google/wiki40b huggingface dataset:
Attilio Bettega

Karriere

Attilio startet sin rally-karriere i familiens mørke Fiat 128 Coupé i 1972 og 1973, og vinner Triveneto-mesterskapet. 
I årene 1974-1976 konkurrerte han med Opel Kadett, noe som ga han verdifull erfaring i et sunt og profesjonelt racing-miljø på nasjonale stier.
 
Muligheten for å markere seg kom ved en sammenlagt-seier (vant 5 av 14 løp) i Trofeo Autobianchi A112 i 1977 i tandem med sin kone Isabella (noen ganger med Albertoni). Her er et modellbilde av bilen de brukte. Disse resultatene medførte at han kom i kontakt med Cesare Fiorio, Lancia's rally team's leder. 1.-premien i Trofeo Autobianchi A112 viste seg å være en Lancia Stratos HF og en startplass i Rally Valle d'Aosta hvor han tok en god 2.-plass bak fabrikk-sjåføren fra Lancia Sandro Munari. Rally Valle d'Aosta viste seg å være et Rally som Attilio ville gjøre det meget bra resultatmessig i, tre seire og to 2.-plasser på 5 år.
1979 var også meget bra resultatmessig med 12 starter, 11 fullførte løp(motortrøbbel i Rally Monte-Carlo) og 9 ganger på pallen.
Så i Rally Korsika i 1982 fikk han brukket begge beina i en ulykke, og var ikke tilbake i rally-setet igjen før neste sesong på samme sted.
I WRC-sirkuset kjørte Attilio Lancia Stratos, Fiat Ritmo 75, Fiat 131 Abarth og Lancia Rally 037 i sine 26 starter i WRC-sirkuset perioden fra 1978 - 1985. Attilio's mest brukte kartleser var Maurizio Perissinot, (ITA) (17 ganger) som også satt i bilen den 2. mai 1985, men kom fra det med helsa og livet i behold. Maurizio la opp som kartleser og 2.-fører i rally-sporten etter ulykken og døde i desember 2004. Markku Alen (FIN) og Massimo «Miki» Biasion (ITA) som kjørte samme type bil under Rally Korsika 1985 trakk seg fra videre konkurranse etter dødsfallet.
Andre kartlesere i WRC for Attilio var Arnaldo Bernacchini (ITA) (5 ganger), Sergio Cresta (USA) (1), Mario Mannucci  (ITA) (1), Gianni Vacchetto (ITA) (1) og Isabella Torghele (ITA) (1). 
På de 26 WRC-konkurransene han startet plukket han 47 Spesialetappe-seire. Hans første ble kapret på Rally San Remo 1979, og de 8 siste på samme sted (Rally San Remo) i 1984.
Eurychelus

Utseende

En liten (8-11 millimeter) oldenborre. Oversiden er tett kledt med fine, nedliggende hår som er vekselvis mørke og lyse slik at billen blir spraglete. "Snuten" (clypeus) er bredt avrundet, antennene åtte-leddete. Pronotum er parallellsidig i den bakre halvdelen, avrundet foran. Beina er rødlige.

Utbredelse

Arten lever i Australia. Stedsangivelsen for typeeksemplaret er svært upresis, men det skal stamme fra det østlige Australia.
Valget i Tower Hamlets til Londons skolestyre i 1888

Valget i Tower Hamlets til Londons skolestyre i 1888 ble avholdt i valgkretsen Tower Hamlets den 26. november 1888. 11 kandidater stilte til valg. Valgkretsen sendte 5 representanter til Londons skolestyre, som ble konstituert den 17. januar 1889.
Politisk makt

