google/wiki40b huggingface dataset:
Waidmannslust

Geografi

Waidmannslust ligger vest for Lübars og er delt i to av gaten Waidmannsluster Damm. Den nordlige og vestlige del preges av villaer og landsteder som den tilgrensende Hermsdorf. I den østlige del (Rollberge-Siedlung) finnes høyhusbebyggelse som i den nærliggende Märkisches Viertel.

Historie

Området for Waidmannslust ble fra 1875 kjøpt og utbygget av skogeieren og kroverten Ernst Bondick. Navnet kommer av Bondicks eget vertshus med samme navn. Waidmann er tysk for jeger eller veidemann.
I 1884 fikk villaområdet et stoppested på Berlins nordbane, dagens Waidmannslust stasjon som trafikkeres av S-Bahnlinjene S1 og S85. Mellom 1908 og 1912 ble jernbanen bygget til et høyere nivå. Stasjonsbygningen og broen over Waidmannsluster Damm stammer fra denne tiden og er vernet som kulturminner.
Den evangeliske Königin-Luise-Kirche er fra 1913.
Etter den andre verdenskrigen ble det oppført en rekke bolighus for de franske okkupasjonsstyrkene i området. Gateskiltene med hvit skrift på blå bunn etter typisk fransk manér, stammer fra denne tiden.
Soga om vápnfjordingane

Soga om vápnfjordingane (Vápnfirðinga saga) er en islendingesaga fra ca 1220/1230. Historien foregår i Vopnafjörður nordøst på Island ca år 970-990 og handler om Brodd-Helge og hans svoger Geite, og uvennskapet mellom dem. Sagaens konflikter oppstår mest på grunn av økonomiske interesser, og sagaen har blitt beskrevet som «a lesson on the values of tolerance and generosity of spirit that ultimately triumph».
Hovedpersonen Brodd-Helge beskrives som modig, sterk og opptatt av økonomisk vinning: «det er [Brodd-Helge]s begærlighed i forbindelse med overmod, der er og bliver det drivhjul, der sætter det hele i gang». Han drepte en sauetyv da har var 12 år gammel. Helge er gift med Geites søster Halla, men skiller seg fra henne i løpet av historien. Uenighet om hennes verdier er en av mange forhold som skaper splid mellom svogrene; et annet konflikttema er verdisakene etter en norsk handelsmann som blir drept der i bygda. Helge beskrives som den som skaper og eskalerer konfliktene, mens Geite er tålmodig og utsetter hevnen i det lengste. Helge provoserer blant annet ved å drepe husdyr, hugge ned skog og drepe småbønder som er Geites frender. Den delen av sagaen som skildrer Geites drap på Helge er tapt. Helges sønn Bjarne hevner faren ved å drepe Geite, og møter deretter Torkell Geitesson til kamp i Bodvarsdal. Kampen ender med at mange menn faller og at de to hovedpersonene får farlige sår. De to sønnene Bjarne og Torkell forsones imidlertid til sist.
Forhistorien til hovedpersonene, særlig Brodd-Helge, blir beskrevet i Soga om Torstein Kvite som etter alt å dømme er skrevet før Vápnfirðinga saga. Thorstein er Helges farfar og fosterfar. En annen av Helges sønner, Sølve, omtales i Soga om ljosvetningane.
Teksten er bare bevart i ett pergament fra 1400-tallet, og ellers i senere papirhåndskrifter. Sagaen ble oversatt til bokmål i 1897 som Vaapnfjordingernes Saga av O.A. Øverland i hans Norske historiske Fortællinger bind 1; og til nynorsk i 1907 av Olav Røkke som Soga um Vaapnfjordingarne, utgitt som bilag til Høgskulebladet. Siste norske utgave er Soga om vápnfjordingane ved Børge Nordbø i fembindsverket Islendingesagaene, 2014.
Slupp

Slupp er et lite seilskip, ofte med én, to-delt mast, gaffelseil og tre forseil. Den har permanent baugspryd eller klyverbom. Sluppen ble i store trekk bygd og rigget som en kutter, men var mindre enn denne.

