Holodomor

Holodomor (ukrainsk: Голодомор, avledet fra морити голодом, «å drepe ved hunger»); også kalt «det sovjetiske folkemordet på ukrainerne» eller «sulteholocaust») var en menneskeskapt sultkatastrofe i Ukraina mellom 1932 og 1933 som drepte millioner av ukrainere. Det var en del av den større sovjetiske hungeren i 1932–1933, som berørte betydelige kornproduserende områder i landet. I løpet av holodomor døde millioner av innbyggerne i Ukraina, flertallet etniske ukrainere, av hunger, en katastrofe uten sidestykke i fredstid i ukrainsk historie. Siden 2006 har holodomor blitt erklært av Ukraina og 15 andre land som et folkemord på det ukrainske folket utført av den sovjetiske regjeringen. Fridtjof Nansen drev sammen med Vidkun Quisling, som var tilknyttet den norske legasjonen i Moskva, omfattende humanitært arbeid i Sovjetunionen i 1920-årene for å avhjelpe hungersnøden, men før sultekatastrofen i Ukraina.
Tidlige beregninger av antallet dødsofre av forskere og av myndighetspersoner varierer stort. I henhold til høyere beregninger døde opp til 12 millioner etniske ukrainere som følge av hungeren. I en fellesuttalelse fra De forente nasjoner (FN), signert av 25 stater i 2003, ble dødstallet satt til mellom 7 og 10 millioner. Forskning har siden begrenset det til mellom 3,3 og 7,5 millioner. I henhold til kjennelser ved ankedomstolen i Kiev i 2010 utgjorde de demografiske tapene 10 millioner, med 3,9 millioner i direkte sultedød og ytterligere 6,1 millioner i fødselsunderskudd.
Diskusjonen om holodomor kretser om hvorvidt, eller i hvor stor grad sultkatastrofen ble skapt med hensikt for å knuse «kulakkene» (et eldre russisk skjellsord mot utnyttende storbønder, og særlig om bønder som motsatte seg kollektiviseringen etter den russiske revolusjonen), veid opp imot andre årsaker til katastrofen, omstendigheter som feilslått industrialisering av landbruket, og den vestlige gullblokaden fra 1925 som ble intensivert i og med krakket i 1929. En del forskere mener at hungeren ble direkte planlagt av Josef Stalin for å utrydde en ukrainsk uavhengighetsbevegelse. Ved å benytte begrepet holodomor for å omtale hungeren framheves de menneskeskapte aspektene og argumenterer for at handlinger som avvisning av utenlandsk bistand, konfiskering av all husholdningsmat og restriksjoner i befolkningsforflytning bekrefter hensikt og definerer sulten som folkemord. Tapet av liv er blitt sammenlignet med holocaust. Årsakene er fortsatt et emne for akademisk debatt, og en del historikere vegrer seg mot karakteristikken som et folkemord.

Etymologi

Ordet «holodomor» er bokstavelig oversatt fra ukrainsk i betydningen «hungerdød», eller «drap ved hunger/drap ved sult».  Holodomor er sammensatt av de ukrainske ordene holod i betydningen «sult/hunger» og mor i betydningen «pest/plage». Uttrykket moryty holodom betyr «å påføre død ved sult». Det ukrainske verbet moryty (морити) har betydningen «å forgifte noen, drive til utmattelse eller å plage/pine noen». Verbet moryty i perfektum er zamoryty i betydningen «drepe eller føre til død ved hunger, meget anstrengende arbeid».
Ordet ble benyttet på trykk på 1930-tallet i utgivelser av ukrainere i Tsjekkoslovakia (som haladamor), og i 1978 av ukrainske immigrantorganisasjoner i USA og Canada. Imidlertid, i Sovjetunionen – hvor Ukraina var underlagt som en delrepublikk – ble enhver referanse til hungeren kontrollert, selv etter avstaliniseringen i 1956. Historikere kunne bare snakke om «vanskeligheter med mat» og selve bruken av ordet golod/holod (hungersnød, sult) var forbudt.
Diskusjonen om holodomor ble mer åpen som en del av glasnost på slutten av 1980-tallet. I Ukraina kom den første offisielle bruken av begrepet i en tale av Volodymyr Sjtsjerbytskyj, førstesekretær i Ukrainas kommunistiske parti, i desember 1987, i anledning republikkens syttiende årsdag. Et offentlig utsagn tidligere i Sovjetunionen skjedde i februar 1988 i en tale av Oleksiy Musiyenko, sjef for ideologiske saker i partiorganisasjonen i Kievs gren av unionen av sovjetiske forfattere i Ukraina. Begrepet kan ha vært benyttet på trykk i Sovjetunionen den 18. juli 1988 i hans artikkel om emnet. «Holodomor» er nå et oppslagsord i den moderne ordboken i to bind om ukrainsk språk, utgitt i 2004. Begrepet er beskrevet som «unaturlig sult, organisert på bred skala av et kriminelt regime mot et lands befolkning.»

