google/wiki40b huggingface dataset:
Bjørnåsbatteriet

Bjørnåsbatteriet, også kalt Thorbjørnrød skanse, er en artilleristilling anlagt for fire kanoner som ligger på Bjørnåsen nordøst for Moss sentrum. Batteriet var ett av mange fort og skanser som ble etablert på Østlandet fra slutten av 1890-tallet som ledd i arbeidet med å løsrive Norge fra unionen med Sverige. 
Arbeidet med å bygge Bjørnåsbatteriet startet i 1901. Batteriet var ferdig i 1902 og utgjorde da den nordre del av den såkalte Indre Forsvarslinie, som var avlagt i en nordvendt hake fra Sarpsborg, over Greåker via Råde til Moss.
Under Bjørnåsbatteriet hørte Verkshøiden batteri, anlagt med seks nødtørftige feltstandplasser, på høyden ovenfor Moss verk (Peterson).
Bjørnåsbatteriet med det underlagte Verksbatteriet skulle dekke området mellom Vansjø og kysten. Verksbatteriet hadde også bestrykning av sjømål i Værebukta og Mossesundet som oppdrag i samarbeid med Orkerødbatteriet på Jeløy . Den samlede lengden til batteriet var på omtrent 50 meter, fordelt på to plan. Batteriet hadde fire standplasser som var klargjort for 10,5 cm kanoner. Brystvernet var omtrent 70 cm høyt. På hver side av dette finnes små dekningsrom med ammunisjonsnisjer.
Batteriet mistet sin taktiske hensikt ved inngåelse av den svensk-norske ikke-angrepspakt i 1915, og ble endelig nedlagt som forsvarsverk ved omlegging av vårt nasjonale artilleri i 1916.
Bjørnåsbatteriets Instruksbok med vedlagte Håndtabell med Fotografier er bevart og finnes i Forsvarsmuseets bibliotek (Sak: 623.19481 1)
3. mars

Navnedag

Gunnbjørg og Gunnveig

Helligdager

Nasjonaldag:  Bulgaria
Elliptisk galakse

Elliptiske galakser er ellipseformede galakser, stort sett jevne i formen og uten særlige visuelle trekk. Elliptiske galakser er stort sett sammensatt av eldre stjerner med lite tett gass tilgjengelig for videre stjernedanning. I Hubble-serien er elliptiske galakser beskrevet ut ifra den tilsynelatende formen: fra E0 for de mest sfæriske galaksene, til E7 for de flateste. Størrelsen og lysstyrken til elliptiske galakser varierer mye; fra de minste dvergellipsene med 100 millioner stjerner til de største gigantene med 10 billioner (10¹³) stjerner. Dynamiske målinger har vist at elliptiske galakser ofte er triakselle, dvs. de har tre ulike radier.
Háteigskirkja

Háteigskirkja er en kirke som står øst for gamlebyen i Reykjavík. Den ble bygd i perioden 1957–1965 av Halldór H. Jónsson.
Sandungåsen naturreservat

Sandungåsen naturreservat er et naturreservat i Hurum kommune i Buskerud. Det ligger helt nord i Hurum kommune inntil grensa mot Røyken. Reservatet omfatter ei vestvendt liside fra Sandungåsen ned mot Drammensfjorden, og deler av Grauteruddalen i øst. Toppområdet er småkupert med høyeste punkt på 280 moh. Det er stor økologisk variasjon med forholdsvis mange vegetasjonstyper med forskjellige krav til næringsstoffer, fuktighet og topografi. Det er overvekt av middels rik vegetasjon, men også forekomst av både skrinnere koller og rik edelløvskog.
Sandungåsen har få nye inngrep og store sammenhengende arealer med gammelskog. Dette er uvanlig i slike lavereliggende strøk. Reservatet har stor variasjon i topografi og naturtyper. Det er forekomster av rike skogtyper som edellauvskog og lågurtskog og stort potensial for videre utvikling av et rikt mangfold av krevende, skoglevende arter.
Naturreservatet ble oppretta for å bevare et lavereliggende skogområde i boreonemoral sone, med stort areal gammelskog og få nyere inngrep. Reservatet har stor variasjon i topografi, naturtyper, arter og økologiske prosesser. Særlig verdifulle er forekomstene av gammel granskog og av rik blandingsskog og edelløvskog.
Brian Horrocks

Bakgrunn

Brian Horrocks var sønn av en militærlege som ved hans fødsel var stasjonert i Britisk India. Han ble som de fleste andre offiserssønner utdannet ved internatskole i England.