Norske slupper

I distriktet Sunnhordland / Hardanger var også ordet «slupp» brukt om fartøy som og ble rigget med to master. Folk fra Sunnhordlandsdistriktet har fått stipend for å reise til Holland å studere hvordan  hollenderne bygde disse seilsskipene. De tidlige sluppene hadde bare en mast, men etter hvert som de ble bruk i Nordsjøfiske ble alle bygd eller rigget med 2 master. Noen få var rigget med «stengerigg», en todelt mast som kunne taes ned, og klyverbom som kunne taes inn. 
De eldre sluppene kunne ha optil 4 råseil men i senere tid var det vanlig med en breifokk og noen få hadde rå toppsegl. Senere ble nesten alle rigget med «pålemast». Når motoren ble innført endret betegnelsen seg til kutter, «motorkutter» om disse norske sluppene.
Forskjellen på kutter og slupp gikk ofte på skroget, hvor smekkert det var, riggen var stort sett lik.
Fredspalasset

Fredspalasset (nederlandsk Vredespaleis) er en bygning i Haag, Nederland, som huser Den internasjonale domstolen, Haagakademiet for internasjonal rett, Den faste voldgiftsdomstolen samt Fredspalassets bibliotek. Det avholdes ofte konferanser om folkerett og andre ting relatert til det internasjonale samfunnet.
Det første initiativet til Fredspalasset ble tatt av Andrew Carnegie i 1900, da han etter Haagkonferansen i 1899 ønsket et sted hvor Den faste voldgiftsdomstolen kunne treffes, og å opprette et spesielt bibliotek. Den faste voldgiftsdomstolen kunne ikke kjøpe land selv, etter nederlandsk lov, så Carnegie grunnla Carnegie Foundation for det formål, samt skjenket stiftelsen en formue.
Byggingen kom i gang etter en arkitektkonkurransene Carnegie utlyste. Vinnerbidraget var en nyrenessansebygning av den franske arkitekten Louis M. Cordonnier, og bygningen ble konstruert av den nederlandske arkitekten Van der Steur. Omgivelsene ble designet av Thomas Hayton Mawson. Alle nasjoner skulle bidra med byggematerialer; for Norges vedkommende ble det granitt.
Oppføringen ble påbegynt i 1907, og avsluttet med en åpningsseremoni den 28. august 1913. Fredsilden, som alltid brenner, ble da tent ved palassets inngang.
Den faste voldgiftsdomstolen (PCA), Fredspalassets bibliotek for internasjonal rett, Haagakademiet for internasjonal rett og Carnegie Foundation har benyttet bygningen siden 1913. Mellom 1922 og 1946 benyttet Den faste domstol for mellomfolkelig rettspleie bygningen, hvilket førte til at biblioteket ble flyttet til en annen bygning i samme område. Fra 1946 var det også Den internasjonale domstolens sete, etter at FN hadde blitt grunnlagt. I tillegg har også Det internasjonale krigsforbrytertribunalet for det tidligere Jugoslavia brukt bygningen.
Leioderes kollari

Utseende

En middelsstor (9-15 mm), slank, ensfarget lysbrun til brunoransje trebukk. Antennene er omtrent så lange som kroppen hos hannen, noe kortere hos hunnen. Hodet er forholdsvis stort og bredt. Pronotum er bredere enn langt og har jevnt rundede sider. Dekkvingene har markerte, rettvinklede hjørner, bak disse er de parallellsidige, de dekker ikke de to siste bakkroppsleddene. Vingene er ganske tett, middels grovt punkterte og har et ganske dypt lengdeinntrykk som går fra litt innenfor skuldrene skrått innover. Lårene er kølleformede, beina ellers slanke.

Levevis

Arten lever bare på død ved av spisslønn (Acer platanoides). Larven utvikler seg helst i nylig døde grener som er 2-5 centimeter tykke. Larveutviklingen tar ett eller to år. De voksne billene kan finnes i juni-juli, av og til på blomster.