Definisjonen av politisk makt vil avhenge av hvilken definisjon man legger til grunn for politikk. Med en vid definisjon, der politikk forstås som alle sosiale forhold som innebærer makt, styre og autoritet, vil begrepet politisk makt falle sammen med makt i sin alminnelighet. Med en snevrere forståelse av politikk, der politikk ses på som en offentlig beslutningsaktivitet og de rammene som leder individers og gruppers handlinger fram til offentlige vedtak, vil politisk makt forstås snevrere, som den institusjonaliserte og sentraliserte makten innen regulerte territorier og i mellomstatlige forhold. Det er en autoritativ makt, den ytrer seg gjennom pålegg, lover, fordelingsvedtak og tildeling av rettigheter. Max Weber definerer staten som en institusjon med monopol på legitim bruk av voldsmakt.
Borgund (Sogn og Fjordane)

Borgund er en bygd i Lærdal kommune i Sogn og Fjordane. Bygden ble egen kommune etablert med 963 innbyggere da Lærdal kommune ble delt i to i 1864. 100 år senere ble Borgund på nytt en del av Lærdal. Steinklepp var lenge navnet på kommunesenteret i Borgund, men har nå endret navn til Borgund. Også Berge skule, som er skolen i bygden, har nå fått navnet Borgund skule. Navneendringene er et resultat av lengre tids lokalt fokus på nærings- og bygdeutvikling.

Historie

Dalen mellom Borgund og Lærdal har vært hovedferdselsåre mellom Østlandet og Vestlandet til alle tider. I dag ligger minst fem generasjoner med veianlegg igjen i dalen, som beviser dalførets viktige historiske funksjon som knutepunkt. Selv i dag går hovedåren mellom Oslo og Bergen – E 16 – gjennom Borgund. 
1. januar 1964 ble Borgund kommune og en mindre del av Årdal slått sammen med Lærdal til den nye Lærdal kommune. Borgund hadde på dette tidspunktet 492 innbyggere. I dag bor det om lag 250 mennesker i Borgund.
På 1180-tallet kom omreisende kirkebyggere til bygden. Kirken de bygde, står ennå. I dag er Borgund stavkirke den best bevarte stavkirken i Norge.

Landskap

Borgund er en fjellbygd med bosetting hovedsakelig langs Lærdalselva. De nederste gårdene i bygden, Sjurhaugen og Nedrehegg, ligger ca. 270 meter over havet. Høgaloftet på grensen til Hemsedal er med sine 1920 meter over havet det høyeste punktet i Borgund og det nest høyeste fjellet i Norge sør for Jotunheimen. Høye fjell omkranser hoveddalføret. 
Fra Borgund stavkirke og oppover mot Borlaug vider landskapet seg ut. Området mellom Borgund kraftverk på Lo, like øst for stavkirken, og Borgund sentrum, ligger på en flate ca. 400 meter over havet. Lærdalselvi er på sitt bredeste her og kalles også Borgundsfjorden og Strandafjorden (etter bebyggelsen Hillestadstrondi på sørsiden av elven).
E16 går gjennom Borgund. Vegen er blitt helt ombygd siste årene, og 3. september 2008 fikk E16 full stamvegstandard gjennom hele Borgund, med unntak av strekningen fra Borlaug til Smedalsosen, som ble åpnet gradvis i løpet av sommeren og høsten 2014, og fra Smedalsosen over Filefjell, til Vang i Valdres, hvor det var anleggstart 26. mai 2014 og ferdig anlegg i 2017.

Arbeidsplasser

Største arbeidsplassene er jord- og skogbruk og husdyrhold, samt Borgund kraftverk og Borgund skule. Flere pendler til kommunesenteret Lærdalsøyri for arbeid.

