Aseksualitet

Forekomst

I midten av det tjuende århundret rangerte Alfred Kinsey individer på en skala fra 0–6 i henhold til deres seksuelle legning, fra heterofil til homofil, kjent som Kinsey-skalaen. Han inkluderte også en kategori som han kalte X for personer med «ingen sosio-seksuelle kontakter eller reaksjoner». Han merket 1,5% av den voksne mannlige befolkningen som X. I Kinseys andre bok, Sexual Behavior in the Human Female (seksuell adferd i det kvinnelige mennesket), rapporterte han denne oppdelingen av individer merket X slik: ugifte kvinner = 14–19%, gifte kvinner = 1–3%, tidligere gifte kvinner = 5–8%, ugifte menn = 3–4%, gifte menn = 0%, og tidligere gifte menn = 1–2%.
Ytterligere empiriske data om aseksuell demografi dukket opp i 1994, da en forskningsgruppe i Storbritannia gjennomførte en omfattende undersøkelse av 18 876 britiske innbyggere, stimulert av behovet for seksualopplysning i kjølvannet av AIDS-epidemien. Undersøkelsen inkluderte et spørsmål om seksuell tiltrekning, 1,05% av respondentene svarte at de hadde «aldri følt seg seksuelt tiltrukket av noen i det hele tatt». Studien av dette fenomenet ble videreført av den kanadiske sex-forskeren Dr. Anthony Bogaert i 2004, som undersøkte aseksuell demografi i en rekke studier. Bogaert mente at den ene prosenten ikke var en nøyaktig gjenspeiling av den sannsynligvis mye større andelen av befolkningen som kunne identifiseres som aseksuelle, og bemerker at i den innledende undersøkelsen valgte 30% av kontaktede personer ikke å delta i undersøkelsen. Siden mindre seksuelt erfarne mennesker i større grad unngår å delta i studier om seksualitet, og aseksuelle har en tendens til å bli mindre seksuelt erfarne enn seksuelle, er det sannsynlig at aseksuelle var overrepresentert i de 30% som ikke deltok, sammenlignet med de 70 % som gjorde det. Den samme studien fant at antallet homofile og bifile kombinert utgjorde ca. 1,1% av befolkningen, som er mye mindre enn andre studier tyder på. Imidlertid har Bogaerts seksualitetsforskning vært gransket i den siste tiden, ettersom han var involvert i studier som knyttet rase til seksuell atferd, som om det var en evolusjonær basis. Denne studien, som potensielt utgjør et tilfelle av vitenskapelig rasisme, ble sterkt debattert av det vitenskapelige samfunn.
I en Amerikansk studie fra 1994 som ikke inkluderte aseksualitet som en seksuell legning, rapporterte en del mennesker at de ikke hadde hatt sex eller en partner det siste året: 11,9% av alle spurte voksne, 9,8% av spurte menn og 13,6% av spurte kvinner. Tallet på partnere var null de siste fem årene for 8% av voksne: 7,1% av mennene og 8,7% av kvinnene. I hele deres voksne liv fram til kartleggingen (gitt at de spurte var av forskjellig alder), var antall partnere null for 2,9% av de voksne: 3,4% av mennene og 2,5% av de spurte kvinnene.