Utbredelse

Arten har en østlig utbredelse i Europa, og har en nokså isolert forekomst i Sør-Skandinavia, videre finnes den fra Polen sørover til Syria, mot øst til Uralfjellene. I Norge er den bare funnet ved Oslo.
Setså

Setså er en grend og en grunnkrets i delområdet Nedre Saltdal i Saltdal kommune i Salten i Nordland. Kretsen befinner seg nord for Rognan og Saksenvik og Langset, på østsiden av Saltenfjorden.
E6 går gjennom grunnkretsen, deriblant gjennom Setsåhøgda tunnel. Også Nordlandsbanen passerer gjennom stedet.
Børshagen

Beliggenhet og størrelse

Parken avgrenses av Tollbugata i nord, Strandgata i øst, Rådhusgata i sør og Fred Olsens gate i vest. E 18 passerer ved det sydøstlige hjørnet av parken. Parken er ca. 4 dekar stor. Børsbygningen ligger midt i parken med inngang fra Tollbugata. Børshagen er gjerdet inn og ikke tilgjengelig for publikum.
Foran inngangen til børsen står en fontenefigur i bronse av den romerske handelsguden Merkur, gitt av grosserer Conrad Langaard ved innvielsen av tilbygget til Børsen i 1911. På sokkelen finnes fire løvehoder.
Børshagen brukes også om den indre hagen midt i børsbygningen. Denne hagen fikk glasstak i 1988.

Historie

Området Børshagen ligger på var en del av Bjørvika da Christiania ble anlagt i 1624. Først i 1720-årene var området ferdig fylt opp og blitt land. Fra midt på 1700-tallet lå byens fisketorg på området. 
Den første parken ble anlagt 1806 med blant annet 303 lindetrær fra Holland, etter initiativ av politimester Jacob Wulfsberg, men parken forfalt fort. Parken ble kalt Grønningen, et navn som holdt seg lenge. I 1812 foreslo Otto Collett at Oslo Byes Vel skulle anlegge en ordentlig park, og dette ble satt i gang samme år med planting av 250 trær, blant annet mange popler. Parken, som var større enn i dag, ble åpnet for publikum i 1819. Parken kalles nå også Esplanaden. 
Flere kilder omtaler Grønningen som byens første park. Det er den i betydningen offentlig tilgjengelig park på offentlig eiet grunn. Paléhaven, øst for Paléet som Bernt Anker eide i kvartalet nord for Børshagen, var en fullverdig park og ble åpnet for publikum før Børshagen sto ferdig. Paléhaven var imidlertid en privat hage. 
Grunnen ble solgt til børskomiteen i 1826. Men også etter at bygningen for Oslo Børs sto ferdig i parken i 1828 var den populær. Denne delen av sentrum var promenadestrøket frem til den nye vestlige del av sentrum med Karl Johans gate og Slottsparken overtok fra 1840-tallet. 
Brigademusikken (2. Brigades Musikkorps, nå Forsvarets Stabsmusikkorps) spilte i årene fra korpset ble stiftet i 1817 i parken, utenfor Byens Vakt (Tollvakten) i parkens nordøstlige hjørne.
Ved børsbygningens utvidelse i 1911 ble parken mindre ved at det ble bygget to sidefløyer mot syd og en tverrfløy. Utbyggingen skapte gårdshagen (den indre Børshagen). 
Børshagen ble inngjerdet i 2006. Fra 2009 er det hvert år arrangert en stor fest for Kirkens Bymisjons gjester, i 2014 i samarbeid mellom Oslo Børs, Sodexo, Fred Olsen, Friele og Comfort Hotel Børsparken.
Sammy Adjei

Landslagskamper

Adjei har spilt 30 kamper for det ghanesiske landslaget.
Erindringsmedalje i anledning av Kong Christian IX og Dronning Louises gullbryllup

Erindringsmedalje i anledning av Kong Christian IX og Dronning Louises gullbryllup var en dansk kongelig medalje innstiftet til minne om 50-årsdagen for bryllupet mellom kong Christian IX og dronning Louise. Gullbryllupsdagen ble feiret 26. mai 1892.

