Kurt von Schleicher

Bakgrunn

Kurt von Schleicher var sønn av den prøyssiske offiseren Hermann Friedrich Ferdinand von Schleicher (1853–1906) og Magdalene Heyn (1857–1939), datter av en velstående rederfamilie fra Østpreussen.

Militær karriere

Fra 1896 til 1900 studerte Schleicher ved Preußische Hauptkadettenanstalt i Lichterfelde ved Berlin. Han ble befordret til løytnant 22. mars 1900, og etter utnevnelse til Oberleutnant 18. oktober 1909 utstasjonert ved det prøyssiske krigsakademiet. 24. september 1913 ble han kommandert til Tysklands generalstab, og fikk etter eget ønske tjenestegjøre ved jernbaneavdelingen under Oberstleutnant Wilhelm Groener. Groener, som var Schleicher trofaste mentor i nesten tjue år, fikk en avgjørende betydning for den videre karrieren til sin «adoptivsønn» (Wahlsohn), som han kalte Schleicher i et testamente fra april 1934. 
Ved utbruddet av første verdenskrig var Schleicher steget i gradene til Hauptmann. Under krigen arbeidet han hovedsakelig ved generalkvartermesterens stab. Den første politiske oppsikten vakte han da han under det langtrukne slaget ved Verdun i 1916 skrev et memorandum der han brennmerket visse industrikretser som krigsprofitører. Blant ledende politiske kretser i Berlin ble skriftet regnet som en sensasjon, og han fikk med ett ry som en person med et liberalt og sosialt sinnelag.
Etter at krigen var over i 1918 støttet Schleicher en allianse mellom hærledelsen og sosialdemokratene. Schleichers mentor Wilhelm Groener var en av arkitektene bak Ebert-Groener-pakten, en overenskomst som sikret en viss stabilitet for den nye republikken. Baksida av medaljen var at stat og militærvesen ble atskilt, noe som førte til at Reichswehr snart utviklet seg til en stat i staten, en utvikling Schleicher var en av pådriverne for.
Schleicher var sterkt delaktig i håndteringen av flere statskriser som rammet Tyskland i 1923: kommunistiske opprør i Thüringen og Sachsen, Hitlers ølkjellerkupp i Bayern, med flere. Krisene ble avverget ved at det ble grepet til weimarforfatningens Notverordnungsartikel 48 som gav regjeringen vidtrekkende fullmakter (jfr. Präsidialkabinett) dersom rikets sikkerhet var i fare. 
1. januar 1924 ble Schleicher befordret til oberstløytnant, i 1926 til oberst, og etter en omorganisering av Reichswehrministerium til generalmajor 29. januar 1929.