Militær

Før utbruddet av Verdenskrigen ble han offiser, og han ble under krigen satt inn ved Vestfronten. Han ble såret i 1914 i første Flandernslag og havnet i tysk krigsfangenskap. I løpet av fangenskapet lærte han seg russisk. 
Etter krigen ble Horrocks sendt til Russland, der han deltok som liasonoffiser i den russiske borgerkrig. Han ble tatt til fange av Den røde armé og fikk tyfus under det ti måneders lange fangenskapet.
Han deltok i sommerlekene i Paris 1924 i moderne femkamp.
I mellomkrigstiden tjenestegjorde Horrocks i forskjellige enheter i den britiske hær i fedrelandet og i territorialarmeen. I 1931 begynte han ved generalstabsundervisningen ved Staff College Camberley. Deretter fulgte beordringer til personalstabsoffiser i Krigsministeriet (War Office), til stabssjef (brigademajor) ved 5. infanteribrigade i Aldershot og så til lærer ved Staff College.

Annen verdenskrig

Da Annen verdenskrig utbrøt ble han atter sendt til Frankrike, der han ledet en brigade i den britiske 3. infanteridivisjon under  Bernard Montgomery i slaget ved Dunkerque. Senere fulgte innsats som kommandør for 44. (Home Counties) Division og 9th Armoured Division i hjemlandet.
Den 15. august 1942 ble han utnevnt til kommandør for XIII Corps i Nordafrika, der han igjen var understilt Montgomery. Han var med på blant annet (Slaget ved  Alam Halfa og annet slag ved El Alamein. Senere overtok Horrocks fra generalløytnant Miles Dempsey kommandoen over  XXX Corps, og deltok da i slaget ved  Mareth i Tunisiafelttoget. Han ble såret under et luftangrep i Bizerta; det tok de følgende 14 måneder før han var klar til innsats igjen.
Han ble da satt inn av Montgomery som leder av XXX Corps i slaget ved Falaise. Hans korps rykket deretter inn i Belgia og var med på å innta Brussel (3. september 1944) og Antwerpen (4. september 1944).
Under Operation Market Garden (17.–27. september 1944) hadde hans korps som oppgave å rykke frem for å forenes med fallskjermsstyrkene som hadde landet ved  Nijmegen og Arnhem. Operasjonen slo feil, og tapene var store. Den planlagte kryssing av Rhinen kunne ikke gjennomføres før i begynnelsen av 1945. Horrocks' korps deltok i 1945 i operasjonene Veritable og Plunder. Han inntok i april Bremen og befridde Lager Sandbostel.

Etterkrigstiden

Brian Horrocks yejenestegjorde etter krigen i ytterligere fire år, til 1949, i hæren (Western Command in Chester og som kommandant for Den britiske Rhinarmé), før senvirkningene av hans krigsskader fra Bizerta gjorde at han måtte avslutte sin tjeneste. 
I tiden som fulgte var Horrocks Gentleman Usher of the Black Rod, virket som forfatter og medutgiver av serien Famous Regiments, TV-journalist og styreformann av et byggselskap.
Horrocks hadde ervervet det rykte at han var en av den britiske hærs mest pålitelige generaler under Annen verdenskrig. Han var høyt skattet av sine overordnede og underordnede.
Hans Christian Ørsted Hambro

Slekt

Christian Hambro var av den norske grenen av Hambro-slekten, som kom til Bergen med hans farfar, kjøpmannen Edvard Hambro. Han var sønn av fabrikkeier Carl Joachim Hambro (1813–1873) og Angelique Cathrine Bull (1813–1899) og bror av skolebestyrer Edvard Isak Hambro (1847–1909). Han var onkel til Høyre-politikeren Carl Joachim Hambro (1885–1964). På morssiden var han i slekt med den danske vitenskapsmannen Hans Christian Ørsted, som han var oppkalt etter. Han ble i 1891 gift med sin niese Angelique Cathrine Ege.

