Imjinkrigen

Navn

Det koreanske navnet Imjin Waeran (hanja: 壬辰倭亂; hangeul: 임진왜란) betyr "den japanske krigen i Vanndragens år," en referanse til ganzhi-systemet for å navngi år i en syklus på 60, hvor 1592 var et imjin-år. På kinesisk kalles krigen "krigen i Rénchén-året for å beskytte nasjonen" (hanzi: 壬辰衛國戰爭; hanyu pinyin: Rénchén Wèiguó Zhànzhēng), hvor rénchén er den kinesiske uttalen for imjin, eller "Wànlí-Korea-krigen/Wànlí-Joseon-krigen" (萬曆朝鮮戰爭; 万历朝鲜战争; Wànlì Cháoxiǎn Zhànzhēng). På moderne kinesisk kalles den "Joseon-felttoget" eller "Korea-felttoget" (朝鮮之役; Cháoxiǎn Zhīyì). Det vanligste japanske navnet på imjinkrigen er "Bunroku-felttoget" (文禄の役; Bunroku no Eki) for den første invasjonen og "Keichō-felttoget" (慶長の役; Keichō no Eki) for den andre; Bunroku og Keichō var to av keiser Go-Yōzeis æranavn. Andre vestlige navn på krigen inkluderer den koreanske sjuårskrigen og Hideyoshis invasjoner av Korea.

Bakgrunn

Siden midten av 1400-tallet hadde Japan vært preget av kontinuerlig indre strid mellom ulike daimyō i sengoku-perioden. Fra 1550-tallet startet daimyōen Oda Nobunaga en samling av landet, men han ble myrdet i 1582 før han nådde sitt mål. Toyotomi Hideyoshi ble hans etterfølger, og på 1580-tallet fullførte han den første samlinga av Japan siden Ashikaga-shōgunatet gikk i oppløsning. Hideyoshi kunne selv ikke bli shōgun på grunn av sin bakgrunn, så han utropte seg selv til kampaku og siden taikō ("avgått kampaku") for å styre landet. Selv om Hideyoshi fra 1585 til sin død i 1598 var Japans reelle hersker, besto hans rike egentlig av en mer eller mindre fast allianse mellom ulike daimyōer, som ledet sine egne styrker i strid, også i invasjonen av Korea.
Joseon-riket i Korea hadde blitt opprettet etter mongolene ble drevet ut på slutten av 1300-tallet, og erstattet da det tidligere Goryeo-riket. Nesten helt siden begynnelsen hadde Joseon vært underlagt det kinesiske Míng-dynastiet som en vasallstat, og Míngrikets deltagelse kan tolkes som landes vilje til å beskytte en vasallstat, i tillegg til ønsket om å beskytte eget territorium fra japanerne.
Både Joseon og Míng hadde lenge vært plaget av wokou-sjørøvere, som i Kina og Korea ble regnet for å være japanerne, men i virkeligheten var etter hvert de fleste av dem kinesere. På 1550-tallet hadde kineserne hatt suksess i å slå wokouene tilbake, og da Hideyoshi overtok makta i Japan, gjorde han det han kunne for å dempe wokouenes virksomhet.
De japanske soldatene, som for det meste besto av ashigaru-fotsoldater ledet av samuraier, hadde mye erfaring fra den ofte blodige samlingen av Japan, og var godt utstyrt med japanskproduserte arkebuser. Joseon og Míng hadde på 1300- og 1400-tallet hatt mektige hærstyrker, men hadde på 1500-tallet blitt kraftig svekket, og var de japanske styrkene underlegne. De koreanske styrkene var hovedsakelig væpnet med spyd, buer og sverd, mens kineserne satset mer på kavaleri. De kinesiske og koreanske styrkene hadde riktignok bedre erfaring med bruk av kanoner, som de ofte bruke til sin fordel. De koreanske panokseon-skipene var også mer navigerbare enn de lettere japanske skipene, og var utstyrt med langt flere kanoner enn de japanske skipene, som i hovedsak ble brukt til å frakte soldater fra Japan over til Korea.

Den første invasjonen

Den første invasjonen startet i mai 1592, da de første japanske styrkene under Konishi Yukinaga gikk i land nær Busan. På grunn av tidligere forhandlinger mellom japanerne og koreanerne, hvor Hideyoshi hadde forlangt at koreanerne underkastet seg hans styre, hadde Joseon fått et forvarsel om invasjonen, men på grunn av striden mellom embetsmennenes fraksjoner på hoffet om hvorvidt Japan ville invadere eller ikke, hadde forberedelsene som ble gjort vært langt fra tilstrekkelige.
Japanernes styrker fikk først stor suksess med felttogene på landjorda, hvor de beseiret mindre koreanske styrker i flere slag, og inntok Seoul og siden Kaesong og Pyeongyang. Flere byer ble mer eller mindre totalt ødelagt; mens japanerne brente flere byer ble Seoul ødelagt av koreanere i deres frustrasjon etter at den ikke alt for populære kong Seonjo av Joseon forlot byen og fikk mange av dens innbyggere til å føle at deres konge forlot dem. Seonjo flyktet siden helt nord til Uiju. Styrkene under Katō Kiyomasa kom så langt nord som Mandsjuria. Siden gikk det dårligere for japanerne, da betydelige deler av deres marine ble ødelagt av den koreanske marinen under I Sun-sin og andre kommandanter i 1592, noe som førte til at deres forsyningslinjer ble kuttet, og i tillegg til et stadig større behov for forsyninger og fler soldater, ble japanske styrker stadig presset av koreanske "rettskafne arméer," som beseiret dem i flere mindre trefninger, særlig da de fikk japanerne til å angripe deres festninger. Det kinesiske Míng dynastiet under keiser Wànlí ble også innblandet i krigen, og sendte i 1593 en hær på 35.000 mann under Song Yingchang og Li Rusong for å bekjempe japanerne.

