Konrad von Preysing

Bakgrunn

Han ble født på slottet Kronwinkl som fjerde av i alt elleve barn av grev Kaspar von Preysing og hans hustru Hedwig, født grevinne von Walterskirchen. Hans brødre, Albert og Joseph, ble også katolske prester. Etter gymnasiet studerte han jus ved universitetene i München og Würzburg, og trådte etter å ha tatt embedseksamen i 1905 inn i den bayerske statstjenesten (bl.a. var han ministerialpraktikant i det bayerske utenriksministeriet og attaché ved det bayerske gesandtskapet til Quirinalpalasset i Roma).

Prest

Fra 1908 begynte han imidlertid å studere teologi i Innsbruck, hvor han ble presteviet 26. juli 1912. Han tok doktorgraden i 1913, og samme år ble han sekretær for Münchens erkebiskop, kardinal Franziskus von Bettinger. 
Etter Bettingers død var han sogneprest i St. Paul menighet i München, og i 1921 ble han utnevnt til domprost i Münchens Frauenkirche av kardinal Michael von Faulhaber.

Biskop

Den 9. september 1932 ble von Preysing utnevnt til biskop av Eichstätt av pave Pius XI. Han ble bispeviet i Eichstätt den 28. oktober samme år av erkebiskop Jacobus von Hauck, med medkonsekratorene biskop Matthias Ehrenfried og biskop Sigmund Ow-Felldorf. 
Han ble senere utnevnt til biskop av Berlin den 5. juni 1935, og installert den 31. august.

Holdning til nazismen

I 1933 ble Adolf Hitler utnevnt til rikskansler i Tyskland, og grep raskt all politisk makt. Biskop Preysing sa da at «vi er falt i hendene til kriminelle og tåper» Biskop Preysing var en av de fasteste og konsekvente i det kirkelige lederskap i sin motstand mot nasjoinalsosialismen, og var foraktet av Hitler, som sa at «det råtneste av åtselet er de som kommer ikledt ydmyketens kappe, og den mest forråtnede av dem er grev Preysing! For et udyr!»
Preysing var motstander av den mildere kurs kardinal Adolf Bertram hadde overfor nazistene. Han gikk klart ut med sitt syn i sine prekener og gikk inn for at biskopene skullee stå samlet om en fast linje. Han motsatte seg nazistenes stenging av katolske skoler og arrestasjoner av kirkelige embedsbærere. 
Tidlig i 1937 hadde det kirkelige hierarki i Tyskland samlet innsett at videre forsøk på en samarbeidslinje overfor den nye regjering var uten hensikt. I mars sendte pave Pius XI ut encyklikaene Mit brennender Sorge. Paven fremholdt de grunnleggende menneskerettigheters ukrenkelighet, fordømte skarpt raselæren, påpekte regimets brudd på Rikskonkordatet av 1933, overgrepene mot katolikker og anslagene mot kristne verdier. Han anklaget regjeringen for «ystematisk fiendskap rettet mor Kirken» og et både «hemmelig og åpent fiendtskap mot Kristus og Hans Kirke». Preysing var del av den femmannsgruppen som hadde forberedt denne antinazistiske encyklikaen.
I 1938 var Preysing en av grunnleggerne av Hilfswerk beim Bischöflichen Ordinariat Berlin (Bispedømmet Berlins ordinariats hjelpeverk). Han gav omsorg til både døpte og udøpte jøder og protesterte mot [[T4|nazistenes eutanasiprogram]. 
I 1940 forordnet biskop Preysing at det i alle kirker skulle bes for tretti geistlige fra den bekjennende kirke som var blitt arrestert i Preussen. Mens Preysings stilling gav han en viss beskyttelse mot nazistenes gjengjeldelser, gjaldt ikke dette hans katedraladministrator og nære medarbeider, fader Bernard Lichtenberg. Lichtenberg hadde gjort prestetjeneste i Hedvigskatedralen siden 1932, og var blitt overvåket av Gestapo siden 1933 ettersom han hjalp fanger og jøder. Han ble en tett medarbeider av biskop Preysing fra 1935. Han drev Preysings Hilfswerke beim Bischöflichen Ordinariat Berlin som gav hemmelig assistanse til folk som ble forfulgt av regimet. Fra 1938 ledet fader Lichtenberg bønnesamlinger for jøde og andre komnsentrasjonsleirfanger, deriblant «mine prestekolleger der». Han ble arrestert i 1941 for å ha preket mot den nazistiske propaganda og etter å ha skrevet et brev mot nazistenes eutanasipolitikk, dømt til to års straffarbeid, og døde på vei til konsentrasjonsleiren Dachau i 1943.
Etter at Lichtenberg var blitt arrestert var det Margarete Sommer som rapporterte til Preysing om hjelpetiltakene. Under sitt virke i Hilfswerk koordinerte Sommer katolsk bistand til ofre for raseforfølgelsene – åndelig støtte, mat, klær og penger. Hun innhentet etterretninger om deportasjoner av jøder, og om forholdene i konsentrasjonsleirer, om SS eksekusjonstropper, og skrev flere rapporter om slikt fra og med 1942.
Et brev fra januar 1941 fra Preysing til pave Pius XII viser at han var informert om de trusler og vanskeligheter europeiske jøder var utsatt for, og at han bad om hjelp fra Den hellige stol vedrørende situasjonen. I en preken i mars 1941 gjentok Preysing sin samstemthet med  Pius XIIs opposisjon mot drapene av syke og annerledes svake av økonomiske eller eugeniske grunner.
Under andre verdenskrig hadde biskopen kontakt med folk i den opposisjonelle Kreisau-kretsen, som Carl Goerdeler og Helmuth James Graf von Moltke.Konrad Graf von Preysing; German Resistance Memorial Centre, Index of Persons; lest 4. september 2013</ref> Preysings adventshyrdebrev i 1942 og 1943 om menneskerettene ble gitt bredere spredning ved at BBC leste et av dem opp på tysk.
Preysing fortalte senere at de tyske biskoper hadde gått med på at Hans Globke hadde tatt arbeid i Innenriksministeriet for dermed å kunne være agent for den tyske motstandsbevegelsen. I 1944 møtte biskop Preysing Claus von Stauffenberg og velsignet ham; de drøftet når det kunne være moralsk berettiget å begå tyrannmord.

Kardinal

Etter krigsslutt ble Preysing kreert til kardinal av pave Pius XII. Det skjedde den 18. februar 1946; Angelo Roncalli som var pavelig nuntius i Frankrike skaffet Preysing penker til billetten til Roma.
Preysing fordømte den østtyske kommunistiske «nasjonale front», som til gjengjeld kalte kardinalen «en gladiator for den amerikanske imperialisme»,
Preysing døde i Berlin 70 år gammel. Han ble begravet på St. Hedvigs-kirkegården den 28. desember 1950, mewn hans levninger ble overført til katedralen den 12. februar 1968.