Barndom og ungdom

Christian Hambro flyttet fire år gammel til Bergen sammen med foreldren, og begynte siden på byens latinskole, men måtte slutte i 17-årsalderen på grunn av sykdom. Han gikk da til sjøs og kom så langt som til India.

Karriere

Siden gikk han på styrmannsskolen og dro til sjøs igjen, inntil han måtte gå på land på grunn av en skade. Deretter arbeidet han i flere år på kontoret hos Mowinckel & søn i Bergen.
Hambro var gjennom lesning av Grundtvig og Kierkegaard blitt begeistret for folkehøyskolesaken, og hadde også besøkt Askov folkehøyskole i Danmark. I 1887 opprettet han sin egen folkehøyskole, Garnes folkehøyskole, på Garnes utenfor Bergen. Her bygget han også sin egen bolig, villaen «Fredlund». I 1899 måtte han imidlertid oppgi skolen på grunn av sykdom. Han døde året etter.
London Grand Prix

London Grand Prix er et årlig friidrettsstevne som blir arrangert på Crystal Palace National Sports Centre, som ligger sør i London i England. Stevnet var tidligere en del av IAAF Super Grand Prix, og er nå en del av Diamond League.

Historie

Stevnet har sine røtter tilbake til 1953, da løpet Emsley Carr Mile ble etablert, av redaktøren i avisen News of the World. Han etablerte løpet i håp om at 4-minuttersgrensen på En engelsk mil skulle bli brutt på britisk jord. Gordon Pirie vant det første løpet, men Roger Bannister brøt 4-minuttersgrensen i Oxford før det andre Emsley Carr Mile ble avholdt. Emsley Carr Mile er fortsatt en øvelse i London Grand Prix.
Den eldste mesterskapsrekorden som fortsatt står er Ilke Wyluddas rekord i diskos fra 1990, med 68,04 meter. Også Merlene Otteys rekord på 200 meter fra 1991 (22,24 sekunder) står fortsatt.
Inntrøndelag arbeiderparti

Inntrøndelag arbeiderparti var et partilag av Arbeiderpartiet fra 1907 til 1974.
Arbeiderpartiet hadde opprettet sitt fylkeslag i Nord-Trøndelag i 1903. Ved innføringen av den nye valgordningen i 1906, ble Nord-Trøndelag delt inn i fire valgkretser, Stjørdalen, Verdalen, Snåsa og Namdalen. Med bakgrunn i denne valgordningen ble Namdal Arbeiderparti skilt ut som egen organisasjon i 1907 eller 1908, direkte tilknyttet Det norske Arbeiderparti.
Inntrøndelag kretsparti var størst av de to, og besto av det meste av Nord-Trøndelag med unntak av Namsos og Ytre Namdal. Bygdene i Øvre Namdalen tilhørte Snåsa, som var en del av Inntrøndelag. Kretspartiet ble splittet i 1921, men ble samlet igjen i 1927.
Partilaget sto som utgiver av avisen Folkets Rett på Levanger fra 1913 til 1927; avisen skiftet navn fra Inntrøndelag Socialdemokrat i 1924; og som medutgiver av Arbeideravisa i Trondheim fra 1924.
I 1946 møttes de to kretspartiene for å organisere samarbeidet i fylket. I 1951 ble et samarbeidsutvalg konstituert. Fra nyttår i 1974 ledet Samarbeidsnemnda arbeidet i både Namdal og Inntrøndelag Arbeiderpartier. De to kretspartiene ble slått sammen til Nord-Trøndelag Arbeiderparti i møtet på Steinkjer 2.-3.3.1974.
Magnitogorsk

Magnitogorsk (russisk: Магнитого́рск, løselig oversatt: magnetfjellbyen) er en gruve- og industriby  i Tsjeljabinsk oblast i Russland. Byen ligger ved elva Ural, og har et av de største jern- og stålverk i landet. Geografisk ligger byen på den østlige (sibirske) siden av de sørlige Uralfjellene. Innbyggertall: 418 545 (folketelling 2002), 440 321 (folketelling 1989).

