterligere noen dager — for sikker forvaring, men det indikerte at de Gaulle og hans familie fortsatt betraktet Vest-Tyskland som et mulig tilfluktssted. Massu oppbevarte de Gaulles manglende selvtillit som en statshemmelighet inntil andre lot det avsløre i 1982. Fram til da trodde de fleste observatører at hans forsvinning hadde til hensikt å minne det franske folk om hva de kunne tape. Selv om forsvinningene var virkelig og ikke ment å være en politisk motivasjon, fikk det en slik effekt på Frankrike.
Den 30. mai marsjerte mellom 400 000 og 500 000 protestanter, mange flere enn de 50 000 som politiet forventet, ledet av CGT, gjennom Paris mens de ropte «Adieu, de Gaulle!» Maurice Grimaud, leder av politiet i Paris, spilte en nøkkelrolle ved å unngå revolusjon ved å både snakke med og spionere på de revolusjonære, og ved omsorgsfullt å unngå brukt av makt. Mens kommunistlederne senere nektet for at de hadde planlagt et bevæpnet statskupp, og ekstreme militanter utgjorde kun 2 prosent av befolkningen, hadde de overvurdert de Gaulles styrke og kraft som vist ved hans flukt utenlands.
Bevegelsen hadde i stor grad sentrert seg rundt Paris’ metropolittområde sentralt i hovedstaden (aire urbaine de Paris). Hadde opprøret okkupert sentrale offentlige bygninger i byen ville regjeringen ikke ha hatt annet valg enn å bruke makt til å gjenerobre dem. Det ville ha tent en revolusjon hvor militæret hadde forflyttet seg fra provinsene for å gjenerobre hovedstaden slik som det skjedde i 1871. Forsvarsminister Pierre Messmer og sjef for forsvarets stab, Michel Fourquet, forberedte seg på en slik aksjon, og Pompidou hadde beordret tanks og panseret kjøretøy til Issy-les-Moulineaux. Mens militæret ikke var preget av revolusjonære stemninger, men bruken av militæret mot franske borgere var uansett svært farlig for regjeringen. En undersøkelse foretatt umiddelbart etter krisen viste at 20 prosent av franskmennene ville ha støttet en revolusjon, 23 prosent ville ha motsatt seg en, og 57 prosent ville ha unngått å fysisk delta i konflikten. 33 prosent ville ha bekjempet en militær innblanding, og kun 5 prosent ville ha støttet det, og et flertall av landet ville ha unngått enhver handling.
Klokken 2,30 den 30. mai klarte Pompidou å overtale de Gaulle til å oppløse nasjonalforsamlingen og utlyse nyvalg ved å true med å gå av. Klokken 4,30 talte han til nasjonen gjennom TV hvor han fortalte at han ikke ville gå av og utlyste valg den 23. juni. Han beordret alle arbeidere om vende tilbake til arbeidet og truet med å innføre unntakstilstand om det ikke skjedde. Han hevdet at kommunismen truet med å overta Frankrike og at han var den eneste som kunne stoppe de. Mitterrand svarte på dette utspillet med å si at det presidenten hadde gjort, ikke var «noen annet en oppfordring til borgerkrig». Regjeringen hadde samtidig lekket til media at militæret sto utenfor Paris. Umiddelbart etter talen var det rundt 800 000 støttetilhengere, inkludert André Malraux, som marsjerte gjennom Avenue des Champs-Élysées mens de veivet det franske flagg og de sang Marseillaisen. Gaullistene hadde planlagt en slik markering i flere dager. Kommunistene gikk med på valg og trusselen om revolusjon var over.

Senere hendelser

Fra dette tidspunkt begynte den revolusjonære stemningen hos studentene og arbeiderne å ebbe ut. Arbeiderne begynte gradvis å vende tilbake til arbeidet eller ble fjernet fra sine fabrikker av politiet. Den nasjonale studentunion avlyste gatedemonstrasjoner. Regjeringen forbød en rekke venstreorienterte organisasjoner. Politiet tok kontroll over Sorbonne den 16. juni.
Motsatt av hva de Gaulle fryktet vant hans parti den største seieren i fransk parlamentshistorie i valget som ble holdt i juni og tok 354 av 486 plasser. Kommunistene tok 34 og sosialistene 57 plasser. Med samarbeidspartiet som ble leddet av den framtidige presidenten Valéry Giscard d'Estaing fikk Gaullistpartiet en majoritet. I uroen som hadde vært kom de Gaulle til å representere en tilbakevending til orden. Den revolusjon som studentene ønsket uteble, men isteden fikk de reformer som gjorde deres situasjon bedre.
Februarerklæringen og dets løfte om å inkludere kommunistene i regjeringen hadde antagelig skadet sosialistene i valget. Deres motstandere henviste til eksempelet med koalisjonsregjeringen Den nasjonale front i Tsjekkoslovakia i 1945 som førte til at kommunistene overtok landet i 1948. Sosialistiske velgere var delt; i en undersøkelse i februar 1968 var et flertall for en allianse med kommunistene, men 44 prosent trodde at kommunistene ville forsøke å ta makten straks de kom i regjering. 30 prosent av kommunistiske velgere trodde det samme.
På Frankrikes nasjonaldag (Bastilledagen) blusset det opp nye gatedemonstrasjoner i Latinerkvarteret, ledet av sosialistiske studenter. Venstreorienterte og kommunister bar røde armbind og anarkistene bar svarte armbind. Politiet i Paris og opprørspolitiet svarte raskt og kontant, og konfrontasjonene fortsatte gjennom natten. Mange skadde ble fraktet til sykehus. Det var mange turister ute grunnet kveldens festivaler som ble ufrivillig skadelidende. Ingen anklager ble rettet mot politiet eller demonstrantene, men myndighetene i både Storbritannia og Vest-Tyskland ble nødt til å sende formelle protester for mishandlingene av landenes respektive borgere, inkludert usømmelig overgrep av politiet på en politistasjon på to britiske skolejenter.
Til tross for størrelsen på de Gaulles triumf var det ikke en personlig seier. Undersøkelse av tiden etter krisen viste at flertallet av landets velgere vurderte de Gaulle som altfor gammel, altfor selvsentrert, altfor autoritær, altfor konservativ, og altfor anti-amerikansk. Folkeavstemningen i april 1969 viste at landet var klar for en «gaullisme uten de Gaulle». President de Gaulle hadde blitt tvunget til etterkomme krav som innebar et prestisjetap. Hans eget parti tok skarp avstand fra reformene. De økonomiske konsekvensene bedømt umiddelbart etter opprøret var alvorlige da Frankrike allerede før maiopptøyene hadde problemer med å konkurrere med Vest-Tyskland, fransk valuta lå for høyt. De økte lønnsøkningene gjorde denne situasjonen verre. For å stabilisere økonomien ble arveskatten økt, noe som førte til vanskeligere kapitalflyt. I november 1968 måtte Frankrike gå igjennom en valutakrise. Til tross for den venstreradikale romantiseringen av mai 1968 har filosofen Régis Debray, en mindre figur i hendelsene i 1968, argumentert for at istedenfor en revolusjon bidro «les évènements de Mai» til framveksten av ultrakapitalismen på 1980- og 1990-tallet med Margaret Thatcher og Ronald Reagan.
Mai 1968 er et viktig referansepunkt i fransk politikk og historie. Det representerer for noe muligheten for frigjøring og for andre farene ved totalt kaos. For noen betydde mai 1968 slutten på tradisjonell kollektiv handling og begynnelsen på en ny tid dominert av de såkalte nye samfunnsmessige bevegelser (Les nouveaux mouvements sociaux, NMS).