Forskning

Kinsley Instituttet sponset en annen liten undersøkelse om temaet i 2007, som fant ut at selv-identifiserte aseksuelle rapporterte om et mye mindre ønske om sex med en partner, lavere seksuell opphisselse, og lavere seksuell begeistring, men skilte seg ikke ut fra seksuelle i antall poeng under seksuelle hemninger eller deres ønske om å onanere.
I 1977 ble en rapport med tittelen Aseksuelle og auto-erotiske kvinner: to usynlige grupper av Myra T. Johnson, utgitt. Den er kanskje den første rapporten som kun tok for seg det aseksuelle i mennesket. Johnson definerer aseksuelle som de menn og kvinner «som, uavhengig av fysisk og følelsesmessig tilstand, faktisk seksuelle historie, og siviltilstand eller ideologisk legning, ser ut til å foretrekke å ikke engasjere seg i seksuell aktivitet». Hun skiller mellom aseksuelle kvinner og auto-erotiske kvinner: «Den aseksuelle kvinnen […] har ingen seksuelle lyster, mens den auto-erotiske kvinnen […] kjenner igjen slike lyster men foretrekker å tilfredsstille dem alene.» Johnsons bevis er hovedsakelig brev til redaktørene i dameblader, skrevet av aseksuelle og auto-erotiske kvinner. Hun fremstiller dem som «usynlige», «undertrykt av en felles enighet om at de er ikke-eksisterende», og «etterlatt både av den seksuelle revolusjonen og den feministiske bevegelsen». Hun mente samfunnet enten ignorerer, eller nekter for deres eksistens og insisterer på at de må være asketiske av religiøse grunner, nevrotiske, eller aseksuelle av politiske grunner.  
I en studie utgitt i 1979 i Advances in the Study of Affect (Fremskrittene i studiet om påvirkelse), vol. 5, og i en annen artikkel som brukte samme informasjon, utgitt i 1980 i Journal of Personality and Social Psychology (Tidsskrift om personlighet og sosial psykologi), skisserte Michael D. Storms fra University of Kansas sin egen versjon av Kinsey-skalaen. Mens Kinsley målte seksuell legning gjennom en kombinasjon av faktiske seksuell adferd og fantasier og erotikk, brukte Storms bare fantasier og erotikk. Storms, derimot, plasserte hetero-erotikk og homo-erotikk på to separate akser snarere enn to ender på samme skala; dette ga mulighet for et skille mellom biseksualitet (viser både hetero- og homo-erotikk i sammenlignbare nivåer for henholdsvis hetero- og homoseksuelle) og aseksualitet (viser et nivå av homo-erotikk sammenlignbart med en heteroseksuell og et nivå av hetero-erotikk sammenlignbart med en homoseksuell, det vil si, lite til ingenting). Storms antok at mange forskere som fulgte Kinseys modell kunne feil-kategorisere aseksuelle subjekter som biseksuelle, fordi de simpelthen delte opp etter mangel på kjønns-preferanse i seksuelle partnere.
Den første studien som ga empiriske data om aseksuelle ble publisert i 1983 av Paula Nurius, og tok for seg forholdene mellom seksuell legning og psykisk helse. Ulikt tidligere studier om temaet, brukte hun den tidligere nevnte to-dimensjonale modellen for seksuelle legninger. 689 subjekter, der flesteparten var studenter fra ulike universiteter i USA som studerte psykologi eller sosiologi, ble gitt flere undersøkelser, inkludert fire kliniske trivsels-skalaer og en undersøkelse som spurte hvor ofte de engasjerte seg i ulike seksuelle aktiviteter og hvor ofte de ønsket å engasjere seg i disse aktivitetene. Basert på resultatene, ble respondentene gitt en poengsum mellom 0 og 100 for hetero-erotikk og 0-100 for homo-erotikk. Spurte som fikk mindre enn 10 på begge ble merket «aseksuelle». Dette besto av 5% av de spurte mennene og 10% av kvinnene. Resultatene viste at aseksuelle mer sannsynlig ville ha lav selvtillit og hadde større sjanse for å være deprimerte enn andre; 25.88% av heteroseksuelle, 26.54% biseksuelle, kalt «ambiseksuelle», 29.88% av homoseksuelle, og 33.57% av aseksuelle rapporterte om lav selvtillit. En lignende trend eksisterte også for depresjon. Nurius trodde ikke at bastante konklusjoner kunne trekkes ut fra dette, av en rekke årsaker. Aseksuelle rapporterte også om en mye lavere frekvens og ønsket frekvens av en rekke seksuelle aktiviteter, inkludert å ha flere partnere, anal-sex, det å ha sex på forskjellige steder, og auto-erotiske aktiviteter. En kritikk av studien er at medlemmene av universitet ikke er representative for befolkningen.
En annen studie med både kvantitative og kvalitative seksjoner er gjort nylig, resultatene er enda ikke publisert, selv om noen av resultatene kan bli funnet på nettet.
Selv om sammenligninger med dyrs seksualitet er problematisk, har en serie med studier blitt gjort på Sauers parings-preferanser på United States Sheep Experiment Station i Dubois, Idaho. Etter å ha startet opp i 2001 har de kommet frem til at omtrent 2-3% av de studerte dyrene hadde ingen interesse i samleie med noen av kjønnene; forskerne klassifiserte disse dyrene som aseksuelle, men fant at de ellers var helt friske, og hadde ingen registrerte forskjeller i hormonnivåer.