Klima

Borgund har kontinentalt klima med lite nedbør. På grunn av den tørre luften har området fra gammelt av hatt ord på seg for å være et ideelt sted for tørking av kjøtt. Årlig nedbørsmengde er mellom 500 og 750 mm. Nedbørnormalene (1961–90) er for Lo (407 moh.) ved Borgund stavkirke 510 mm, Borlo (502 moh.) 578 mm og Øljusjø pumpekraftverk (1124 moh.) ved riksvei 52 på Hemsedalsfjellet 560 mm. Også nedbørsstasjonene ved E16 på vei opp mot Filefjell får lite nedbør: Maristova (816 moh.) 714 mm, Nedre Smeddalsvatn (914 moh.) 735 mm, Slutebrui (932 moh.) 640 mm og Øvre Smeddalsvatn (932 moh.) 560 mm.
Bajo Chirripó indianske territorium

Bajo Chirripó indianske territorium er et territorium for cabécar-folket øst i Costa Rica, hovedsakelig i den sørlige delen av kantonen Matina i provinsen Limón. Territoriet har om lag 8 000 innbyggere (2008), og dekker et areal på 19 683,295 km².
Territoriet omfatter landsbyene Namaldi, Palmera (Catsäqibi), Dyey, Tcucäläri (Sirinachi), Saseyn og Nimari de Saseyn.
Navnet på territoriet, som betyr «Nedre Chirripó», kommer av at det befinner seg ved den nedre delen av løpet til elva Chirripó.
Nikolas V

Liv og virke

Tommaso Parentucelli var før sitt pavevalg visekansellist fra 1443, erkebiskop av Bologna fra 1444 og kardinal fra 1446. Etter et konklave i Roma på bare to dager og 18 deltakende kardinaler ble han valgt til pave den 6. mars 1447, og kronet 19. mars. 
Hans første store fremgang var da det store skisma ble endelig overvunnet da den (mot)pave som Baselkonsilet hadde innsatt, Felix, trakk seg i 1449. Så fulgte det meget vellykkede Hellige År 1450, og keiserkroningen av Fredrik III i 1452. Alt dette bidro til å styrke pavedømmets prestisje etter mange tiårs nærmest ynkelige omdømme.
Samtidig representerer Nikolas V slutten på den såkalte konsiliarismen. Pavens autokratiske selvforståelse og regjeringsstil utløste motstand i Kirkestaten, og i 1453 brøt det ut et opprør i Roma som snart slo feil. Samme år erobret de osmanske tyrkerne Konstantinopel, noe som gjorde det klart for paven at kirkens oppfordring om en europeisk enhet for å forsvare den kristne europeiske kultur mot muslimene hadde slått feil. 
Som byggherre, kunstmesen og fremmer av den humanistiske bevegelse utrettet pave Nikolas store ting. Han går for å være den første virkelig humanistisk dannede pave og grunnla Vatikanbiblioteket. 
Humanisten Giannozzo Manetti gjengir i sin pavebiografi fra 1455 den talen Nikolas V holdt for kardinalene fra sitt dødsleie. Der fremlegger paven sine beveggrunner for sin energiske innsats for vitenskap og kunst. Den romerske kirkes autoritet og vesen kan kun forstås rett hvis man benytter disse vitenskaper som redskap for å studere dens opprinnelse og vekst. For de udannede massers tro var det dessuten nødvendig å frembringe ytre tegn for kirkens storhet, ved kunst og praktutfoldelse.
Hans «åndelige testamente» var dermed en oppfordring til det ettertiden kjenner som humanismen.
Manetti skildrer i sin Nikolas-biografi pavens omfattende program for Romas fornyelse, et program som han bare fikk begynt på: Restaurering av alle 40 stasjonskirker, gjennomgripende ombygginger av Vatikanet og utvidelser av dets festningsverker. Han begynte også på en utvidelse av Peterskirken. Nikolas V tenkte ikke bare på kirker og palasser, men forbedret også gater, broer, vannledninger, brønner og befestningsverker. Blant malerne begunstiget han flere med oppdrag, ikke minst Fra Angelico.
Besserudtjernet