Forhandlinger

Japanerne ble til slutt nødt til å trekke seg tilbake, først fra Pyeongyang til Seoul og siden helt til området rundt Busan, hvor de opprettet en rekke leirer og festninger. Japanske kommandanter ønsket å trekke seg og sine soldater ut igjen fra Korea, selv uten å ha nådd mange av sine mål, og fikk dermed tillatelse fra Hideyoshi til å starte forhandlinger med kineserne; koreanerne selv ble holdt utenfor og gikk hele skylden for at Japan og Kina hadde kommet i krig. Forhandlingene var preget av mange misforståelser på begge sider, og ingen av sidene ville strekke seg til å godta den andres fredsbetingelser. Både Japan og Kina ville at den andre parten formelt skulle underkaste seg (eller for Japans del, bli regnet for å være likeverdig), men for begge parter var dette uakseptabelt, og forhandlingene brøt derfor til slutt sammen. Hideyoshi var nødt til å gi opp sitt urealistiske mål om japansk herredømme over Kina og Asia, men ville ikke gi opp tanken om å erobre i alle fall en del av Korea.
Japan trakk ut de fleste av sine styrker for å vise sin vilje til fred. Kineserne hadde satt som betingelse for fred at alle japanske soldater skulle trekkes ut, men på det minste var det fremdeles omtrent 16.000 japanske soldater i det sørlige Korea. Koreanerne benyttet freden, selv om de stadig var frustrerte over kinesernes ordre om å ikke angripe svake japanske styrker, til å bygge opp sitt eget militærvesen, og begynte også med en egenproduksjon av arkebuser.
Brudd på våpenhvilen fant sted, mest merkbart det andre slaget om Jinju, hvor japanerne ønsket å hevne et tidligere nederlag mot en underlegen koreansk styrke. Omtrent 60.000 koreanerne ble drept i massakren som fulgte, som kan ha vært krigens verste.

Den andre invasjonen

Etter at forhandlingene hadde vist seg utilstrekkelige for japanerne, satte Hideyoshi i 1597 i gang en ny invasjon, utkjempet med større brutalitet mot sivilbefolkningen enn den første, med det mål å straffe koreanerne, vise kineserne sin styrke, og muligens erobre Koreas sørligste provinser. Koreanerne var nå bedre forberedt med en hær på 30.000 soldater. Míng-dynastiet svarte nå også raskere på trusselen, og sendte en hær på 55.000 soldater under Yang Hao og en marine med 21.000 mann til Korea. Japanerne hadde derfor i begynnelsen liten militær framgang.
Japanerne hadde derimot en fordel ved at Won Gyun med japansk hjelp hadde fått den suksessrike admiral I Sun-sin arrestert i 1597, og selv blitt sjef over marinen i det sørlige Korea. Won Gyun led så i august det året et katastrofalt nederlag i slaget ved Chilcheollyang, hvor praktisk talt hele den koreanske marinen ble ødelagt av den japanske, og Won selv ble drept. Japanerne hadde nå mulighet til å også rykke fram på landjorda.
Etter dette startet de koreansk-kinesiske styrkene et motangrep, og admiral I ble gjeninnsatt som sjef for marinen. Han vant så i oktober slaget ved Myeongnyang mot en mye større japansk flåte. På landjorda hadde de allierte styrkene først noe suksess, men tapte siden viktige slag mot japanerne, og klarte ikke å drive dem helt bort. 18. september 1598 døde så Toyotomi Hideyoshi, men rett før det hadde han rukket å beordre en tilbaketrekning fra Korea. Tilbaketrekningen tok tid, siden japanerne ønsket å forlate Korea med mest mulig ære i behold, men var fullført før året var over. Krigens aller siste slag var slaget ved Noryang, hvor den nå gjenoppbyggede koreanske marinen støttet av den kinesiske under Chen Lin ødela store deler av den japanske flåten. Den koreanske krigshelten I Sunsin døde selv i dette siste slaget, etter en militær karriere hvor han aldri hadde tapt et eneste slag.

Konsekvenser

Joseon ble påført store skader av den japanske invasjonen, mer enn både Kina og Japan, og varig svekket på mange områder, ikke minst økonomisk, på grunn av de store jordbruksområdene som ble ødelagt (fire femtedeler av alt jordbruksarealet før krigen). Opptil to millioner koreanere, eller 20% av befolkningen, mistet livet under krigen. Også Míng-dynastiet ble svekket økonomisk og militært ved å bruke så store ressurser i Korea, mens Japan gikk få år senere inn i en kulturell gullalder og en lang fredsperiode, Edo-perioden. Krigen ble i Japan ikke regnet som et klart nederlag, men som en slags militær seier. Krigen kan ha vært en av grunnene til at mandsjuinvasjonen av Kina noen tiår senere ble vellykket. I Korea husker man både ødeleggelsene forårsaket av japanerne, og den koreanske motstanden, ikke minst admiral I Sun-sin og geobukseon-skipene (skilpaddeskipene) sine.
Mellom 50.000 og 60.000 koreanere ble ført til Japan under krigen, og bare 7500 av dem ble siden returnert gjennom forhandlinger. Mange av dem ble solgt til europeiske handelsmenn, særlig portugisere. Mange av disse koreanere var dyktige håndverkere, ikke minst keramikere, siden japanerne satte stor pris på koreansk keramikk.