Utforming

Medaljen var utformet av medaljør Friedrich Schmahlfeld etter en tegning av dronning Louise. Den besto av en bryllupskrans av myrte hvori det de to majesteters felles monogram var innsatt i rød (C) og hvit (L) emalje for medaljen i gull og sølv, uten emalje for medaljen i bronse. Kransen var toppet av en kongekrone i overgangen til opphenget i medaljebåndet. 
Medaljebåndet var lyst blått og tilsvarte fargen i Elefantordenens bånd. Båndet var utformet som et vertikalt medaljebånd for herrer, som en sløyfe for damer.

Tildeling

I anledning festlighetene for sitt gullbryllup innstiftet kongen en medalje, kalt erindringstegn, som ble utdelt til kongelige, regjeringen og hofftjenestemenn, samt hoffbetjenter. Medaljen ble preget i tre klasse: gull, sølv og bronse. Medaljen i gull ble tildelt medlemmer av det danske de med dette beslektede kongehus, nærmere bestemt det greske, russiske, britiske, luxembourgske og det hannoverske, samt en del andre kongelige. 
I alt ble 39 fyrstelige personer tildelt minnemedaljen i gull. Medaljen i sølv ble tildelt medlemmer av Danmarks regjering og de øverste hofftjenestemenn, inkludert adjutanter. Det ble tildelt 71 medaljer av sølv. Bronsemedaljen ble tildelt 20 hoffbetjenter av lavere rang.

Norske innehavere

Kong Haakon VII var innehaver av Erindringsmedaljen i anledning av Kong Christian IX og Dronning Louises gullbryllup.
Røykbadstue

Røykbadstue er en tradisjonell bygningtype kjent fra ulike deler av Norge. Røykbadstuene har tradisjonelt blitt brukt til å skjøtte den personlige hygiene. Røykbadstuer er kjent blant annet fra Neiden, Færsnes og Finnskogen. Norsk Skogfinsk Museum har arbeidet for å kartlegge og opplyse om røykovnsteknologien som benyttes for å varme opp røykbadstuer.
Cephaloplon

Utseende

En middelsstor, slank, matt lysbrun trebukk, dekkvingene med et par lyse skråbånd. Antennene er lengre enn kroppen, froholdsvis kraftige, det tredje leddet noe oppsvulmet. Pronotum er mye lengre enn bredt, sylindrisk. Dekkvingene er jevnbrede og ender i en kraftig tann, beina middels lange med noe klubbeformede lår.

Utbredelse

Arten er kjent fra Venezuela og Trinidad og Tobago.
Pando (Uruguay)

Historie

Pando ble grunnlagt 5. august 1780.

Kommune

Byens ordfører (alcalde) er Martín Varindelli.

Transport

Ruta 8 forbinder Pando med Montevideo (sør) og Minas (nord).
Cenk Tosun

Landslaget

Han ble tatt ut i Tyrkias EM-tropp til EM i Frankrike 2016.
Golf under Sentralamerikanske og karibiske leker 1954

Golf under Sentralamerikanske og karibiske leker 1954. Golf var en av flere sporter i de sjuende sentralamerikanske og karibiske leker som ble arrangert i Mexico by i Mexico i perioden 5. til 20. mars 1954. Det var femte gangen som golf var med i lekene. Det var to turneringer, en for menn og en for kvinner. Det var første gangen som kvinner deltok i golf i de sentralamerikanske og karibiske leker.
Richardiidae