Rekkevidde og varighet

Sultkatastrofen hadde blitt forutsett så langt tilbake som i 1930 av akademikere og rådgivere av myndighetene i den sovjetiske republikken Ukraina, men få eller ingen tiltak ble iverksatt for å forhindre det. Foruten sovjetiske Ukraina påvirket hungersnøden også sovjetiske Moldova (som var en del av sovjetisk Ukraina på denne tiden) våren 1932 og fra februar til juli 1933. Det største antallet ofre dokumentert er fra våren 1933. Mellom 1926 og 1939 ble befolkningen i Ukraina redusert med 6,6 %. I samme periode økte den i Russland og Hviterussland med henholdsvis med 16,9 % og 11,7 %.
Fra innhøstingen i 1932 greide de sovjetiske myndighetene å kun framskaffe 4,3 millioner tonn sammenlignet med 7,2 millioner tonn som ble oppnådd i 1931. Rasjonene i byene ble redusert drastisk, og vinteren 1932–1933 og våren 1933 var det mange mennesker i urbane områder som sultet. Arbeidere i byområdene fikk ekstra matkvoter gjennom et rasjoneringssystem (og kunne derfor tidvist gi støtte til sine sultende slektninger på landet), men rasjonene ble gradvis fjernet; og våren 1933 var det også utbredt hungersnød i urbane områder. På samme tid ble arbeiderne vist propagandafilmer hvor alle bønder ble framstilt som kontrarevolusjonære som skjulte korn og poteter på en tid da arbeidere, som ble framstilt som å bygge sosialismens «strålende framtid», sultet.
De første rapportene om storstilt feilernæring og død fra sult kom fra to urbane områder i byen Uman, i januar 1933 ved provinsene (oblast) Vinnytsia og Kiev. I midten av januar 1933 ble det rapportert om storstilte «vanskeligheter» med mat i urbane områder, som hadde fått reduserte forsyninger gjennom rasjoneringssystemet. Kuttene var resultat av beslutninger tatt av det ukrainske kommunistpartiets sentralkomités i desember 1932. I begynnelsen av februar 1933, i henhold til rapporter fra lokale myndigheter og ukrainsk statspoliti (GPU), var områdene i Dnipropetrovsk oblast hardest rammet av matmangelen. Her var det også epidemier av tyfus og malaria. Oblastene Odessa og Kiev var på henholdsvis andre og tredjeplass. I midten av mars kom de fleste rapportene om hungersnød fra Kiev oblast.
I midten av april 1933 lå Kharkiv oblast øverst på listen over de mest utsatte områdene, mens oblastene Kiev, Dnipropetrovsk, Odessa, Vinnytsia og Donetsk og republikken Moldova fulgte deretter på listen. Rapporter om massedød på grunn av sult, datert til midten av mai og fram til begynnelsen av juni 1933, kom fra administrative enheter (rajon) i oblastene Kiev og Kharkiv. Listen over områder som var mindre påvirket var Tsjernihiv oblast og de nordlige delene av oblastene Kiev og Vinnytsia. Forordningen til Kommunistpartiets sentralkomité av 8. februar 1933 slo fast at ingen sulttilfeller skulle forbli ubehandlet. Lokale myndigheter måtte rapportere antallet som led av sult, om årsaker for hungersnød, antallet døde fra sult, matbistand fra lokale kilder, og påkrevd matbistand fra sentralt hold. GPU håndterte parallell rapportering og matbistand i sovjetiske Ukraina. Mange av disse regionale rapporter og de fleste sentrale rapporter med sammendrag er tilgjengelige i dag i sentrale og regionale arkiver i Ukraina. The Ukrainian Weekly, den eldste engelskspråklige avisen i Nord-Amerika om ukrainske forhold, grunnlagt oktober 1933, rapporterte om situasjonen i 1933, fortalte om vanskeligheter i kommunikasjonene og appellerte om situasjonen i Ukraina.
Bevis på utstrakt kannibalisme ble dokumentert under holodomor.
Overlevelse var både en moralsk og en fysisk kamp. En kvinnelig lege skrev til en venn i juni 1933 at hun ennå ikke var blitt kannibal, men var «ikke sikker på at jeg ikke ville bli en i løpet av den tiden det tar før brevet mitt kommer til deg.» Gode mennesker døde først. De som nektet å stjele eller å prostituere seg døde. De som ga mat til andre døde. De som nektet å spise lik døde. De som nektet å drepe sine medborgere døde. Foreldre som verget seg mot kannibalisme døde før sine barn.
Det sovjetiske regimet trykket plakater som erklærte: «Å spise dine barn er en barbarisk handling.» Mer enn 2 600 mennesker ble dømt for kannibalisme i løpet av holodomor.