Historie

Den raske byggingen av Magnitogorsk sto i fronten for Josef Stalins femårsplaner på 1930-tallet. Den var et utstillingsvindu for sovjetiske prestasjoner. Enorme reserver av jernmalm i området gjorde det til en førsteklasses beliggenhet for å bygge et stålverk som kunne utfordre sine vestlige rivaler. Imidlertid hadde en stor andel av arbeidsstyrken, hovedsakelig tidligere småbønder, svært få industrikunnskaper og liten industriell erfaring. For å løse disse problemene kom flere hundre utenlandske spesialister for å lede arbeidet, herunder et gruppe arkitekter under ledelse av tyskeren Ernst May.  
Ifølge de opprinnelige planene skulle Magnitogorsk bygges etter inspirasjon fra Pittsburgh, som på den tid var det viktigste senteret for stålproduksjon i USA. Den skulle følge den samme lineære bydesign, med rader av lignende, store nabolagskvartaler løpende parallelt med fabrikken, skilt fra hverandre med grønne belter. Planen var å plassere bolig- og produksjonsområdene slik at reisetidene ble minimalisert. 
Men før May hadde fullført sine planer for Magnitogorsk var imidlertid byggingen av både fabrikken og boligområdene allerede i gang. Den vidstrakte fabrikken og de enorme rensesjøene gjorde at det var lite areal til overs tilgjengelig til byggingen av byen, og May måtte dermed tegne om bosetningene for å passe med det gjenværende området. Denne modifiseringen medførte en by som var mere «tau-lignende» enn lineær. 
Byen spilte en viktig rolle under andre verdenskrig.

Nyere tid

Årene etter perestroika medførte store endringer i byens liv. Jern- og stålfabrikken ble omorganisert til et aksjeselskap, Magnitogorsk Iron and Steel Works eller MISW, (russisk: Магнитогорский металлургический комбинат – Magnitogorskij metallurgitsjeskij kombinat eller MMK), som hjalp med ombyggingen av jernbanen og bygging av ny lufthavn.
Med uttømmingen av de store lokale reservene av jernmalm, har Magnitogorsk måttet importere råmaterialer fra gruver nord i Kasakhstan.
Selv om industriområdene er konsentrert på venstre side av elva Ural, og de fleste boligkompleksene ligger på høyre bredd, så er innbyggerne fortsatt utsatt for helsefarlige utslipp og fabrikkrøyk. Magnitogorsk ble i 2007 oppført på en liste over de 25 mest forurensede byene i verden, i en undersøkelse gjennomført av Blacksmith Institute. Forurensingene omfatter bly, svoveldioksid, tungmetaller og annen luftforurensing. Ifølge det lokale sykehuset, er bare 1% av barna i byen ved god helse. Lokalavisa refererer til at 72% av barna født i byen er syke, mens bare 27% hadde friske mødre.
Byens ishockeylag, Metallurg Magnitogorsk, har vunnet det russiske mesterskapet i ishockey fem ganger mellom 1999 og 2016.
As Salam al Amiri

Arabisk

قسما بمن رفع السماء
قسما بمن نشر الضياء
قطر ستبقي حرة تسمو
بروح الاوفياء
سيرو على نهج العلا سيرو
وعلى ضياء الانبياء
قطر بقلبي سيرة
عز وأمجاد الاباء
قطر الرجال الاولين
حماتنا يوم النداء
وخمائم يوم السلام
جوارح يوم الفداء
Viskose

Viskose var egentlig mellomproduktet for å produsere regenererte cellulosefiber, men har etter hvert blitt synonymt med rayon og kunstsilke. Viskose lages av cellulosexantat. Dette er en viskøs, gyllenbrun væske som dannes av cellulose når den blir behandlet med natriumhydroksid for så reageres med karbondisulfid. Denne blandingen blir løst i mer natriumhydroksid og resultatet blir viskose. Viskosen blir ekstrudert inn i et syrebad. Syren regenererer cellulose. Ektruderingen kan gjøres gjennom en slisse for å få cellofan eller dyse for å lage tråder. Viskosefiber lages med en spinrette, en dyse med mange små hull.

