Eurovision Song Contest 1981

Bakgrunn

Etter å ha vunnet med Johnny Logan og «What's Another Year» i Haag året før, var det Irland som sto vertskap for andre gang. Første gang var i 1971, da konkurransen ble arrangert i Dublin. Den irske kringkasteren RTÉ la konkurransen tilbake til Dublin, denne gang i RDS Simmonscourt Pavilion, tilhørende Royal Dublin Society (RDS). Arenaen ble vanligvis brukt til hesteshow. Israel var tilbake etter ett års pause, mens Jugoslavia kom tilbake etter fem års pause. I tillegg trakk Marokko og Italia seg, angivelig på grunn av manglende interesse i hjemlandene. Kypros debuterte i konkurransen dette året, og deltakerantallet nådde 20 land – en tangering av rekorden fra 1978. 
Nok en gang var finalearenaen og deltakerne beskyttet av tungt bevæpnede vakter av frykt for terror og uventede politiske demonstrasjoner. Blant annet ble favorittene fra Storbritannia, Bucks Fizz, fotfulgt av vakter bevæpnet med maskinpistoler. Politistyrken i Dublin var også forsterket med 250 politifolk som voktet hotellene som artistene bodde på. Showet ble også truet av en streik blant irske tv-journalister som brøt ut kort tid før finalen. Sendingen gikk ut til et potensielt publikum på 500 millioner kroner, og RTÉs budsjett for arrangementet var på 10 millioner norske kroner.

Sendingen

Programmet startet med en kortfilm med bilder fra ulike steder i Irland, før programleder Doireann Ní Bhriain ønsket seerne velkommen på irsk, engelsk og fransk. Deretter startet konkurransen. Østerrike var første land ut, mens Sverige var det siste. Norge hadde startnummer 13 – mellom favorittene fra Irland og Storbritannia. 
En rekke tidligere deltakere var tilbake dette året. Østerrikske Marty Brem hadde deltatt året før som en del av gruppen Blue Danube, mens Jean-Claude Pascal, som deltok for Luxembourg, hadde vunnet konkurransen i 1961. Danmark stilte med Tommy Seebach og Debbie Cameron som hadde fått en sjetteplass med «Disco tango» to år tidligere. Anita Skorgan hadde deltatt for Norge i 1977 og 1979, og hun var denne gang tilbake som korist for Finn Kalvik. Björn Skifs deltok for Sverige, slik han også gjorde i 1978. Trioen Peter, Sue og Marc deltok for Sveits for fjerde gang, de hadde tidligere deltatt i 1971, 1976 og 1979. Gruppen er også de eneste som har sunget fire bidrag på fire forskjellige språk – fransk, engelsk, tysk og italiensk. Bucks Fizz-medlemmet Cheryl Baker hadde deltatt for Storbritannia med bandet Co-Co i 1978, og Maxi i den irske gruppen Sheeba hadde deltatt som soloartist for Irland i 1973.

De store favorittene dette året var Storbritannia og Tyskland, med Irland og Sveits som utfordrere. Den britiske gruppen Bucks Fizz gjorde seg bemerket da de mannlige sangerne dro av jentenes skjørt halvveis ute i fremføringen. Bucks Fizz fikk også betalt for den livlige opptredenen sin, for etter en svært jevn avstemning vant de en knapp seier over Tyskland. Dette var Storbritannias fjerde seier i konkurransen. Vinnersangen, «Making Your Mind Up», solgte til gull i Storbritannia og ble en av årets mestselgende singler i landet. Sangen tok seg også inn på hitlister verden over og toppet listene i flere land. I Norge nådde den en andreplass på VG-lista.
Utdypende artikkel: Making Your Mind Up
Pausenummeret var ved det irske folkemusikkbandet Planxty som fremførte et lengre musikkstykke. Stykket ble kalt «Timedance» og var en reise gjennom irsk musikk og sangkultur gjennom historien. Dansere fra Dublin City Ballet akkompagnerte, og nummeret var på mange måter en forløper til Riverdance, som fikk verdenssuksess etter pausenummeret sitt i Eurovison Song Contest 1994. Planxty ga ut «Timedance» på singel, og den nådde en tredjeplass på den irske singellisten etter finalen.

Norges bidrag

NRK hadde nok en gang invitert ti kjente komponister til å levere inn bidrag til Melodi Grand Prix. En av dem var Finn Kalvik som vant en klar seier med sin «Aldri i livet». Etter seieren var pressen skeptisk, og Aftenposten mente vinnermelodien ikke var iørefallende nok til å hevde seg internasjonalt. VG var ikke mer positiv og slaktet sendingen og kalte vinnerlåten «liketil».
Utdypende artikkel: Melodi Grand Prix 1981
I den internasjonale finalen var Norge det 13. bidraget ut på scenen, og Finn Kalvik hadde med seg Anita Skorgan, Iselin Alme, Kari Gjærum, George Keller og Nissa Nyberget som korister. Sigurd Jansen dirigerte det norske bidraget. I avstemningen fikk ikke Norge et eneste poeng og endte helt sist. Dette var andre gang på tre år at Norge fikk null poeng, og i Storbritannia spekulerte pressen på om Norge bevisst gikk inn for å få null poeng. Norges delegasjonsleder, Harald Tusberg, ble overmannet av pressen etter avstemningen og strålte: «Det er nesten ingen som vil snakke med vinnerne i forhold til meg. Dette er det morsomste jeg har vært med på». Tross sisteplassen ble «Aldri i livet» en hit i Norge, og sangen lå på VG-lista i syv uker, med en tredjeplass som beste plassering.
Utdypende artikkel: Aldri i livet
Kommentatorer var Knut Aunbu for NRK Fjernsynet og Erik Heyerdahl for NRK Radio. Sverre Christophersen leste de norske stemmene fra NRK Marienlyst i Oslo.