Årsaker

Årsakene for sultkatastrofen er et emne for akademisk og politisk debatt. En del forskere konkluderer at den menneskeskapte sulten var en konsekvens av økonomiske problemer knyttet endringer iverksatt under perioden med den sovjetiske industrialiseringen. Andre forskere har pekt på et systematisk sett av politiske handlinger iverksatt av den sovjetiske regjeringen under Stalin med den hensikt å utrydde ukrainsk uavhengighetsbevegelse.
Kollektiviseringpolitikken ble tvunget igjennom og medførte ekstrem krise og bidro til hungersnøden. I 1929–1930 ble bøndene tvunget til å overføre land og tamdyr til statseide gårder hvor de selv måtte arbeide som dagsarbeidere mot betaling.Kollektiviseringen i Sovjetunionen, inkludert sovjetiske Ukraina, var ikke populær i bondestanden og tvangsgjennomført kollektivisering førte til tallrike bondeoppstander. Den første femårsplanen førte til endringen av forventet produksjon fra ukrainske jordbruk, fra kjent avling av korn til ukjent avling som sukkerbete og bomull. I tillegg ble situasjonen forverret av dårlig administrasjon. Betydelig mengder korn forble uhøstet, og selv det som ble høstet gikk en betydelig andel tapt gjennom prosesseringen, transport og lagring.
I løpet av sommeren 1930 instituerte myndighetene et program for rekvirering av mat, tilsynelatende for å øke korneksporten. Som følge ble tyveri av mat i 1932 straffet med døden eller 10 års fengsel. Særskilte dødbringende bestemmelser ble innført og i stor grad begrenset til sovjetiske Ukraina mot slutten av 1932 og 1933. I henhold til Snyder: «Hver av dem synes som et beroligende administrativt virkemiddel, og hver av dem var unektelig framstilt som det i sin tid, og dog var hver av dem drepende.» Under kollektiviseringpolitikken ble eksempelvis bønder ikke bare fratatt sine eiendommer, men et stort antall bønder ble også forvist til Sibir uten håp om å overleve landsforvisningen. De som ble igjen og forsøkte å unnslippe sultområdene ble beordret skutt. Det var utenlandske enkeltindivider som var vitne til disse grusomhetene eller effektene av den. Eksempelvis Gareth Jones og Arthur Koestler.