Utseende

Små til middelsstore (3 – 15 mm) fluer, ganske slanke. Ofte nokså fargerike, gule, brune, svarte eller metalliske, gjerne med fargemønstre. Vingene har fargede tverrbånd eller flekker. Hodet er vanligvis rundaktig men kan være uttrukket fremover. Det sitter én kraftig børste ved innerkanten av hvert fasettøye og et par kraftige, fremoverrettede børster ved det fremste punktøyet. Hos noen arter er hodet tett dekket av lange hår. Fasettøynene er vanligvis runde og middels store, én art har "øyne på stilk". I pannen sitter tre punktøyne, de to bakerste nær hverandre og det fremste noe lenger fremme på pannen. Antennene er tre-leddete, det første leddet er svært lite, det tredje er vanligvis noe forlenget og har en fint hårete antennebørste (arista) festet nær roten. Kinnbørste (vibrissa) mangler, og munndelene er av vanlig fluetype. Brystet (thorax) er vanligvis litt lenger enn bredt, vanligvis med kraftige børster og fine hår. Vingene er store og brede, med mer eller mindre tydelige mørke tverrbånd. Beina er forholdsvis lange, og baklåret er ofte fortykket. Bakkroppen er gjerne ganske slank. Larvene har ikke blitt beskrevet.

Levevis

Veldig lite er kjent om biologien til disse fluene. Det ser ut til at larvene utvikler seg på planter, for det meste råtnende døde planter og frukter. Pupper av én art har blitt funnet på en syk kokospalme, og noen arter ser ut til å være knyttet til palmeliljer (Yucca spp.). Noen arter ser ut til å utvikle seg i skudd av gress, andre i blomster av myrkonglefamilien og bananfamilien. Noen arter kan muligens gjøre skade på jordbruksvekster. Hos noen arter samles hannene på "spillplasser" som hunnene oppsøker for å parre seg. Artene av slekten Sepsisoma ligner maur og unngår derfor trolig å bli spist (vernelikhet).
Norman Manea

Liv

Manea ble i 1941 sammen med sin familie deportert til Transnistria i en rumensk konsentrasjonsleir, som de imidlertid overlevde. Etter endt gymnasium i Suceava, studerte han hydroteknikk på Det tekniske universitet for byggekunst i București og arbeidet i 14 år som sivilingeniør og forsker før han i 1974 ble forfatter på heltid. 
Han publiserte sitt første skjønnlitterære verk, en fortelling i 1966, og sin første bok i 1969.
Han forlot Romania i 1986 med et stipend fra Berliner Künstlerprogramm des DAAD (Deutscher Akademischer Austauschdienst), og benyttet anledningen til å hoppe av sammen med sin kone, Cella. Etter ett år i Vest-Berlin reiste de til USA. Han fikk amerikansk statsborgerskap i 1999. Han ble medlem av Akademie der Künste i 2006.
Han er Francis Flournoy professor for europeiske studier og kultur og såkalt «writer in residence» ved Bard College, såvel som gjesteprofessor ved Bard College Berlin.
I 2013 laget René Frölke dokumentarfilmen «Le beau danger» om Norman Manea. Filmen ble vist på Filmfestivalen i Berlin i 2014.
Livestrong-armbånd

Livestrong-armbåndet er et gult armbånd laget av Nike og introdusert av den tidligere kreftrammede syklisten Lance Armstrong sommeren 2004. Båndet ble etablert som en del av utdanningsprogrammet «Wear Yellow Live Strong» for å hjelpe kreftrammede ofre og bidra til økt kreftforskning. Båndet ble solgt i pakker på 10, 100 eller 1 200 bånd for å skaffe fem millioner dollar til Lance Armstrong Foundation (nå Livestrong Foundation). Båndene ble solgt enkeltvis for 1 dollar per stk. Den gule fargen var valgt fordi den er en viktig farge i profesjonell sykling.
Båndet ble ekstremt populært i USA ved slutten av sommeren 2004, de første kjendisene som bar båndet var deltakerne i Tour de France 2004. Personligheter som John Kerry, skuespiller Matt Damon, og andre idrettsutøvere i OL i Athen 2004 hadde et bånd. Dette kan være en av grunnene til at båndene ble mote.
Armbåndene er gule og lagd av silikon, med påskriften "LIVESTRONG". I mai 2005 hadde over 50 millioner armbånd blitt solgt, og til sammen 87 millioner da samarbeidet mellom Livestrong Foundation og Nike ble avsluttet i 2013.
Det finnes også andre armbånd som går til veldedighet som det hvite MAKE POVERTY HISTORY som har som mål å slette u-landsgjelden, og det svarte og hvite STAND UP SPEAK UP som markedsføres av Nike og er mot rasisme.
Etter at Lance Armstrong i 2012 mistet alle medaljene i Tour de France på grunn av doping, klipte enkelte opp det gule Livestrong-armbåndet i protest mot svindelen hans. Nike brøt alt samarbeid med Lance Armstrong i oktober 2012. 28. mai 2013 kunngjorde Livestrong Foundation at deres samarbeid med Nike var brutt.
Harry Fragson