Historie

Viskose ble først lagd av den franske vitenskapsmannen og industribyggeren Hilaire de Chardonnet (1838–1924), oppfinneren av den første kunstige tekstilfiber, kunstsilke) i Échirolles i 1891. Prosessen for fremstilling av viskose ble patentert av tre britiske vitenskapsmenn (Charles Frederick Cross, Edward John Bevan og Clayton Beadle) i 1902.
Cross og hans partnere hadde imidlertid flere ideer og prøvde å lage massive gjenstander som paraplyhåndtak. Det var ikke så vellykket siden gjenstandene ble alt for sprø. De prøvde også å lage viskosefilm, også dette uten hell.
Videre utvikling førte til at vikose ble spunnet til tråd for brodering og kanting. Etter at Samuel Courtauld tok over i 1904 ble viskosefremstilling stor industri. I løpet av 1920- og 1930-årene tok viskose over for tradisjonelt ull og bomull til damestrømper og -undertøy.
Cellulosefilm (cellofan) ble utviklet i Sveits og Frankrike. I etablerte 1913 C.T.A. La Cellophane SA og ti år senere ble DuPont Cellophane Co. startet i USA. I 1935 ble British Cellophane Ltd etablert i Bridgwater, England. 
Viskose begynner å tape terreng på grunn av forurensing av karbondisulfid og andre biprodukter fra fremstillingsprosessen. På grunn av dette måtte Bridgewater-fabrikken stenge i 2005.

Egenskaper

Viskose er en svært anvendlig fiber og gir samme følelse som naturlige fiber. Det kan erstatte silke bomul, ull og lin. Fibrene lar seg lett farge. Viskosetøy er mykt, behagelig og absorberende. Det isolerer kroppsvarme dårlig og gjør det ideelt for anvendelse i varmt og fuktig klima.
Modal er en modifisert viskose med større våtstyrke. Den kan også glanses (merceriseres) som bomull. Vanlig viskosetøy har dårlig holdbarhet, spesielt når det er vått. Det har også den dårligste elastisiteten av alle tøyfiber. Viskose kan bare tørrvaskes, mens modal kan maskinvaskes.
Viskose kan modifiseres til å gi større strekkfasthet, High Tenacity rayon. Den har nesten dobbelt syrke av modal og anvendes f. eks til radialtråd i bildekk.
Hans Gerle

Liv

Gerles far var formodentlig Nürnbergs mest kjent luttmaker, Conrad Gerle (rundt 1445 til 1521).
Hans Gerle var en svært dyktig luttspiller, og publiserte tre bind med luttmusikk i årene 1532, 1533 og 1552. Det første bindet inneholdt anvisninger til spill på lutt, viola da gamba og rebec, og dessuten instruksjoner i lesing av tabulatur. Det inneholdt stort sett stykker av tyske komponister, som Paul Hofhaimer, Heinrich Isaac, Ludwig Senfl, Thomas Stoltzer og Johann Walter. Det andre bindet for lutt inneholder stykker av Hayne van Ghizeghem, Isaac Obrecht, Jacob Obrecht, Josquin des Prez, Jean Mouton, Claudin de Sermisy, Adrian Willaert og Ludwig Senfl. Det tredje bindet inneholdt hovedsakelig transkripsjoner av stykker som tidligere bare var tigjengelige i italiensk tabulatur. I dette bindet finner en stykker av Domenico Bianchini, Pietro Paolo Borrono, Giovanni Maria da Crema, Simon Gintzler, Antonio Rotta, Francesco Canova da Milano og Alberto da Ripa.
Liten blålibelle

Utbredelse

Liten blålibelle er utbredt i syd- og mellom Europa, sjelden i Nord-Europa. Finnes i Danmark, og det sørøstlige Sverige og Finland. I sørlige Norge langs kysten til Rogaland.