Dødsofre

Ved slutten av 1933 hadde millioner av mennesker sultet til døde eller hadde på andre måter dødd unaturlig i Ukraina og andre sovjetiske republikker. Det totale tapet i befolkningen (sultedød og fødselsunderskudd) over hele Sovjetunionen er beregnet til 6 eller 7 millioner. Sovjetunionen nektet lenge for at det i det hele tatt hadde eksistert en hungerkatastrofe. Arkivene til NKVD (Sovjetunionens sikkerhetstjeneste og hemmelige politi fram til 1946, senere KGB) for holodomorperioden ble gjort tilgjengelige svært langsomt. Det nøyaktige antallet ofre har forblitt ukjent og er antagelig umulig å beregne nøyaktig, selv innenfor feilmarginer på hundre tusener. Media har rapportert beregninger av historikere så høye som 7 til 10 millioner. Tidligere president i Ukraina, Viktor Jusjtsjenko, uttalte i en tale til den amerikanske kongressen at holodomor «tok 20 millioner ukrainske liv». Den tidligere kanadiske statsministeren Stephen Harper utstedte en offentlig uttalelse som oppga antallet dødsofre til rundt 10 millioner. Ved den internasjonale konferansen «Holodomor 1932-1933 loss of the Ukrainian nation», som ble holdt den 4. oktober 2016 ved Universitetet i Kiev, ble det hevdet at i løpet av holodmor ble 7 millioner ukrainere drept, og totalt 10 millioner døde av sult i hele Sovjetunionen. Historikeren David R. Marple har antydet et tall på 7,5 millioner ofre, men anvendelsen av tall på mellom 7 til 20 millioner har blitt kritisert av historikerne Timothy D. Snyder og Stephen G. Wheatcroft. Snyder har skrevet at «President Viktor Jusjtsjenko gjør sitt land en alvorlig bjørnetjeneste ved å hevde ti millioner døde, således overdrive antallet ukrainere som ble drept med en faktor av tre; men det er sant at hungersnøden i Ukraina i 1932–1933 var et resultat av målbevisste politiske beslutninger, og drepte rundt tre millioner mennesker.» I en epost til Postmedia News skrev Wheatcroft at «Jeg finner det beklagelig at Stephen Harper og andre ledende vestlige politikere fortsetter å bruke slike overdrevne tall for de ukrainske dødeligheten av hunger» og «Det er absolutt intet grunnlag for å akseptere et tall på 10 millioner ukrainere som døde som et resultat av hungersnøden i 1932–33.»
Årsaken til ulike tall er at beregninger av antallet døde varierer i deres dekning, en del benytter Ukrainas grenser fra 1933, en del de nåværende grensene, og en del teller etniske ukrainere. En del ekstrapolerer på grunnlag av antall døde i et gitt område mens andre benyttet arkiverte døde. En del historikere har betvilt nøyaktigheten av sovjetiske folketellinger da de kan være en refleksjon av sovjetisk propaganda. Andre beregninger kommer fra bokførte diskusjoner mellom internasjonale politikere. Winston Churchill fikk i en samtale i august 1942 med Josef Stalin hans overslag på antallet «kulakker» som ble undertrykt for å gjøre motstand mot kollektiviseringen til 10 millioner for hele Sovjetunionen, framfor kun i Ukraina. Ved å benytte dette antallet antydet Stalin at det omfattet ikke bare de som mistet livet, men også de som ble tvangsdeportert. I tillegg er det uenighet om antallet døde konsentrasjonsleirene Gulag skal regnes med eller kun de som døde hjemme. Beregninger før åpningen av arkivene i tidligere Sovjetunionen varierer stort, men spriket mellom beregningene er mindre: eksempelvis, 2,5 millioner (Volodymyr Kubiyovych), 4,8 millioner (Vasyl Hryshko), og 5 millioner (Robert Conquest).
En moderne beregning som benyttet demografisk data, inkludert nylig tilgjengelige tall fra sovjetiske arkiver, begrenset dødstallene til rundt 3,2 millioner, eller ved å tillate mangelen på nøyaktige data, fra 3 til 3,5 millioner.