Besserudtjernet var et kunstig tjern i bunnen av Holmenkollbakken, en hoppbakke i Holmenkollen i Oslo, laget omkring 1890 ved oppdemming av en bekk ved Holmensetra.
Besserudtjernet hadde vann fra juni til oktober. Om vinteren ble det tappet vann ut av tjernet, og bunnen av tjernet var da sletta i hoppbakken. I tjernet levde det småsalamander, som overvintret i jord og mudder om vinteren. Om sommeren lå det lenge en scene på vannet. Der ble blant show-rennet Ta sjansen avholdt fra 1983 til 2002.
Under byggingen av ny storbakke i Holmenkollen ble Besserudtjernet fjernet. Det ble boret et 585 meter langt hull fra skåla i Holmenkollbakken og ned til Midtstulia, for å lede naturlig innsigsvann ned til et 20 000 kubikkmeter stort vannmagasin som skal benyttes til snøproduksjon.
Alexander Dalrymple

Bakgrunn

Dalrymple ble født som den syvende av seksten barn. Hans foreldre var Sir James Dalrymple og hans kone, datter av jarlen av Haddington.

Karriere

Han dro til London i 1752 og ble utnevnt til skriver i British East India Company og utstasjonert i Madras. Mens han var hos East India Company, ble han opptatt av handelsmuligheter med India og Kina. Han fremforhandlet en avtale med sultanen av Sulu og besøkte Kanton kun 22 år gammel. 
I 1765 vendte han tilbake til London. Der møtte han bygningsingeniøren John Smeaton som i sitt studium av vindmøller hadde utferdiget en beskrivende skala for vindhastigheter. Denne skala var medtatt i en avhandling som Smeaton fikk tildelt Copleymedaljen for. I sin bok Defining the Wind: The Beaufort Scale and How a 19th-Century Admiral Turned Science into Poetry skriver Scott Huler at Dalrymple etter sine reiser var blitt overbevist om at en standardskala for måling av vindhastigheter ville være av stor vrrdi for sjøfolk, og at han hafde medtayt Smeatons skala i sin bok Practical Navigation som ble skrevet omkring 1790 men aldri utgitt. Det menes at Dalrymple videregav denne informadjon til Francis Beaufort, som senere bearbeidet vindskalaen som bærer hans navn.
Da han oversatte noen spanske dokumenter som var blitt tatt på Filippinene i 1752, fant Dalrymple Luís Vaez de Torres' beretning som beviste eksistensen av en passasje sør for Ny Guinea nå kjent som Torresstredet. Denne oppdagelse fikk Dalrymple til å utgi Historical Collection of the Several Voyages and Discoveries in the South Pacific Ocean i 1770-1771, som skapte stor oppmerksomhet på grunn av hans påstand om eksistensen av et ukjent kontinent. I mellomtiden var James Cook blitt utnevnt til å lede en ekspedisjon til det sørlige Stillehav, som i 1770 oppdaget østkysten av Australia.
Dalrymple ble valgt til medlem av Royal Society i 1771.Hans nomineringsbrev ble underskrevet av Benjamin Franklin, Richard Hazard, John Colebrooke, John Pringle, Daniel Wray, Charles Morton, James Burrow, William Hunter og Nevil Maskelyne.
I 1782 ble han valgt til medlem av det svenske Kongelige Vitenskapsakademi.
Jarlsø

Jarlsø er ei ca. 200 mål stor øy i Tønsberg kommune i Vestfold.
Øya ligger beskyttet til ved Husvik og fikk tidlig en stor betydning som ankerplass ved innseilinga til Tønsberg by. Jarlsø har en rik historie som strekker seg helt fra vikingtida.

Navn

Det opprinnelige navnet, Jarlsøy, stammer enten fra mannsnavnet Jarl eller fra adelstittelen jarl. Uttalen var Jærrse og opp gjennom historien ble det brukt skrivemåter som Jarssøy, Jerssøn, Jerssøen, Jertzøenn, Giersø, Jersø og Giersø.
Øya hadde en stor betydning allerede i vikingtida og navnet kan ha gitt opphav navnet Jarlsberg hovedgård, som øya den gang lå under, og Jersey i den engelske kanal – og dermed indirekte er opphav til navnet New Jersey i USA.