«Statssekretær» i forsvarsdepartementet

Ifølge medarbeideren Eugen Ott utarbeidet Schleicher på slutten av 1920-tallet et politisk credo som han forble tro mot så lenge han var aktiv i politikken: gjenoppretting av statens autoritet, opprydding i økonomien og styrking av Tysklands utenrikspolitiske stilling gjennom en revisjon av Versaillestraktaten.
Takket være sin mangeårige mentor, Wilhelm Groener, som ble Reichswehrminister i 1928, fikk Schleicher den 1. februar 1929 posten som Chef des Ministeramts i forsvarsdepartementet, og er den eneste offiser i prøyssisk-tysk historie som fikk en toppstilling uten verken front- eller troppskommando å vise til. Schleicher forsto posten som et rent politisk verv og utviklet en plan for å gjennomføre en politisk høyredreining. SPD så han som et sentralt politisk problem han ønsket å kvitte seg med, men mandatfordelingen gjorde at riksregjeringen var avhengig av deres støtte; i Preußen satt partiet endatil med ministerpresidentposten. Derfor utarbeidet han en plan om et Hindenburg-Kabinett uten SPD, som skulle regjere ved hjelp av nødsforordningene. Planen fungerte bare delvis. 30. mars ble riktignok sentrum-høyrepolitikeren Heinrich Brüning kansler i et mindretallskabinett som regjerte ved hjelp av Notverordnungsartikel 48, men sentrum-høyre fikk ikke den etterlengtede oppslutningen ved riksdagsvalget 14. september 1930, og til stor skuffelse for Reichswehr og Hindenburg måtte Brüning gjøre politiske innrømmelser overfor sosialdemokratene.
Dermed utarbeidet Schleicher en ny plan som innebar at NSDAP skulle tas inn i regjeringen for å benytte partiet som basis for et ekte Präsidialkabinett. Tanken var at med regjeringsansvar ville NSDAPs radikalisme avta, samtidig som det million mann sterke SA og andre paramilitære grupperinger kunne samles under en statlig paraplyorganisasjon og danne grunnlaget for en hurtig personellopprustning av Reichswehr. I mars 1931 begynte han forhandlingene med stabssjefen i SA, Ernst Röhm, men Schleichers planer falt foreløpig i grus da Groener, som i mellomtida også var blitt innenriksminister, så seg nødt til å forby SA etter massivt press fra delstatene. 
Siden Groener fortsatt var forsvarsminister fryktet Schleicher at Reichswehr nå skulle stille seg på de republikktro kreftenes side mot nasjonalsosialistene. Dersom dette skjedde ville Schleichers planer om et overpartisystem være like fortapt som utsiktene til en regjering uavhengig av SPD og en temming av NSDAP. Schleicher, som i oktober var befordret til generalløytnant, begynte nå å intrigere mot Groener og Brüning samtidig som han var i hemmelige forhandlinger med Hitler. Hitler lovet å akseptere en ny regjering på betingelse av at det ble skrevet ut nyvalg og at forbudet mot SA ble opphevet. Schleicher gikk med på Hitlers krav uten å kreve en skriftlig avtale.
Både Groener og Brünings nært forestående fall kan forstås på bakgrunn av ordningen mellom Schleicher og Hitler. Etter at Groener holdt en uheldig tale i Riksdagen, overbeviste Schleicher sin gamle mentor om å tre tilbake, alternativt truet han med at alle generalene («generaliteten»), inklusive Schleicher selv, gikk av en bloc. Joseph Goebbels noterte tilfreds i sin dagbok: «Vi får nyheter av general von Schleicher: Krisen går etter planen.» Schleichers neste trekk var å oppmuntre DNVP og Reichslandbund, en interesseorganisasjon for bønder, til å protestere mot Brünings jordbrukspolitikk. Overfor Hindenburg karakteriserte de den som en «forsmak på bolsjevisme», og resultatet ble at Hindenburg felte Brünings regjering. 
Som Brünings etterfølger hadde Schleicher blinket ut ytre-høyrepolitikeren Franz von Papen fra Deutsche Zentrumspartei, en gammel bekjent fra generalstabutdanningen. Valget falt sannsynligvis på Papen fordi Schleicher så ham som en middelmådighet han regnet med ville bli lett å lede.

Forsvarsminister

Schleicher ble partiløs forsvarsminister i Papens nye regjering. Avtalen mellom Schleicher og Hitler om å oppløse Riksdagen og oppheve  SA-forbudet ble innfridd, og resultatet var at voldsepisodene til det nå legaliserte SA eksploderte under valgkampen. Tyskland så ut til å stå på randen av borgerkrig.
Til manges skuffelse oppnådde ikke Papen de forventede resultatene under Lausannekonferansen, og Hitler som etter valget i Tyskland juli 1932 var blitt leder av Tysklands sterkeste parti, mente derfor at han ikke lenger var bundet av avtalen med Schleicher om å akseptere den nye regjeringen. I forhandlinger 6. august 1932 aksepterte han ikke Schleichers tilbud om visekanslerposten, men krevde å få kanslertaburetten. Schleicher gikk med på Hitlers krav og arrangerte en felles samtale med rikspresidenten, men Hindenburg avviste 13. august 1932 kategorisk å gi Hitler regjeringsansvaret. Papens kabinett hadde ingen mulighet til å oppnå flertall, noe som ble demonstrert med all mulig tydelighet ved åpningen av Riksdagen 12. september 1932: 42 stemte for regjeringen, 512 mot. Dermed ble Riksdagen oppløst på ny. 
Schleicher gav likevel ikke opp planen om å temme NSDAP ved å gi dem regjeringsansvar. Det ble grunnlagt en organisasjon som hadde til formål å samle ulike paramilitære grupper til felles og enhetlig militær opplæring. Bakgrunnen var håpet om at Nedrustningskonferansen i Genève skulle føre til at Tyskland fikk samme rustningspolitiske betingelser som seierherrene fra første verdenskrig. Lyktes det, var planen at det store reservoaret SA-medlemmer med grunnleggende militær opplæring kunne benyttes til hurtig å ruste opp den tyske hæren til en styrke som var sammenlignbar med den franske.
Som forventet gav ikke nyvalget i november 1932 flertall for Papen, og 17. november erklærte han sin avgang. Schleichers kanslerkandidatur hadde en del støtte blant regjeringsmedlemmene, men Hindenburg foretrakk 1. desember 1932 å gi Papen fornyet tillit, og antydet at han ville oppløse Riksdagen på ny, denne gangen uten nyvalg. 
Til forskjell fra Schleichers tanke om å temme NSDAP i regjering, ville Papen hindre dem tilgang til regjeringskontorene ved å endre Weimarrepublikkens forfatning fra parlamentarisme til autoritær presidentstyrt republikk. Papens plan hadde opprinnelig støtte hos Hindenburg, men ministrene nektet å følge Papen etter at Schleicher lot sin fortrolige i kabinettet, oberstløytnant Eugen Ott, legge fram erfaringene fra krisesimuleringen Planspiel Ott. Simuleringen viste at Reichswehr ville være underlegne SA og KPD under en eventuell borgerkrig. 3. desember 1932 utnevnte Hindenburg Schleicher til rikskansler, og dermed også rikskommissær i Preußen. Papen tilgav aldri Schleicher, og de tidligere så gode vennene ble politiske motstandere.