Sovjetiske arkiver viste at dødsraten var høyere enn normalt i Ukraina i 1932–1933 og utgjorde et minimum av 1,8 millioner (2,7 inkludert fødselstap). Kilder hevder ytterligere at avhengig av beregninger gjort av uregistrert dødelighet og natalitet (det vil si antall fødsler sett i forhold til befolkningstallet i et gitt tidsrom), vIlle disse tallene øke til et nivå på 2,8 millioner til et maksimum  av 4,8 millioner overskytende døde (det vil si over de som normalt ville ha dødd i et gitt tidsrom) og til 3,7 millioner til et maksimum av 6,7 millioner døde (inkludert i fødselstap) av befolkningen. I 1932–1933 var det 1,2 millioner tilfeller av tyfus og 500 000 tilfeller av tyfoidfeber. Feilernæring økte dødshyppigheten for mange sykdommer, og er ikke regnet med av mange historikere. Fra 1932 til 1934 var den største registrerte økningen for tyfus, som som oftest ble spredd av lus. I forbindelse med feilslått innhøsting og økende fattigdom er det sannsynlig at forekomsten av lus vil øke. Samling av et stort antall flyktninger på jernbanestasjoner, på tog og andre trange steder vil øke sjansene for spredning. I 1933 var antallet registrerte tilfeller 20 ganger høyere enn nivået i 1929. Antallet tilfeller per hode i befolkningen nedtegnet i Ukraina var allerede betydelig høyere enn i Sovjetunionen som helhet. I juni 1933 hadde forekomsten i Ukraina økt med bort imot 10 ganger nivået i januar, og det var langt høyere enn i resten av Sovjetunionen. Antallet av bokførte tilfeller av overskuddsdødsfall (dødsfall utover normalen) trukket ut av statistikken for fødsel og død fra sovjetiske arkiver er motstridende. Dataene feiler å gå opp i forskjellene mellom resultatene av folketellingene i 1926 og 1937. Kulchytsky oppsummerte avklassifisert sovjetisk statistikk som visning av en minskning av 538 000 mennesker i befolkningen i sovjetiske Ukraina mellom folketellingen i 1926 (28 925 976) og 1937 (28 388 000).
Beregninger av menneskelige tap grunnet sultedød må ta i betraktning antallet involvert i utvandring (inkludert tvangsflytting). I henhold til sovjetisk statistikk var migrasjonsbalansen for den ukrainske befolkningen i årene 1927-1936 et tap på 1,343 millioner mennesker. Selv når dataene ble samlet erkjente sovjetiske statistiske institusjoner at presisjonen var mindre enn for data av naturlige befolkningsendringer. Det totale antallet døde i Ukraina grunnet unaturlige årsaker for gitt ti år var 3, 238 millioner; tatt i betraktningen av manglende nøyaktighet, er estimater for menneskelig død mellom 2,2 millioner og 3,5 millioner døde.
I henhold til historikeren Snyder er de bokførte tallene av overskuddsdøde (engelsk: excess deaths) på 2,4 millioner. Imidlertid hevder Snyder at dette tallet er «betydelig lavt» grunnet de mange dødsfallene som ikke ble bokført eller nedtegnet. Snyder hevder at demografiske beregninger utført av de ukrainske myndighetene gir et tall på 3,89 millioner døde, og mener at de faktiske tall er sannsynligvis mellom disse tallene, omtrentlig 3,3 millioner døde ved hunger og sykdom knyttet til hungerkatastrofen i Ukraina fra 1932 til 1933. Snyder har også beregnet at de millioner som døde i den russiske sovjetiske føderative sosialistrepublikk, fra hungersdød på samme tid, var omtrentlig 200 000 etniske ukrainere grunnet ukrainske bosetninger ble særskilt hardt rammet i Russland. Som barn erfarte Mikhail Gorbatsjov, født i en blandet russisk-ukrainsk familie, sult i byen Stavropol i Russland. Han minnes i sin selvbiografi at «I det forferdelige året [1933] at bort imot halve befolkningen i min fødeby Privolnoje sultet til døde, inkludert to søstre og en bror av min far.»
I henhold til en beregning var rundt 81,3 % av sultofrene i sovjetiske Ukraina etniske ukrainere, 4,5 % russere, 1,4 % jøder og 1,1 % polakker. Mange hviterussere, ungarere, volgatyskere og andre folkegrupper ble også ofre. Den ukrainske rurale befolkningen var hardest rammet av holodomor. Ettersom bondestanden utgjorde en demografisk ryggrad i den ukrainske nasjonen, påvirket tragedien ukrainerne i mange år. I en meningmening i Ukraina i oktober 2013 var det 38,7 % som hevdet at «min familie hadde folk påvirket av sulten», 39,2 % uttalte at de ikke hadde slike slektninger, og 22,1 % visste ikke.
Som reaksjon på det demografiske sammenbruddet beordret de sovjetiske myndighetene en storstilt ny bosetning med å flytte over 117 000 bønder fra fjerne regioner i Sovjetunionen for å overta de forlatte gårdene.