Utseende

Kjønnene er noe ulike. Hos hannen er brystet brunt med beige band. Eldre hanner får etter hvert en blåpudring både på bakkroppen og brystet. Hunnen har en mer gul grunnfarge og brun-svarte fargetegninger bakkroppen.
Vingene holdes i en rett vinkel ut fra kroppen i hvile. Vingene er klare, men kan ha en svak gul farge i framkanten. Vingemerke (pterostigma) er lyst og gult. Vingespennet er mellom 60 og 70 millimeter.

Levevis

Nymfen lever i sakteflytende elver og vannkanaler, på bunnen eller delvis nedgravd, på steder med lav vannstand.
Utviklingen tar 2 år. Nymfen overvintrer. De voksne (imago) øyenstikkerne finnes vanligvis ikke langt fra stedet der de levde som nymfe.
Flygetiden er juli til september.
Liten blålibelle har ufullstendig forvandling, overgang fra nymfe til det voksne kjønnsmodne insektet går gradvis gjennom flere hudskift (nymfestadier). Nymfene lever i vann og ligner derfor lite på de voksne (imago), bortsett fra størrelsen. Når nymfen kommer til det siste hudskiftet finner den et strå eller noe, der den kan klatre opp over vannflaten. Her blir den hengende, mens huden revner på ryggsiden. Den nyklekte øyenstikkeren blir hengende på den gamle huden, eller like ved siden av, helt til den nye huden er noe herdet, og vingene har fått sin endelige form.
Kveke

Morfologi

Den er et flerårig gress (en staude). Vekstformen er først tuedannende, men den blir snart flatedekkende. De bladbærende stenglene er lyst grågrønne og hule med tydelige kne. Bladene er linjeformede og spisse med skarpt takket (skjærende!) rand. Oversiden er ru og mer eller mindre behåret. Fargen er grønn, grågrønn eller blågrønn på begge sider. De blomsterbærende stenglene bærer toradede, sittende småaks, som bærer de gule støvdragere fritt fremme. Frøene er nøtter, som modner godt og spirer særdeles villig.

Ikke-synlige trekk

Rotnettet består av leddelte, hvite jordstengler og trådaktige finrøtter. Jordstænglene kan vokse 60 cm eller mer ut fra den opprinnelige plante, og de kan finnes ned i 20 cm dybde. Fra hvert ledd av jordstengelen kan det dannes en ny plante.

Størrelse

1 x 0,20 m (100 x 20 cm/år), heri ikke medregnet spredning via rotskudd.

Hjemsted

Kveke finnes naturlig i hele Europa og det meste av Asia. Arten er naturalisert i alle andre verdensdeler (unntatt Antarktis). Den hører hjemme på mineralrik bunn i full sol, og derfor har den vært naturlig forekommende på strandvoller og i tangbunker langs strender.
Edith Frank-Holländer

Familie

Hun ble født i Aachen, Tyskland og kom fra en jødisk, industrifamilie der hun var yngst av fire søsken.
Hun giftet seg med den tysk-jødiske forretningsmannen Otto Frank på Ottos 36-årsdag den 12. mai 1925. Deres første barn; Margot, ble født den 12. februar 1926. Deres andre barn; Anne, ble født den 12. juni 1929.

