Ludvig, Le Grand Dauphin

Politisk og militær rolle

Selv om han hadde tillatelse til å være tilstede og senere delta i Conseil d'en haut (eller Conseil du Roi, kongens råd), spilte Ludvig ingen betydelige rolle i fransk politikk. Likevel var han som arving til tronen hele tiden omgitt av grupperinger som forsøkte å albue seg plass for framtidig prominens. Bortsett fra den mindre politiske rolle han spilte under sin fars styre, var Ludvig opptatt av underholdning og ble rost for sin strålende samling av kunst ved Versailles og Meudon. Ludvig XIV kjøpte Château de Meudon for ham fra enken til François-Michel le Tellier, Marquis de Louvois, en av hans ministre, som døde i 1691. Dauphin ansatte arkitekten Jules Hardouin Mansart og kontoret til Bâtiments du Roi («Kongens bygninger»), men benyttet hovedsakelig sin langvarige «husdesigner» Jean Bérain den eldre, overhode for Menus-Plaisirs du Roi («Kongens mindre gleder»), for å framstille ny dekor. Dauphin bodde i stillhet ved Meudon for resten av livet, omgitt av sine to halvsøstre Marie Anne de Bourbon og Louise Françoise de Bourbon, prinsesse av Condé, begge som han elsket høyt. Disse tre utgjorde hoveddelen av Cabal de Meudon som motsatte seg Dauphins sønn Ludvig, hertug av Burgund og hans hustru, Marie-Adélaïde av Savoia.
Under niårskrigen ble han i 1688 sendt til fronten ved Rhinland av sin far. Under overoppsyn av marskalk Jacques Henri de Durfort de Duras, lyktes Ludvig å erobre et av brohodene over Rhinen, Philippsburg, som var omgitt av sumper og myrland. Han fikk jevnlig omfattende brev med instrukser fra sin far, skjønt ingen av disse har overlevd. Ludvig selv innså at han hadde mye å lære, men flere var positivt overraskende av prinsens framgang. Han besøkte personlig soldatene i skyttergravene under beskytning for å observere framgangen.
Ludvigs posisjon ved Conseil d'en haut ga ham en mulighet til å la sin stemme bli hørt i årene og krisene som ledet fram til den spanske arvefølgekrigen (1701–1714). Via sin mor hadde han arverett på den spanske tronen. Hans onkel Karl II av Spania var ikke i stand til å framstille en arving, og på sitt dødsleie hadde han ingen direkte arving. Valget på en etterfølger sto mellom krav fra Frankrike og Østerrike. For å bedre sjansene til at en fra huset Bourbon skulle kunne arve den spanske tronen, frasa Ludvig seg sin rett, da europeiske stater fryktet muligheten for den spanske og den franske tronen skulle havne under en monark. Isteden ble hans andre sønn Filip, hertug av Anjou (den senere Filip V av Spania), ettersom han som den andre sønn ikke var forventet å arve den franske tronen, således holdt Frankrike og Spania adskilt. I diskusjonene i Conseil d'en om det franske svaret på Karl IIs siste testamente, som overlot alle de spanske besittelsene til hertug av Anjou, argumenterte Ludvig for å akseptere dette. Han motsatte seg de som fremmet en avvisning av testamentet og ville følge Haag-traktaten av 1698 som var signert av Vilhelm III av England, selv om denne avtalen hadde belønnet ham selv med besittelsene Napoli, Sicilia og Toscana.
Ludvig ble aldri selv konge da han døde før sin far, (offisielt) av kopper i Château de Meudon den 11. april 1711, 49 år.

Ekteskap

Ludvig giftet seg med hertuginne Maria Anna av Bayern den 7. mars 1680. Hun ble kjent i Frankrike som Dauphine Marie Anne Victoire. Paret fikk tre barn, alle sønner, men ekteskapet var ikke nært eller kjærlig. Hun døde i 1690. Etter hennes død giftet Ludvig seg i hemmelighet med sin elskerinne, Marie Émilie de Joly de Choin, i 1695. Hun fikk ikke statusen som Dauphine, og ekteskapet forble uten barn som overlevde. Hun var gravid på den tiden hun ble gift, og fødte deretter en sønn som i hemmelighet ble sendt ut på landet hvor barnet døde to år senere i 1697 uten å ha mottatt et navn.