Kansler

Til tross for forsøket på å iverksette Hans Zehrers Querfront-konsept og splitte NSDAP ved hjelp av støtte fra Gregor Strasser, lyktes det ikke Schleicher å bygge et stabilt politisk fundament: høyresida hånet ham som «den røde general» fordi Querfront-konseptet innebar arbeiderrepresentasjon, mens venstresida betraktet ham som en reaksjonær på grunn av medvirkningen i Preußenschlag. Heller ikke frierier til befolkningen ved hjelp av finansiell bistand fra Reichswehr og støtte fra Vossische Zeitung var til hjelp.
Den politiske utviklingen på slutten av 1932 var lite kjent i offentligheten. Nasjonalsosialistene forsvant fra den politiske scenen mens Hitler kjempet mot nedgangen. New York Times' tysklandskorrespondent skrev på denne tida at Hitler hadde mistet sin sjanse og ville ende som bayersk provinspolitiker. I en lederartikkel i Frankfurter Zeitung sto å lese at «den vanskeligste nødstida i Tyskland er overvunnet og veien oppover fra nå av er uten hindringer. […] Den voldsomme nasjonalistiske stormen mot staten er slått tilbake.»
Schleicher satt langt fra trygt, noe en dagbokoppføring av Goebbels viser: «[…] det finnes en mulighet for at Føreren får en samtale med Papen om noen dager. Der åpner det seg en ny sjanse.» På vegne av Hindenburg forhandlet Papen med Hitler bak Schleichers rygg om å gi kanslertaburetten til Hitler, og oppnådde enighet om grunnlaget for et felles regjeringssamarbeid.
Pressen klarte å få tak i enkeltheter rundt avtalen, og Schleicher improviserte flere forsøk på å holde stillingen, men forgjeves. Etter at Hindenburg avviste Schleichers forslag om å oppløse Riksdagen uten nyvalg, m.a.o. et statskupp, gikk regjeringen av 28. januar 1933. Schleicher anbefalte rikspresidenten å utnevne Adolf Hitler til sin etterfølger, og to dager etter ble Hitler rikskansler.
Schleicher trakk seg deretter tilbake fra politikken. Han ble forsont med sin gamle mentor Groener, som han jo hadde bidratt til gikk ut av Brünings regjering. Ved flere tilfeller uttalte Schleicher seg negativt om de nye makthaverne og ble skjøvet ut fra det gode selskap. Personlige venner, som den franske ambassadøren André François-Poncet, og diplomaten Werner von Rheinbaben ba ham forgjeves om å være mer forsiktig. Eugen Ott inviterte ham til Japan til det hadde roet seg i Tyskland, men Schleicher avslo med begrunnelsen at en prøyssisk general ikke kunne leve i landflyktighet.
30. juni 1934 ble Schleicher og kona skutt og drept i deres eget hjem, på samme tid som andre antatte motstandere av det nye regimet ble myrdet i det som er kjent som de lange knivers natt eller Röhm-Putsch.