Historie

Jarlsø nevnes allerede i Snorres Ynglingesaga, i forbindelse med at Vestfoldkongen Øystein Halvdanson rundt år 770 fikk bommen på et forbipasserende skip i hodet og druknet ved øya.
Etter at kong Håkon Håkonsen på 1200-tallet begynte å avholde kongens råd på Jarlsø, ble riksrådet jevnlig holdt her. Seinere på 1200-tallet ble også kirkemøtene lagt til Jarlsø. I 1537 ble riksrådet og kirkemøtene nedlagt og Jarlsø ble en ordinær uthavn for Tønsberg by, da kanalen inn til byen var grodd igjen. 
I 1483 druknet Jon Smør og Einar Fluga ved Jarlsøy, sannsynlighet som følge av et basketak under et riksrådsmøte. Fra 1664 kan det dokumenteres at det var gjestgiveridrift på øya, men sannsynligvis var driften enda eldre. Et steinbrudd ble etablert rundt midten av 1600-tallet. 
Under seilskutetida 1850-1910 var øya en mye brukt ankerplass, og fra 1910 til 1963 ble store hvalkokerier fortøyd ved øya. I 1915 startet Jarlsø Verft opp en omfattende virksomhet. Øya ble på samme tid overført fra Nøtterøy til Sem kommune. Fram mot krigen ble det produsert skip (stort sett hvalbåter) og hvalfangstutstyr, og det ble drevet skipsopphugging. Under okkupasjonen brukte tyskerne verftshallene som lager. 
Etter krigen overtok Kaldnes Mekaniske Verksted aksjemajoriteten i Jarlsø Verft. Jarlsø Støperi A/S ble bygd opp og det ble produsert høyspentmaster og drevet galvanisering fram til 1980-årene. I 1986 ble selskapene slått sammen til ett selskap, Jarlsø Fabrikker A/S.
I 1995 kjøpte Tor Solum hele Jarlsø for å videreutvikle industrivirksomheten, men i 2006 ble all industridrift lagt ned og året etter ble det startet opp boligutbygging på øya. Øya er i dag regulert til boligformål og skal når utbygginga er ferdig gi plass til 430 boenheter. Den sørlige delen av øya, med en liten skog, fyrlykt og rester etter tyske stillinger fra andre verdenskrig, forblir urørt.
Francis Field

Liv etter OL

Etter OL er stadionet blitt brukt som hjemmebane til den amerikanske fotball-klubben Washington University Bears. Den har en kapasitet på 4000 tilskuere, og i 2004 fikk banen kunstgress.
Sphaeridium

Utseende

Middelsstore (gjerne 4-7 millimeter), nærmest halvkuleformede, svarte biller, vingespissene ofte røde eller gule. Kroppen er hårløs og gjerne litt matt, dekkvingene uten punktrader.

Levevis

De fleste av kulevannkjærene er knyttet til møkk. De kommer gjerne i store mengder til ferske, ennå våte kuruker, og etter noen timer er kurukene gjerne fullstendig gjennomhullet av kulevannkjærenes ganger. Andre arter lever i råtnende plantemateriale, men de krever høy fuktighet.
Zapadnaja Litsa (fjord)

Zapadnaja Litsa-fjorden eller Litsafjorden er en fjord i Murmansk oblast nordvest i Russland. Den ligger 55 kilometer fra Russlands grense mot Norge.
Fjorden har sitt navn etter elven med samme navn, som tømmer seg i Barentshavet her. Selv har fjorden vært navnegivende for det store russiske marinebasekomplekset som ligger her.
Kamphandlingen i august 1702

Kamphandlingen i august 1702 fant sted fra den 19. til den 25. august 1702 mellom en engelsk skvadron under viseadmiral John Benbow og en fransk under admiral Jean du Casse, under den spanske arvefølgekrigen. Benbow gikk hardt til angrep på den franske skvadronen, men da de fleste kapteinene hans nektet å støtte handlingen, klarte du Casse å stikke av. Benbow mistet et ben under kamphandlingen og døde av sykdom to måneder senere. To av kapteinene ble senere dømt for feigheit og skutt.
At Benbow valgte å forfølge franskmennene, i det som ble den siste kampen hans, ble uimotståelig for folks fantasi. Hendelsen inspirerte til mange ballader, hovedsakelig kalt «Admiral Benbow» eller «Brave Benbow» som ble sunget av britiske sjømenn i mer enn hundre år senere.