Avstemningen

Hvert land hadde en jury med elleve lekfolk mellom 16 og 60 år, som bedømte de andre landenes sanger med poeng fra 1 til 5. Deretter summerte jurysekretæren sammen stemmene. Sangen som fikk flest jurystemmer, ble tildelt 12 poeng fra den nasjonale juryen. Andreplassen fikk 10, tredjeplassen 8, fjerdeplassen 7 og så videre ned til tiendeplassen som fikk 1 poeng. Altså ga hver jury 12, 10 og 8–1 poeng til sine ti favorittsanger. Det var ikke lov å stemme på bidraget fra sitt eget land. Oppsynsmann for avstemningen var Frank Naef fra EBU. Hvert land hadde en representant som leste opp juryens poeng via telefon på direkten under avstemningen. 
Avstemningen var svært tett dette året, og underveis vekslet fem land på å lede. Før nest siste land skulle avgi sine stemmer, lå tre land i tet med like mange poeng: Storbritannia, Sveits og Tyskland. Sveits skulle avgi stemmer nest sist og kunne ikke stemme på seg selv. Storbritannia fikk 8 poeng fra Sveits og behøvde bare fire poeng fra den siste juryen for å være sikret seieren. Fra den siste juryen fikk Sveits bare 1 poeng og mistet med det sjansen til å vinne. Storbritannia vant etter å ha fått åtte poeng fra den siste juryen, selv om Tyskland fikk de maksimale tolv poengene. Sveits ble forbigått av Frankrike og ble nummer fire. Sveits fikk flest tolvpoengere til tross for at landet bare klarte en fjerdeplass. Storbritannia mottok imidlertid poeng fra alle de andre landenes juryer. Den norske juryen hadde Sveits på topp, mens Storbritannia bare fikk 3 poeng. Norge endte sist for sjette gang – og uten poeng for tredje gang.
Underveis i avstemningen var det flere tekniske feil med poengtavlen. Blant annet fikk vertslandet Irland 310 ekstra poeng i stedet for de 10 som de fikk fra den luxembourgske juryen. Tyrkias 9 poeng forsvant også plutselig fra poengtavlen under avstemningen. Programleder Doireann Ní Bhriain hadde dessuten problemer med å få kontakt med den jugoslaviske juryen. Da hun omsider fikk kontakt og ba om resultatet, kvitterte den jugoslaviske oppleseren med å si: «I don't have it» (jeg har det ikke). Dette skapte latter i salen, men kommentaren skyldtes at den jugoslaviske poengoppleseren ikke hørte Dublin. Oppleseren var for øvrig Helga Vlahović, som selv skulle lede konkurransen i 1990.

Hendelser

De skandinaviske landene var stadig mer irriterte over språkregelen og gjentok ønsket om å få synge på det språket de selv ønsket. Svenske Björn Skifs kritiserte konkurransen for å være et show fremfor en sangkonkurranse og la til: «Det burde komme en regelendring som lar oss synge på engelsk.» Flere andre land var også misfornøyde, og kommentatorer og tv-folk ymtet frempå om at stil og show hadde vunnet over kvalitet og substans. Underholdningssjefen i franske TF1, Pierre Bouteiller, mente konkurransen besto av middelmådige sanger og lite talent, og landet trakk seg fra finalen det påfølgende året. I 1983 tok imidlertid konkurrenten Antenne 2 over jobben, og Frankrike var tilbake igjen i Eurovision Song Contest 1983. 
Flere tiår senere hevdet Danmarks representant Debbie Cameron at den britiske seieren var fikset på forhånd. I en bok fra 2010 om kollegaen Tommy Seebach, hevdet Cameron at hun ble kontaktet av en mann da hun skulle sjekke ut av hotellet etter finalen. Mannen var ifølge Cameron en høytstående BBC-ansatt som fortalte at de hadde sabotert lyden på prøvene til Danmark, Israel og Tyskland. «Av politiske årsaker har det i lang, lang tid i forveien vært avtalt at Storbritannia skulle vinne Eurovision Song Contest. Jeg sto i kontrollrommet og var vitne til at alle landene som hadde en sjanse til å vinne over gruppen Bucks Fizz, ble sabotert av teknikerne. Og to av de landene hvor jeg så at dette skjedde, var under Danmarks og Israels sang.» Mannen er ukjent, og påstandene har aldri blitt ettergått.
Tross kritikken ble vinnersangen en stor kommersiell hit, og Bucks Fizz ble en av Storbritannias mest suksessrike grupper i 1980-årene. «Making Your Mind Up» solgte i fire millioner eksemplarer, og sangen nådde nummer én i ni land og kom inn på topp ti i blant annet Australia, New Zealand og Sør-Afrika.