Bakgrunn

Han var sønn av hotellieren Victor Pot og hans hustru Leontine Pot, født Winand. Han likte i Frankrike å være mystisk om sin bakgrunn, men det står fast at faren var fransk og moren belgisk.
Han studerte ved en handelsskole i Antwerpen og ble på den tiden populær i vennekretsen for sitt gode pianospill.

Karriere

Etter en god tidlig karriere i London flyttet han til Paris; han fikk prøve deg på café-théâtre der, på Quat'z'Arts, og fikk engasjement der som akkompagnatør. Der gjorde han suksess med et nummer som imiterte franske music hall-stjerner. Han kunne så utvikle sin opptreden ytterligere.
Fragson ble kanskje best kjent som en produktiv underholder som introduserte hundrevis av sanger, som «Reviens», «Si Tu Veux...Marguerite», «A La Martinique», «La Baya», «Les Blondes», «les Jaloux», «Amours Fragiles» og «Les Amis De Monsieur». Han gadde en Irving Berlin-sang, «There's a Girl In Havana», som han endret til «Je Connais Une Blonde», og som skulle forbli meget populær blant franske soldater under første verdenskrig.
I 1905 vendte han tilbake til London og ble populær innen pantomime.
Tidlig i 1912 opptrådte Fragson på Kings Theatre i Skottland, etter å ha blitt løst fra sitt engasjement ved  Alhambra-teateret i Paris. Han obrådte der nok en gang den 15. oktober 1913, før han vendte tilbake til Frankrike.
Den 30. desember 1913, mens han bodde i 56 rue Lafayette i Paris, kom Fragson ghjem og oppdaget at hans sinnssyke far Victor Pot var like ved å begå selvmord. Det kom til krangel idet Pot mistenkte sin sønn for å ha en affære med hans elskerinne Paulette Franck
  Pot skjøt så sin sønn. Faren døde seks uker etter i et sinnssykeasyl.
Fragson ble begravet på Père-Lachaise-gravfeltet i Paris.  Mer enn 50.000 mennesker fulfte hans båre til  Saint Augustin-kirken.
Jurt

Jurt eller jurte er en betegnelsen på et telt av filt som tradisjonelt har blitt brukt av nomader i Sibir og i Sentral-Asia. Begrepet jurt brukes i enkelte sammenhenger også om bosted eller oppholdssted generelt.
Blant folkene som benytter jurter kan nevne tunguser og jakuter, og jurter forekommer også på Kamtsjatka, i Mongolia og i Turkestan. En jurt er som regel kjegleformet, reist opp av smale bjelker, utenpå stundom belagt med leire og gresstorv. På et frittstående arnested i midten av jurten vedlikeholdes en ild. Rundt veggene løper benker som også tjener som soveplasser. Ovenfor dem henges husgeråd og våpen.
Ordet jurt er kommet til norsk via russisk (юрта), men er opprinnelig et turkospråklig ord for bosted. På kasakisk heter jurt kiyiz üy (киіз үй; bokstavelig «filthjem») og på mongolsk ger (гэр). Afghaner og pakistaner kaller dem kherga, jirga eller ooee. På kirgisisk heter jurten bojzoj, bokstavelig «grått hus», på grunn av filttøyets farge.