Andre verdenskrig

Da Hitler kom til makten i 1933, fryktet Edith og Otto for hva som kunne skje om de ikke dro fra Tyskland. De bestemte seg da for å flykte. Edith og hennes døtre flyttet inn hos hennes mor, Rosa Höllander, mens Otto reiste til Amsterdam i Nederland for å finne seg en bolig og et forretningssted. Senere dro Edith og Margot til Nederland. Men Anne ble værende igjen hos sin bestemor. Senere flyttet Anne også til Amsterdam, og det ble som en bursdagsgave for Margot.
Familien følte seg trygg til Nederland ble invadert. 5. juli 1942 fikk Edith en innkallelse. 
Otto Frank snakket da med sin kollega Miep Gies om familien hans kunne få bo i bygningen hvor han hadde sin forretning i Prinsengracht 263. Det var planlagt at de skulle gå i dekning 16. juli 1942, men på grunn av Margots innkallelse ble det framskyndet til 6. juli.
Her gjemte de seg i ca. to år sammen med Hermann van Pels, Auguste van Pels, deres sønn Peter van Pels og tannlegen Fritz Pfeffer.

Arrestasjon, konsentrasjonsleir og død

Om morgenen 4. august 1944 stormet politiet inn i bygningen. De hadde en stund i forveien fått et anonymt tips om at det skjulte seg jøder i bygningen.
Mr. Kugler og Mr. Kleiman ble også arrestert.
Familien ble først sendt til leiren Westerbork.
Den 3. september 1944 ble de åtte, som var i dekning, transportert til Auschwitz-Birkenau. Ved ankomsten ble familien separert. Dette var den aller siste gangen familien var samlet. Døtrene ble i oktober sendt til Bergen-Belsen og ankom leiren i november.
Edith Frank var den første i familien Frank som døde. Hun døde den 6. januar 1945 av utmattelse og sult, bare ti dager før hennes fødselsdag, 16. januar 1945.
21 dager senere ble leiren frigjort av sovjetiske styrker.
Hennes to døtre, Anne Frank og Margot Frank, døde i konsentrasjonsleiren Bergen-Belsen. De døde trolig av tyfus. Hennes mann Otto Frank var den eneste av de åtte som var i dekning, som overlevde. I 1947 ble Annes dagbok publisert.
Pacora oljekraftverk

Pacora oljekraftverk er et oljekraftverk i Panama. Det er bygd ut av det tyske selskapet MAN. Det har en installert produksjonskapasitet på 50,1 MW, fordelt på 3 like store turbiner á 16,7 MW hver. Anlegget ble påbegynt i 2002 og stod ferdig i 2003. Brenselkilden er tungolje.
Amundsenisen (Dronning Maud Land)

Amundsenisen er den delen av Antarktisplatået som ligger rett sør for Heimefrontfjella og Kirwanveggen i Dronning Maud Land. Den er oppkalt etter den norske polfareren Roald Amundsen som i 1911 var den første til å nå Sørpolen.
Mimosciadella

Utbredelse

Slekten er kjent fra Sri Lanka og India.
Kennesaw State University

Kennesaw State University er et delstatseid universitet i Kennesaw i Cobb County i delstaten Georgia, USA – 32 km nord for Atlanta. Det ble grunnlagt i 1963 og inngår i University System of Georgia. I 1976 ble det et 4-årig college, og mastergradsprogram startet opp innen business og lærerutdanning i 1985. Dagens navn ble gitt fra 1996.
De viktigste fagretningene er business, lærerstudier og sykepleie. Første doktorgradsprogram startet innen lærerutdanningen i 2007.
Ved Kennesaw State var det 19 854 studenter i 2006, og 1 003 vitenskapelig ansatte. Skolepengene høsten 2006 var US$ 3 266 for studenter folkeregistrert i Georgia – det er blant de laveste skolepengene ved amerikanske universiteter eller college. Lærertettheten er også relativt lav, med én vitenskapelig ansatt per 19,8 studenter (ved de «beste» universitetene er tettheten oppe i 1:9).
Lensahns amt

Lensahns amt (tysk: Amt Lensahn) er et amt i kretsen Østholstein i delstaten Schleswig-Holstein, Tyskland.
Juritzen direkte

Seertall

Premieren ble sett av 219 000, mens siste episode ble sett av 117 000.
Sauhaugen

Sauhaugen (nordsamisk: Savzavárri) er et fjell i grensetraktene mellom Nordkapp og Lebesby kommuner i Finnmark. Med sine 578 moh. er den den høyeste toppen i Nordkapp kommune.