Horace Silver

Solist

Silver utviklet en original og betydelig pianostil.  Allerede på 1960-tallet hadde han erstattet bopens ettertrykk på lange, innviklede linjer med sine egne kjappe, fengende fraser.  Virtuositet er ikke essensielt i Silvers stil.  Han brukte nesten aldri dobbelt tempo.  Kortfattethet og klarhet er mye høyere prioritert enn fart og behendighet.  Ideene hans bretter seg ut med en logikk som er tilgjengelig selv for en uøvd lytter.  Silver utnyttet i stor grad stillheten og brukte en krevende sindighet i timingen av start- og stoppunktene i frasene hans.  De improviserte melodiske figurene hans er utført på en veldig kraftfull, perkusiv måte.  Soloene hans er som låtene hans – fylt med enkle ideer som er nynnbare og enkle og huske.  Det er som om, samtidig som han improviserer, at han fortsetter å komponere med samme kreativitetsnivå og klarhet som han bruker i skrivingen sin.  Stilen hans har vært til inspirasjon for pianister som Bill Evans og Chick Corea, samtidig som Silver har sagt at han har latt seg inspirere av Nat Cole.

Akkompagnatør

Som akkompagnatør, var Horace Silver til å begynne med inspirert av bopstilen.  På 1950-tallet hadde han likevel perfektert en ny stil akkompagnement.  Denne tilnærmingen brukte figurer som hørtes ut som forhåndsskrevne oppbygninger for solistene hans.  Dette var i kontrast med tilnærmingen med spontan akkordlegging på måter som fulgte de skiftende retningene som soloimprovisasjonene tok.  På denne måten ble solistene i Silver sine band støttet av bakgrunner som lignet på slike man finner i storband, der skrevne arrangementer gir de samme akkompagnementsfigurene hver gang solisten improviserer på et stykke.  Effektene var todelt.  Det var mer kontinuitet i Silver sin musikk enn i musikken som ble laget av den forholdsvis uformelle strukturen til de fleste moderne gruppene.  Men disse figurene var også en begrensning som begrenset omfanget av stemningene som en improviserende solist kunne lage.  For å sammenligne med tradisjonell bopakkompagnering, ga Silver sine akkompagnementsfigurer lytterne noe å holde seg fast i, og dette kan være grunnen til at populariteten hans var stor.

Komponist

Horace Silver var hardbopens mest produktive komponist.  For Blue Note Records lagde han neste alle låtene på over 25 år med album for bandet hans.  Silver satte sammen arrangement som generelt var mer gjennomarbeidet enn i andre hard bop-grupper.  De inneholdt ofte ensembletema i midten av et stykke, men også latinamerikanske rytmer og små hint av gospel.  Silver skrev ofte trompeten og tenorsaksofonen fire eller fem skalatrinn fra hverandre.  Dette var en spesielt vellykket måte å oppnå en fylde som gjorde at kvintetten hørtes ut som om den hadde flere enn fem musikere.  I tillegg til å bruke denne teknikken, skrev ofte Silver bassfigurene og spilte dem på piano unisont med bassisten.  Disse figurene hadde en inntagende kvalitet som utvidet det vanligvis begrensede omfanget til bop basslinjene.  Det er delvis på grunn av dette at kvintetten hans sin identitet var ulik alle andre bop eller hard bop-grupper.  I tillegg var Silver sine kvintettfremførelser konsekvent swingende og polert, og de hadde med mange av de beste musikerne på 1950 og 1960-tallet.  Musikere som spilte med Silver var blant andre: Blue Mitchell, Art Farmer, Tom Harrell, Woody Shaw, Randy Brecker, Hank Mobley, Bob Berg, Junior Cook, Joe Henderson, Michael Brecker, Roy Brooks, Louis Hayes, Al Foster, Art Blakey og Billy Cobham.  Silver fortsatte å være aktiv på 1990-tallet og fortsatte å turnere å spille inn med band med lik stil og instrumentering.