Valerianus

Bakgrunn

I motsetningen til mange av de kortvarige keiserne og opprørerne som forsøkte rane til seg keisertronen under krisen i det tredje århundret, kom Valerianus fra en adelig og tradisjonell senatorfamilie. Detaljer om hans tidligste liv er flyktige, men det er kjent at han var gift med Egnatia Mariniana, som fødte ham minst en sønn, den senere keiser Publius Licinius Egnatius Gallienus. I tillegg hadde han en annen sønn med Cornelia Gallonia som ble kalt Valerianus Minor.
Han var konsul for første gang enten før 238  som suffectus eller i 238 som en ordinarius. I 238 var princeps senatus, og han stilte opp for Gordian I for å skaffe ham det romerske senatets anerkjennelse for sitt krav på keisertronen. I 251 da keiser Decius gjeninnførte sensuren med lovgivende og utøvende makt så omfattende at det praktisk talt omfavnet keiserens sivile autoritet, ble Valerianus valgt til sensor av senatet, skjønt han betakket seg for å akseptere posisjonen. I løpet av styret til Decius ble han gitt ansvaret for affærene i Roma da herskeren dro på sine skjebnesvangre siste militærkampanje i Illyricum.
Under Trebonianus Gallus ble han utpekt dux (leder) av en hær som antagelig var sammensatt av garnisoner fra de germanske provinsene, og som synes å ha vært utstedt for bruk i krigen mot perserne. Imidlertid da Gallus måtte ta seg opprøret til Aemilianus i 253 var det til Valerianus han henvendte seg for å få støtte til å slå ned dennes opprør. Valerianus marsjerte sørover, men kom for sent: Gallus ble drept av sine egne soldater som deretter allierte seg med Aemilianus før han kom fram. Hans soldater utropte deretter den aldrende Valerianus til ny keiser, han var i begynnelsen av sekstiårene, og fortsatte ferden sørover mot Roma. Da han kom fram sent i september, hadde Aemilianus' legionærer hoppet av sin keiserkandidat, drepte Aemilianus og utropte Valerianus som keiser. I Roma aksepterte senatet raskt Valerianus, ikke bare av frykt for represalier, men også for at han var en av deres egne.

Valerianus' styre

Valerianus' første handling som keiser den 22. oktober 253 var å gjøre sin sønn Gallienus til cæsar (i praksis arveprins) og som med-keiser. Tidlig i hans keisertid ble affærene i Europa enda dårligere, og hele den vestlige delen av Romerriket havnet i uorden og uroligheter. I den østlige delen hadde byen Antiokia i Syria blitt erobret av vasall av Sasanideriket og kongeriket Armenia var blitt okkupert av Sjafur (Sapor). Valerianus og Gallienus delte problemene som Imperiet sto overfor ved at de delte Romerriket mellom seg. Sønnen tok ansvaret for den vestlige delen mens faren dro østover for å håndtere den persiske trusselen.
Mens Valerianus oppholdt seg i Østen og bekjempet perserne, sendte han to brev til senatet hvor han beordret at grep måtte bli tatt mot de kristne. Det første, sendt i 257, kommanderte det kristne presteskapet til utføre ofringer til de romerske gudene eller bli forvist. Det andre brevet, sendt året etter, beordret kristne ledere til å bli henrettet, romerske senatorer og andre som var kristne til utføre handlinger til romerske guder eller miste sine titler, deres eiendommer konfiskert, og om de fortsatte å vise manglende lojalitet til den romerske stat, skulle de også henrettes. Også sivile tjenere og medlemmer av den keiserlige husholdning som ikke åpent æret romerske guder ville bli solgt til slaveri. Det viser at kristne allerede var framtredende på denne tiden, også blant folk i høyere samfunnsposisjoner. Blant de framtredende kristne som ble henrettet på keiserens ordre var Cyprianus, biskop av Kartago, pave Sixtus II, biskop av Roma, sammen med seks dekoner, og Laurentius av Roma. Da Valerianus' sønn ble enekeiser i 260 ble denne lovgivningen opphevet.
Han kom til oppholde seg fem år i øst, men hans nærvær i Syria forhindret ikke Sjafur fra jevnlig å angripe romerske områder. I 254, 255, og 257 ble Valerianus igjen consul ordinarius. Ved 257 hadde han gjenerobret Antiokia og fått provinsen Syria igjen inn under romersk kontroll. Det følgende året hadde goterne igjen invadert og herjet Anatolia. I 259 bevegde Valerianus seg mot Edessa (dagens Urfa) i nordlige Mesopotamia for å slå tilbake persisk aggresjon med en styrke på rundt 70 000 menn, men et pestutbrudd drepte et stort antall av hans soldater og kritisk svekket romernes militære slagstyrke. Et stort salg mellom Carrhae og Edessa vant perserne overlegent, tok den romerske hæren til fange og fraktet den vekk til persisk innland, sammen med keiseren selv og et stort krigsbytte.  Dette hevdes i Sjafurs egen Res Gestae. Det er ingen detaljer om slaget, men det persiske, episk diktet Shahname av poeten Ferdousi skrevet rundt 750 år senere hevdet at 10 000 av Valerianus' hær ble drept og 1600 ble tatt til fange.