Sovjetisk og vestlig fornektelse

Fornektelse av holodomor er påstanden at folkemordet i 1932-1933 i sovjetiske Ukraina enten ikke skjedde eller at det skjedde, men var ikke en handling med hensikt. Fornektelsen av eksistensen av sultedøden var Sovjetunionens statlige posisjon og ble reflektert i både sovjetisk propaganda og verkene til en del vestlige journalister og intellektuelle som blant annet George Bernard Shaw, Walter Duranty, og Louis Fischer. I Sovjetunionen har myndighetene forbudt all diskusjon om sultedøden, og den ukrainske historikeren Stanislav Kulchytsky konstaterte at den sovjetiske regjeringen beordret ham forfalske hans funn og framstille sulten som uunngåelig naturlig katastrofe, å frikjenne kommunistpartiet og opprettholde Stalins arv.
Den walisiske journalisten Gareth Jones for Western Mail reiste til Sovjetunionen og greide å unnvike myndighetene til å komme seg inn i Ukraina. Han skrev dagbok om de uhyrligheter han opplevde, og da han kom til Berlin den 29. mars 1933 sendte han ut en pressemelding. Den ble tatt opp av mange aviser, blant annet The Manchester Guardian og New York Evening Post. Han skrev blant annet: «jeg gikk gjennom langsbyene og tolv kollektivgårder. Overalt var det skrik, ’Det er ikke noe brød. Vi dør.’ Dette skriket kom fra hver del av Russland... Jeg trampet gjennom regionen med svart jord ettersom det var det rikeste landbruksområdet i Russland og ettersom korrespondenter hadde forbud mot å gå dit for å se selv hva som skjedde. På toget var det en kommunist som nektet for meg at det var hunger.»
Denne rapporten var ikke ønsket velkommen av deler av media da mange intellektuelle på denne tiden var fortsatt sympatisk innstilt til det sovjetiske regimet. Kort tid etter trykte The New York Times en fornektelse av Jones’ rapport av nevnte Walter Duranty og hvor kilder i Kreml avviste eksistensen av noen sult. Gareth Jones ble anklaget for å være en løgner av de som hadde interesse av å dekke til katastrofen, men han kom til å inspirere George Orwell og hans anti-totalitære romaner.
Den unge britisk-ungarske kommunisten Arthur Koestler ble demoralisert av å finne «det enorme landet innpakket i stillhet», og skrev nedslående om holodomor: «På hver [tog]stasjon var det en mengde med bønder i filler, tilbød ikoner og lerretstøy i bytte for en klump med brød. Kvinnene løftet opp sine småbarn mot kupévinduene – småbarna var ynkverdig og fryktelige med lemmer som kvister, oppblåste mager, store likbleike hoder hengende på tynne nakker.» Den britiske sosialisten Malcolm Muggeridge tok toget til Kiev hvor han oppdaget den sultende bondebefolkningen. Den idealistiske Muggeridge forlot Sovjetunionen, overbevist om at han vært vitne til «et de mest avskyelig forbrytelser i historien, så forferdelige at folk i framtiden vil knapt være i stand til å tro at det noen gang har skjedd.»