Massakrene i Nord-England

Bakgrunn

Etter at Edgar Ætheling ble proklamert som konge, men aldri kronet, og deretter i møte med Vilhelm Erobreren flyktet til Skottland i 1066 var befolkningen i nordlige England frarøvet den beskyttelse som en konge ga ettersom normannernes erobring ikke hadde vært sikret så langt nord. På grunn av den overveldende blandede anglo-nordiske tilhørighet foretrakk de enten en konge fra Norge eller Danmark, eller fra det anglosaksiske huset av Wessex. Samtidig hadde Northumbria lenge motsatt seg engelsk styre. De hadde gjort opprør mot Toste Godwinsson i 1065 og mot Harald Godwinsson i 1066. Til tross for at de aldri hadde sverget troskap til Vilhelm Erobreren betraktet normannerkongen northumbrianerne som opprørere.
Situasjonen i Northumbria for normannerne var sikret av Vilhelm ved en rask utnevnelse av Copsi, en innfødt som hadde sverget troskap til Vilhelm og blitt gjort til jarl. Utnevnelsen fikk ingen lang varighet ved at Copsi ble hendig drept av Osulf ved Newburn-upon-Tyne samme vår. Osulf var sønn av jarl Eadulf III av Bernicia, en familie som i lang tid hadde styrt Bernicia og stundom også Northumbria. Om høsten, derimot, ble Osulf selv drept av en lovløs. Osulfs fetter, Cospatrick, kjøpte jarldømmet fra Vilhelm, men han satt ikke lenge ved makten før han besluttet å delta på Edgar Æthelings side i et opprør i 1068–1069, tre år etter normannernes erobring.
De innfødte jarlene hadde følt på kroppen at normannernes sheriffer utøvde en makt og en autoritet som tidligere hadde vært deres egen. Siden det avgjørende slaget ved Hastings hadde det kun vært lokale trefninger som øyeblikkelig ble slått ned av normannernes effektive og tungt armerte hær. To av sønnene til den døde Harold Gudwinsson hadde to mislykkede forsøk med hærtog mot Exeter fra Irland, men hadde nå gitt opp. En lovløs i Herefordshire ved navn Eadric den ville hadde gjort opprør da eiendommene hans ble konfiskert, men slåss i en ulik kamp og fort nødtvunget til en sporadisk form for geriljakrig.
Hovedårsaken til at motstanden ikke kom noen veg var de normanniske festningene som tidligere ikke var kjent i England. I tillegg var det ingen sentral samlingspunkt anglosakserne kunne samle seg om. Selv om det spontane opprøret i nord samlet seg om den unge Edgar Ætheling var det vel så mye et lokalt opprør i Northumbria som en kamp for den engelske tronen.

Opprøret

Med støtte fra Edwin, jarl av Mercia og Morcar, den avsatte jarlen av Northumbria, forsøkte Edgar Ætheling med støtte fra skotske styrker og egne tilhengere et opprør. Den 28. januar møtes opprørerne i Durham og fikk slått i hjel den nyutvalgte jarlen Robert de Comines, en fransktalende normanner som hadde ignorert alle råd fra Vilhelms allierte på stedet, Ethelwin, biskopen av Durham. Opprørerne overrasket de normanniske garnisonen utenfor den nye festningen og slaktet dem ned til siste mann.
På dette tidspunktet hadde Ethelwin forlatt den pro-normanniske leiren (den eneste engelske prelat som gjorde så) og en blandet hærstyrke bestående av skotter, skandinaver og angelsaksere samlet seg for blant annet å sikre tronen for det gamle dynastiet representert ved Edgar Ætheling. Hærstyrken angrep og erobret York, men rykket ikke videre og Northumbria ble ikke proklamert som en uavhengig stat. Ryktet om opprøret spredte seg og mange i nord grep til våpen. Det var ukoordinert, men likevel samlet mot det normanniske styret.

Ettermæle

Ikke før i 1072 utpekte Vilhelm en ny jarl i Northumbria og skottene ba om fred. Det gikk ytterligere to år, ikke før i 1074 at Edgar Ætheling og normannerkongen kom til en enighet. Vilhelms grep om den engelske kronen ble ikke en gang teoretisk utfordret. Fra normanniske side var den kalde og brutale taktikken en suksess. Store områder, inkludert så langt syd og vest som Staffordshire ble lagt øde (wasta est, som Domesday Book bevitnet) og ytterligere opprør av betydning skjedde ikke. Vilhelm bygde fire nye normanniske festninger i nord, og plasserte en trofast alliert, William FitzOsbern, i festningen i York, og lot den bretonske greve Alan Rufus håndtere den strategisk viktige festningen i Richmond.
Effekten på nordområdene var umåtelige og i økonomiske begreper skapte det en enorm ulikhet mellom nord og sør som først begynte å bli utjevnet på slutten av middelalderen og senere.
Samtidige biografer betraktet handlingen som Vilhelms mest grusomme dåd og som merket hans sjel, men handlingen ble lite nevnt siden og gikk nesten i glemmeboken inntil moderne historikerne på begynnelsen av 1900-tallet skiftet fokuset fra en historieskildring som vektla konge og aristokrati og over til sosial historie, i England også kalt for «Whig History».