Opptakten

Da den spanske arvefølgekrigen brøt ut, ble Benbow sendt til Vestindia med en liten skvadron. Målet var å unngå at franskmennene overtok de spanske landområdene der. Du Casse ble sendt til Cartagena med en skvadron for å overtale dem til å støtte Filip V. Benbow satte etter for å avskjære dem.

Slaget

Den 19. august 1702 møtte skvadronen til Benbow franskmennene langs kysten av Colombia, utenfor Santa Marta, litt øst for munningen til Rio Magdalena. Han ga ordre til skvadronen om å angripe, men «Defiance» og «Windsor» lå akterut og viste ikke tegn til hastverk og de måtte få ordre om å sette mer seil. Benbow mente å vente på «Defiance», men «Falmouth» åpnet angrepet med å angripe fregatten, og «Windsor» som lå ved siden av. «Breda» ble med, men «Defiance» og «Windsor» avbrøt etter noen få bredsider og lot «Breda» ta i mot ild fra franskmennene. Slaget fortsatte til mørket senket seg. «Breda» og «Ruby» fulgte etter franskmennene hele natten, mens resten av skvadronen gikk sin egen vei.
Forfølgelsen fortsatte gjennom den 29., og «Breda» og «Ruby» avfyrte baugkanonene når de kunne. Om morgenen den 21. startet kampen igjen og «Ruby» ble hardt skadet. «Defiance» og «Windsor» nektet å delta i kampen, selv om de hadde det siste franske skipet ved sin bredside. «Greenwich» hadde nå havnet fem timer bak de andre. Den 22. kapret «Breda» galeien «Anne», som opprinnelig var et engelsk skip kapret av franskmennene, og den ødelagte «Ruby» fikk ordre om å returnere til Port Royal.
Natten til den 24. gikk Benbow mot et av fiendens skip alene og han mistet høyrefoten sin da han ble rammet av en kanonkule og returnerte til kvarterdekket så snart skipet var på linje. Flaggkaptein Fogg ga ordre til de andre kapteinene i skvadronen om å holde slaglinjen. Kaptein Kirkby på «Defiance» kom ombord og fortalte Benbow at han heller burde avstå, siden franskmennene virket så sterke. Benbow forsto at de andre kapteinene var av samme mening, avbrøt og seilte tilbake til Jamaica.
Oenomaus

Utseende

Middelsstore stjertvinger (vingespenn 35–40 millimeter) med én ganske kort og én lang, krøllete stjert på bakvingen. Oversiden er brun med metallisk blå felter, undersiden lys gråaktig med svarte flekker.

Utbredelse

Disse artene lever i Mellom- og Sør-Amerika.
Charlotte Corday

Bakgrunn

Corday var medlem av en aristokratisk men fattig familie. Hun var utdannet ved Abbaye aux Dames, et kloster i Caen i Normandie. Hun var positiv til den franske revolusjonen, og var en entusiastisk tilhenger av girondinerne. 
Jean-Paul Marat (1743–1793) var medlem av den radikale jakobinerfløyen som igangsatte skrekkveldet og massehenrettelsene, kjent som skrekkveldet, som fulgte de tidlige fasene av revolusjonen. Han var journalist, og utøvde sin makt gjennom avisen L'ami du peuple (Folkets venn).

