Eurovision Song Contest 1966

Sendingen

Etter seieren med France Gall og «Poupée de cire, poupée de son»i 1965, var Luxembourg vertskap for andre gang. Kringkasteren CLT la konkurransen igjen til storsalen i sitt hovedkvarter Villa Louvigny. Samme sal hadde også huset finalen fire år tidligere. 18 land deltok, de samme landene som året i forveien.
Også dette året ble konkurransen kringkastet til flere land som ikke deltok: Øst-Tyskland, Marokko, Romania, Ungarn, Polen, Tsjekkoslovakia og Sovjetunionen overførte også finalen. Sendingen fra Luxembourg ble sendt i svart-hvitt og varte i 1 time og 28 minutter.
Flere nye regler ble innført dette året. Alle land måtte heretter synge på ett av sine offisielle språk, og jurymedlemmene kunne nå være profesjonelle musikere.
Startrekkefølgen ble avgjort ved loddtrekning, og Tyskland startet, mens Storbritannia avsluttet. Norge fikk startnummer seks.
To artister var først ute på hver sin front: Nederlandske Milly Scott var den første fargede artisten til å delta i Eurovision Song Contest, og hun var den første som brukte håndholdt mikrofon. Åse Kleveland var også første kvinne som ikke opptrådte kjole, og hun var den første kvinne som opptrådte med et instrument. I stedet stilte hun i rosa buksedress, hårbånd og kassegitar.
Både Kleveland og Sveriges deltaker, Lill Lindfors, skulle senere bli programledere for Eurovision Song Contest: Lindfors i 1985, og Kleveland i Bergen i 1986.

Norges bidrag

Norge deltok for syvende gang, denne gang med Åse Kleveland og «Intet er nytt under solen», skrevet av Arne Bendiksen. Sangen ble opprinnelig fremført av Grynet Molvig med Kringkastingsorkestret i den norske finalen, men NRK valgte Kleveland som solist til den internasjonale finalen. Molvig var opptatt med et annet oppdrag da den internasjonale finalen gikk av stabelen, og Åse Kleveland var allerede populær i de fransktalende landene. 
Utdypende artikkel: Melodi Grand Prix 1966
Med til Luxembourg var Øivind Bergh som norsk dirigent, mens Sverre Christophersen kommenterte sendingen for norske seere og lyttere. Erik Diesen leste den norske juryens stemmer fra studio på NRK Marienlyst i Oslo. 
Selv om Kleveland hadde hatt en viss suksess i det franskspråklige Europa, fikk hun ikke et eneste poeng fra de fransktalende landene. Hun fikk derimot 5 poeng fra Italia, 3 fra Sverige, Østerrike og Spania samt 1 poeng fra Tyskland. De 15 poengene holdt til en tredjeplass bak Sverige og vinneren Østerrike. Dette var Norges beste plassering frem til Bobbysocks vant med «La det swinge» 19 år senere. Per 2017 er dette Norges femte beste plassering siden debuten i 1960.

Hendelser

To artister var tilbake i konkurransen – vinneren Udo Jürgens og Italias Domenico Modugno som endte helt sist uten poeng. Modugno hadde hatt stor suksess med «Volare» som han deltok med i 1958 og med «Piove (Ciao, ciao bambina)» i 1959. Denne gangen stilte han med låten «Dio, come ti amo» – men med et helt annet arrangement enn i den italienske San Remo-festivalen. Han droppet orkesteret og stilte i stedet på scenen med tre av sine egne musikere, etter sigende fordi han var misfornøyd med det luxembourgske orkesteret. Sangen varte også over tre minutter, noe som var et brudd på konkurransens regler. EBU og showets produsent konfronterte Modugno etter generalprøven noen timer før sendingen, og ba ham om å gå tilbake til det opprinnelige arrangementet med orkester. Modugno nektet å gjøre dette og truet med å trekke seg fra konkurransen. På grunn av tidspresset ga EBU etter og godtok det nye arrangementet. Juryene var derimot ikke imponerte, og Italia fikk ikke et eneste poeng. Dette er fremdeles Italias eneste sisteplass, og etter konkurransen anklaget Modugno juryene for å være anti-italienske.

Avstemningen

Etter at alle land hadde fremført sine sanger, var det en fem minutters pause før avstemningen. Jazzensemblet Les Haricots Rouges sto for pauseunderholdningen.   
Som året før hadde hvert land hadde en jury på ti medlemmer. Hvert medlem hadde tre stemmer som kunne fordeles etter eget ønske – men ikke til sangen fra sitt eget land. Landet som fikk flest stemmer fra de ti jurymedlemmene, ble tildelt 5 poeng. Andreplassen fikk 3 poeng, mens tredjeplassen fikk 1 poeng fra juryen. Dersom bare to land fikk stemmer fra jurymedlemmene, fikk favoritten 6 poeng og andreplassen 3 poeng. Dersom alle jurymedlemmene ga alle sine stemmer til ett og samme land, fikk dette landet 9 poeng fra juryen. EBUs oppsynsmann for avstemningen var Clifford Brown, en rolle han skulle inneha de neste elleve årene. 
Poengene fra juryene sprikte veldig, hele 12 av de 18 deltakerne fikk minst ett toppoeng. Avstemningen var også preget av nabostemming. Portugal og Spania utvekslet toppoeng, og Irland ga sitt toppoeng til Storbritannia, mens Nederland hadde nabolandet Belgia som favoritt. Tydeligst var imidlertid stemmegivningen mellom de nordiske landene. Av Sveriges 16 poeng kom hele 15 av dem fra naboene i Norden. Norge ga også alle sine poeng til naboene – 5 til Sverige, 3 til Finland og 1 til Danmark. Den nordiske poengutvekslingen ble møtt med oppgitt latter, piping og buing i salen i Luxembourg.  
Etter tre juryer gikk Østerrike i ledelsen og beholdt den resten av avstemningen. Sverige delte riktignok ledelsen med Østerrike etter å ha fått to femmere på rad av Norge og Finland, men siden dro Østerrike fra. Til slutt vant Østerrike med 31 poeng, dobbelt så mange som Sverige på andreplass med 16 poeng og Norge på tredjeplass med 15 poeng. To land ble stående uten poeng: Italia og Monaco. Frankrike ble nummer 16, landets klart dårligste plassering til da. Før 1966 hadde Frankrike vært blant de fem beste hvert eneste år, og først i 1986 fikk Frankrike en dårligere plassering. 

Etter seieren åpnet Udo Jürgens vinnerfremføringen med å si «Merci, jurys» (takk, juryer) – et ordspill på vinnertittelen «Merci, Chérie». Etter konkurransen gikk vinnersangen inn på flere singellister på kontinentet, men den nådde aldri norske VG-lista.
Utdypende artikkel: Merci, Chérie