Omdømme

Fra 1929 til 1932 holdt Schleicher seg hovedsakelig utenfor offentlighetens lys, men var i disse årene en betydelig maktfaktor på det politiske bakrommet. Den egentlig maktkilden hans var Hindenburg, som i årene 1929 til 1932 ofte lyttet på rådene fra sin «kjære unge venn», som rikspresidenten kalte Schleicher.

Ry i samtid og ettertid

Da Hindenburg utnevnte Brüning til kansler våren 1930, gav han ham det rådet å «holde seg til general von Schleicher. Det er en intelligent mann som forstår seg på politikk.» 
Store deler av offentligheten hadde derimot liten tillit til Schleicher. Kommunistene og deler av sosialdemokratene så ham som en representant for «motrevolusjonen», mens han i konservative kretser ble omtalt som «den røde general», spesielt i tida som kansler. Hans samtidige fortalte gjerne om Schleichers angivelige intrigante og forslagne væremåte. Eksiltyskeren Sebastian Haffner beskrev i 1939 Schleicher som en «intrigant skrivebordsgeneral» som hadde stått i spissen for en sfinksaktig armé. Engelskspråklige kommentatorer som John Wheeler-Bennet og Sefton Delmer gasser seg i det faktum at Schleicher er det tyske ordet for «snik» og insinuerer at navnet i Schleichers tilfelle er et aptonym.
Ikke alle var enige i dette sveipende, negative bildet. Tidlig på 1930-tallet mente den høyrenasjonale journalisten Hans Zehrer å se en kommende mann i Schleicher, og i ettertid så han generalen som den eneste med et politisk konsept som kunne forhindret nazistenes frammarsj, men at personlige forhold sto i veien.
I Reichswehr var Schleicher omstridt. Riktignok hadde han noen innflytelsesrike støttespillere i arméledelsen, men mange så ham som en skrivebordsgeneral. Hindenburgs pressesjef Walter Zechlin oppsummerte holdningen slik: «I armeen regnes ikke Schleicher for stort, han er en skrivebordsgeneral som [Reichswehr] misliker.» General Wilhelm Keitel formidlet offiserskollegenes synspunkt da han etter andre verdenskrig beskrev Schleicher som en «katt som ikke klarte å holde seg unna de politiske musene».
At Schleicher var i besittelse av et glitrende intellekt var det derimot liten uenighet om. Oberst Albrecht von Thaer bemerket allerede i 1918 at den unge kapteinen var «et kapittel for seg: fabelaktig intelligent, mangesidig begavet og utdannet, smart og utstyrt med enestående talegaver.» Selv Fritz Günther von Tschirschky, en av Papens medarbeidere, skriver at selv om Schleicher var «gjennomgående usympatisk,» så «mislyktes ikke Schleicher når det gjaldt nazistene. Problemet hans var noe han ikke maktet å kontrollere, og som heller ikke lar seg kontrollere, nemlig seg selv.»

Faghistorikernes vurdering

Etterkrigstidens historieforskning formidler to hovedoppfatninger av Schleichers rolle, den ene tegner et hovedsakelig positivt bilde av ham som Weimarrepublikkens siste sjanse mot Hitlers frammarsj, den andre ser ham som en katastrofal figur som gjennom undergravende virksomhet bar hovedansvaret for Weimarrepublikkens fall, og den som banet veien for NSDAPs Machtergreifung.
Moderne forskere ser Schleicher som «intrigant, upålitelig, opportunistisk, illojal.» Selv juristen Irene Strenge, som i en biografi fra 2006 satte seg fore å revurdere Schleicher, innrømmer at den politiske stilen hans var «utydelig». Historikeren Henning Köhler er oppgitt over den «ufattelige lettsindigheten» Schleicher viste da han våren 1932 nøyde seg med en muntlig lovnad av Hitler. På bakgrunn av at Schleichers Querfront-plan gikk skeis så hurtig, karakteriserer journalisten og forfatteren Wilhelm von Sternburg ham som en «av de mest ubetydelige kanslerne siden grunnleggelsen av Det annet keiserrike» i 1871. Historikeren Hans-Ulrich Wehler er av den oppfatning at det Hitler umulig kunne undervurderes mer enn det Schleicher gjorde med sin uforståelige Querfrontdoktrine.