Årsaker

Personer som er aseksuelle har ingen antydninger til sykdom, forstyrrelser, eller uregelmessigheter. Det kan heller ikke sies at det i og for seg er noe galt i det å være aseksuell, selv om det kan ha sine fordeler om personen ønsker et kjæresteforhold. Forskning på årsaker for seksuell legning når det brukes om aseksualitet, har et definisjonproblem, fordi seksuell legning ikke er konsekvent definert Ofte er seksuell legning som er «varig» og motstandsdyktig mot forandring blitt brukt som et forslag. Med andre ord seksuell legning som har vist seg å være generelt ugjennomtrengelig for intervensjoner ment å endre den.  
Mens heteroseksualitet, homoseksualitet, og biseksualitet som oftest, men ikke alltid, fastslås tidlig i en tenårings liv, er det ikke visst når aseksualitet kan avgjøres.«Det er uklart om disse karakteristika for aseksuelle antas å være livslange, eller om de kan erverves.»  
Forskning av lavere kvalitet på seksuell legning aksepteres i noen tilfeller av American Psychological Association, American Psychiatric Association, og National Association of Social Workers: «Bare det å dokumentere at et fenomen hender, saks-studier og usannsynlighet. Noen grupper er så få i antall sammenlignet med hele befolkningen at det å finne dem via sannsynlighetsprøver er ekstremt dyrt eller praktisk umulig. I sistnevnte tilfelle er bruken av usannsynlighetsprøver ofte hensiktsmessig.»
Ved fastsettelsen av årsaker, når aseksuelle er en så liten del av det store samfunnet, vil personer som er aseksuelle av en bestemt årsak utgjøre en enda mindre prosentandel, slik at etiologisk informasjon kun er tilgjengelig fra noen individer, og generelt sett ikke tilfeldig valgte.

Det aseksuelle samfunnet

Et samfunn av selv-identifiserte aseksuelle samlet seg i begynnelsen av det 21. århundre, hjulpet fram av populariteten til nettsamfunn.
Dr. Elizabeth Abbot, forfatter av A History of Celibacy (Sølibatets historie), anerkjenner at det er forskjeller mellom aseksualitet og sølibat, og tar for gitt at det alltid har vært et aseksuelt element i befolkningen, men at aseksuelle mennesker har holdt en lav profil. Mens unnlatelse av å fullbyrde ekteskapet ble sett på som «en fornærmelse mot ekteskapets sakrament» i middelalderens Europa, har aseksualitet, ulikt homoseksualitet, aldri vært forbudt og aseksuelle har klart å «fly under radaren». Men i det 21. århundre har anonymiteten nettkommunikasjon gir, og den generelle populariteten til sosiale nettverk, lagt til rette for dannelsen av et samfunn bygget rundt en felles, aseksuell identitet.The Asexual Visibility and Education Network, forkortelse AVEN, ble dannet i 2001 av David Jay med to hovedmål: å skape allmenn aksept og diskusjon om aseksualitet, og legge til rette for vekst av et aseksuelt fellesskap. Siden den gang har det vokst til å bli vertskap for verdens største nettbaserte aseksuelle fellesskap, og tjener som en informativ ressurs og møteplass for personer som er aseksuelle, og spørrende, deres venner og familie, akademiske forskere, og pressen. Nettverket har i tillegg 17 søster-sider på forskjellige språk. Medlemmer av AVEN har vært involvert i mediedekning på fjernsyn, i artikler, og på radio, og de har deltatt i forelesninger, konferanser og på Pride-hendelser rundt om i verden.