Philander C. Knox

Advokat og banksjef

Philander Knox studerte ved Mount Union College, hvor han også knyttet vennskap til den fremtidige presidenten William Howard Taft, som arbeidet som lokal advokat. Etter å ha blitt uteksaminert som jurist i 1872 fikk han advokatbevilling i 1875, og startet sitt eget advokatfirma i hjembyen Pittsburgh i Pennsylvania. Fra 1876 til 1877 var han assisterende statsadvokat (Assistant United States Attorney) for det vestlige distriktet av Pennsylvania samt president for Bar Association of Pennsylvania (Pennsylvanias advokatforening) fra 1877.  
Knox var en ledende advokat i Pittsburgh i partnerskap med James Hay Reed, som sammen dannet selskapet Knox and Reed (i dag kjent som Reed Smith LLP og et av verdens største advokatselskaper). Han var også direktør for Fifth National Bank of Pittsburgh, og sammen med blant andre Henry Clay Frick og Andrew W. Mellon var han direktør for Pittsburgh National Bank of Commerce. Som advokat for selskapet Carnegie Steel Company spilte han en fremtredende rolle i organiseringen av United States Steel Corporation i 1901.

Justisminister og senator

Han ble i 1901 utnevnt til justisminister i regjeringen til William McKinley, og ble senere justisminister under Theodore Roosevelt. I Roosevelts regjering var han en ledende talsmann for det som senere, under president Taft, fikk betegnelsen «dollardiplomatiet» (engelsk: Dollar Diplomacy). I juni 1904 ble Knox utnevnt til senator av guvernør Samuel W. Pennypacker, og erstattet da Matthew Quay som medlem av USAs senat. Han ble valgt inn på nytt i 1905 og satt en hel periode til 1909. 
På den republikanske partikongressen i juni 1908 forsøkte han å bli republikansk kandidat til presidentvalget i USA i 1908, men tapte for William Howard Taft og hans visepresidentkandidat, James S. Sherman.

Utenriksminister og tilbake til senatet

Etter at William Howard Taft var blitt valgt til president, utnevnte han den 6. mars 1909 Knox til utenriksminister. Som medlem av Tafts regjering delte Knox utenriksdepartementet opp i avdelinger og innførte en praksis der også diplomatstillinger helt opp til ambassadørnivå skulle tildeles etter kvalifikasjoner i stedet for som belønning for politisk støtte. Han førte også en utenrikspolitikk som oppmuntret til og beskyttet amerikanske investeringer i utlandet, og fikk bilagt kontroversene rundt den brutale selslakten i Beringhavet med en traktat som ble undertegnet av USA, Storbritannia, Japan og Russland i 1911. Taft og Knox var begge sterke tilhengere av dollardiplomatiet, som for USAs del gikk ut på å se økonomien, politikken og militærmakten i en sammenheng, og deretter bruke de økonomiske virkemidlene fremfor militærmakten for å fremme landets interesser i utviklingsland. 
Etter at presidentperioden for Taft var over i begynnelsen av mars 1913, gikk Knox av sammen med resten av Taft-regjeringens medlemmer. Deretter fortsatte han sin advokatpraksis frem til 1917, da han igjen ble utnevnt til senator for Pennsylvania som George T. Olivers etterfølger. På den republikanske partikongressen i midten av juni 1920 gjorde Knox et nytt forsøk på å bli presidentkandidat foran presidentvalget i USA i 1920, men fikk ingen støtte til sitt kandidatur. Som senator arbeidet Knox for øvrig mot Versaillestraktaten og Folkeforbundet etter første verdenskrig. I april 1921 var han talsmann i Senatet for en resolusjon som formaliserte USAs avslutning av engasjementet i første verdenskrig. Parallelt ble det fremmet en tilsvarende resolusjon i Underhuset. De to resolusjonene utgjorde den såkalte Knox-Porter-resolusjonen, som ble signert av president Warren G. Harding den 2. juli 1921.
Philander Chase Knox døde den 12. oktober 1921 i Washington, DC. Han var da fortsatt Pennsylvanias representant i Senatet.