Historie

Jurter har vært en særegent trekke ved livet i Sentral-Asia i minst 3000 år. De første skriftlige beskrivelser av en jurt som bosted ble nedtegnet av historikeren Herodotos, som var virksom i antikkens Hellas mellom 484 og 424 f.Kr. Han beskrev jurtlignende telt som boligene til skyterne, et hestridende nomadisk folk nord for Svartehavet og i den sentralasiatiske region fra rundt 600 f.Kr. og til utpå 300-tallet e.Kr.
Sælehus

Sælehus (fra norrønt sáluhus og sæluhús) er en gammel betegnelse på herberge for veifarende.
I Heimskringla skriver Snorre Sturlason om mannjevningen mellom kongene Sigurd Jorsalfare og Øystein Magnusson. Han forteller at «Kong Øystein hadde gjort meget nyttig i landet mens kong Sigurd var på ferd». Han navngir blant annet mange kirker som han bygde. Andre kongesagaer, både Morkinskinna og et sagahåndskrift (Hulda) forteller at det var stor ferdsel over Dovrefjell. Folk for ofte vill over fjellet og var utsatt for hardt vær - «let ek tar selohus gora oc legga fe til».
Den talentfulle mr. Ripley (1999)

Handling

Handlingen er lagt til Italia på 1950-tallet. Tom Ripley (Matt Damon) er født og oppvokst i fattige kår i USA. Allerede som liten drømmer han om å ha en betydningsfull posisjon i samfunnet. Som ung voksen er han på jakt etter etter en annen identitet, et bedre liv, da han mener det er bedre å være en kunstig person enn et virkelig null. Han får sin store sjanse når den rike faren til Dickie (Jude Law), en avgangselev fra Princeton, henvender seg til Tom i et hageselskap og spør ham han kan dra til Italia for å overtale sønnen til å komme hjem. Tom later som han kjenner sønnen og blir tilbudt 1000 dollar for oppdraget.
Dickie er født og oppvokst til rikdom og anser sin lette tilværelse som en selvfølgelighet. Tom er derimot som en kameleon, og fremstår som den rene drømmesønnen i forhold til Dickie, hvis eneste talent synes å være å bruke penger. 
Dickie og hans vakre kjæreste, forfatterinnen Marg Sheerwood (Gwyneth Paltrow), ser aldri farene som truer når Tom forsøker å gjøre deres livsstil til sin egen. Ingen av dem kjenner egentlig Tom, men han får dem til å tro at de gjør det. Han vet når han må snakke sant og når han må lyve. Vennskapet mellom Tom og Dickie ender i en svært dramatisk hendelse. Etter det begynner Tom for alvor å realisere sin plan. Gradvis overtar han identiteten til den unge rikmannssønnen Dickie.

Om filmen

Den ble innspilt sensommeren og høsten 1998. Opptakene ble gjort ulike steder i Italia, blant annet i Napoli, Roma, Venezia, Sicilia, Toscana og Salerno.

I Norge

Den hadde premiere på norske kinoer den 25. februar 2000. Den ble utgitt på leievideo (VHS og DVD) den 11. oktober og for salg den 1. november 2000.
De norske anmelderne var jevnt over meget positive til filmen.

Anmelderne

Den talentfulle mr. Ripley ble godt mottatt av kritikerne, noe som gjenspeiles i at den har fått 83% på Rotten Tomatoes og 76% på Metacritic. Den amerikanske filmanmelderen Roger Ebert gav den toppkarakter.
VG, Dagbladet, Aftenposten og Dagsavisen gav den terningkast fem, mens FilmMagasinet gav den seks. Anmelderen i CINERAMA gav den terningkast fem i 2000 og konkluderte med at den var en «strålende vellaget film».

Publikum

Filmen ble en moderat til stor publikumssuksess da den innbrakte så mye som $128,8 millioner på verdensbasis, hvorav $81,3 millioner i USA. Den endte dermed på en 32.-plass over de mest innbringende filmene på verdensbasis i 1999 og på en 27.-plass i USA. Produksjonskostnadene var på rundt $40 millioner.