Opposisjon, snikmord

I 1789, da Marat fikk 22 girondinere arrestert, begynte Charlotte Corday å tenke på at hun skulle drepe ham. Henrettelsen av kong Ludvig 16. (21. januar 1793) og Marats voldsomme beskyldninger mot den ledende girondineren Jacques Pierre Brissot bidro til at familien hennes tok beslutningen om å gjennomføre planene.
Med et eksemplar av Plutarks Parallelle liv under armen reiste hun fra Caen til Paris 9. juli, der hun bodde på Hotel de Providence. Hun kjøpte en kniv på Palais-Royal, og skrev sin Tale til de franskmenn som er tilhengere av lov og orden, der hun forklarte sine handlinger. Hun oppsøkte Marat og tilbød seg å gi ham informasjon om et planlagt girondineropprør i Caen. Hun ble først avvist, men i hennes andre forsøk, 13. juli, slapp Marat henne inn til seg (han utførte det meste av arbeidet fra et badekar på grunn av en hudlidelse). 
Marat skrev opp navnene på girondinerne etter hvert som Corday dikterte dem. Hun trakk kniven opp fra skjerfet og hogg den i brystet hans, og punkterte en lunge, hovedpulsåren og venstre hjertekammer. Han utbrøt A moi, ma chère amie! («For meg, min kjære venn»), og døde.
Det er dette øyeblikket som gjengis i Jacques-Louis Davids maleri Marats død.
Under rettssaken tilstod Corday at hun hadde utført drapet alene, og sa «Jeg drepte en mann for å redde 100 000». Fire dager etter at Marat ble drept, døde Charlotte Corday under giljotinen.
Henrettelsen satte ingen stopper for jakobinernes terror. Marat ble en martyr, og byster av Marat erstattet krusifikser og religiøse statuer, som det nye regimet ikke tolererte. Det kvinnefiendtlige synet til mange av de revolusjonære lederne ble forsterket av Cordays handlinger. Revolusjonen vendte seg nå med full styrke mot Marie Antoinette, kongens fengslede enke.
Entusiasmen overfor Marat varte i om lag to år. I løpet av denne tiden endret folkets holdning seg, og Charlotte ble etter hvert husket som en som hadde gitt sitt liv for å redde landet fra et monster.
Garvan Point

Garvan Point (bulgarsk нос Гарван, ‘Nos Garvan’) er et nes på østsiden av innløpet til Retizhe Cove på sørkysten av Trinityhalvøya ytterst på Antarktishalvøya.
Garvan Point ligger 7,18 km nordøst for View Point, 5,82 km øst-nordøst for Boil Point, 8,68 km sørøst for Camel Nunataks og 8,23 km vest-sørvest for Mount Cardinall.
Neset ble navngitt av Bulgarias antarktiske stedsnavnskommisjon i 2010 og er kalt opp etter bebyggelsen Garvan nord i Bulgaria.
Stortingsvalget 1909

Politikk

Valgets store vinner var Høyre, som gjennom sitt samarbeid med Frisinnede Venstre fikk en økning på 29 representanter og fikk 64 seter i Stortinget. Økningen skjedde i det store og hele på bekostning av Venstre.
Gunnar Knudsens første regjering (ren Venstreregjering) var utnevnt året før, og fortsatte i kort tid etter valget, inntil den i januar 1910 ble avløst av Wollert Konows regjering som utgikk fra Høyre og Frisinnede Venstre.
Svarte

Svarte er et tettsted i Ystad kommune i Skåne län i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 902 innbyggere.
The Forsaken

The Forsaken er et musikkalbum med Antestor, utgitt i 2005.
Arno Berg

Utmerkelser og heder

Berg var mottaker av St. Hallvard-medaljen og fikk kommandørkorset av St. Olavs Orden. Arnold Haukeland utførte en byste av ham som ble avduket ved Oslo ladegård i 1972; dette minnesmerket ble i 2009 flyttet til Arno Bergs plass. Plassen hadde hett Gyldenløves plass frem til 1975. Arno Berg bodde i «Gyldenløves hus» i Gyldenløves gate 27 fra 1929. Huset ligger med fasade mot plassen.