google/wiki40b huggingface dataset:
Red Bull RB7

Red Bull RB7 var Formel 1-bilen som Red Bull Racing konkurrerte med i 2011-sesongen. Den ble kjørt av regjerende verdensmester Sebastian Vettel og Mark Webber, og ble designet av teamets tekniske sjef, Adrian Newey.
Bilen ble lansert 1. februar 2011 på Circuit Ricardo Tormo i Valencia i Spania. Årets første test ble kjørt samme dag, og med Sebastian Vettel bak rattet var RB7 den raskeste bilen.

Tekniske spesifikasjoner

RB7 var en videreutvikling av forrige års modell, RB6, som igjen var basert på Red Bull RB5. Endringene på RB7 var påkrevet som følge av regelendringer. Forbudet mot doble diffusere medførte en enklere diffuserversjon, som gjorde det mulig for teamet igjen å bruke et trekkstang- (pullrod)-basert hjuloppheng bak, som i 2009. Ved lanseringen hadde bilen fremdeles et enkelt eksossystem med rør som kom ut gjennom sidepodene, men allerede på den andre testdagen la Red Bull til en karbonfiberkanal på gulvet som ledet og spredte eksosen ut over diffuseren, uten å bli påvirket av luftstrømmene som passerte over eksosstrømmen.
KERS ble også gjeninnført i 2011, og Red Bull utstyrte bilene med et system levert av Renault. Ved lanseringen uttalte Newey: «Den store utfordringen for oss dette året er gjeninnføringen av KERS-systemet. Det er alltid en utfordring å finne løsninger som ikke svekker bilens aerodynamikk. Denne sesongen, hvor både McLaren, Ferrari og Mercedes har KERS, må vi få det til å virke, simpelthen for ytelsen ut fra startlinjen.» Selv om KERS-systemet medførte mer vekt og volum klarte teamet likevel å gjøre bilen slankere bak, og lettet dermed strømmen av eksos mot diffuseren.

2011-sesongen

I sesongstarten på Albert Park i Melbourne tok RB7 seieren med Vettel, mens Webber kom på femte. I de nitten løpene i 2011-sesongen var RB7 aldri dårligere enn femteplass i alle løpene bilen fullførte, den tok også tre dobbeltseire og bare to løp ble brutt, det første da Mark Webber krasjet i Italia og det andre da Sebastian Vettel måtte bryte i Abu Dhabi. Disse resultatene gjorde at Red Bull med RB7 gjentok fjorårets prestasjon og vant både konstruktørmesterskapet og også førermesterskapet med Sebastian Vettel. 
Sebastian Vettel, som (siden han kom til Toro Rosso) hadde gjort det til en vane å gi navn til racerbilene han kjørte, kalte sitt RB7-chassis «Kinky Kylie».

Løpsresultater

Se: Red Bull Racing
Skrue (mekanisme)

En skrue er et skaft med en heliks på overflaten.  De to viktigste bruksområdene er som festemiddel og som en enkel maskin for å omdanne en roterende kraft til en lineær kraft.
Skruer klassifiseres blant annet etter fastheten til materialet, typen hode og typen gjenger.

Spor

Sporene på en skrue finnes i en rekke forskjellige utgaver.  De vanligste typene i dag er flatt spor, krysspor (Phillips eller Pozidriv) og Torx. Unbrako (også kalt Hex eller Allen) er også i bruk
Flatt spor er det enkleste av sporene. Slike skruer brukes fremdeles noe i snekkerarbeid, men er ikke beregnet på maskinell tiltrekning. Verktøyet vil da ofte hoppe ut av sporet.
Phillips har noe avrundede hjørner inne i sporet, slik at verktøyet skal glippe i stedet for å trekke til skruen for hardt.  Dette sporet ble lansert av The Phillips Screw Company, derav navnet Phillips head på engelsk.
Pozidriv ble lansert av Phillips Screw Company og American Screw Company. Det har fire ekstra kontaktpunkter i forhold til krysspor, og er laget for at verktøyet ikke skal glippe.  Pozidriv-verktøy bør ikke brukes i vanlig krysspor, men omvendt fungerer greit. Man kan skru en Pozidriv-skrue med et skrujern for krysspor (stjernejern) eller et for skruer med flatt spor (flatjern).
Torx har form som en sekskantet stjerne med avrundede kanter. Typen ble lansert av Textron, Inc.  Denne typen skruer er vanlige i datamaskiner, forbrukerelektronikk og etter hvert også i biler, spesielt europeiske biler som Mercedes, BMW og Volkswagen.
Unbrako eller sekskant er vanlig på møbler, verktøymaskiner og biler. Denne heter “Allen- el. hex-head” i USA.
Firkanthode eller Robertson er vanlig på møbler og gjenstander fra Canada. Ford Modell T brukte firkanthoder, men skruetypen brukes veldig lite i dag.
Tri-wing brukes som en sikkerhetsskrue, for eksempel der en produsent av noe utstyr ikke ønsker at forbrukeren skal demontere utstyret.
Torq-Set er uvanlig i Norge, men brukes på moderne fly.
Spanner har to runde hull ved siden av hverandre. De er laget for å hindre tukling og hærverk, og tåler mye mishandling. De er vanlig brukt på heiser i USA.
Loxspor er det nyeste skruehode som har blitt lansert med sitt dype spor. Skruehode har best grep og har minst sjanse for å bli ødelagt. Denne typen også enklere og billigere å produsere. Denne typen skal også pensjonere Torx.
Det er også flere andre skruehodetyper i USA som kun kan skrues inn, for å motarbeide demontering, f.eks. i WC-vegger.
Maskinskruer har 6 kantede hoder i mm eller tommer. De kalles M1, M2, osv., etter størrelsen i millimeter.
Camerata Nordica

Camerata Nordica (etablert 1974 i Kalmar) er et prisbelønt og plateutgivende dirigentfritt (camerata) kammerorkester, tidligere kjent som Camerata Roman og Camerata Sweden.
Det ledes av norske Terje Tønnesen (tilkom 1997) og kyprioten nLevon Chilingirian. Orkesteret turnerer verden rundt, ofte i offisielle sammenhenger, og har gitt ut fjorten plater i perioden siden 1993.
Electric Light Orchestra

Utgivelser

Etter tre album hvor de på mange måter prøvde seg frem, slo ELO ut i full blomst med albumet Eldorado fra 1974, med bl.a. Can't get it off my head. Etter manges mening selve mesterverket i ELOs diskografi. I 1975 klarte bandet å følge opp suksessen med albumet Face the Music med hitene «Evil Woman» og «Strange Magic». «Evil Woman» skrev Jeff Lynne ferdig på under 30 minutter.
I 1976 kom A New World Record, en av deres mest solgte album, som inneholdt tre av deres største hiter; «Telephone Line», «Rockaria» og «Living Thing».
Jeff Lynne låste seg så inn i en fjellhytte i Sveits, der han på tre og en halv uke skrev alle låtene til dobbeltalbumet Out of the Blue (1977). 4 millioner eksemplarer av dette albumet ble forhåndsbestilt. Albumet nådde 3.-plass i Norge.
På sitt neste album Discovery fra 1979 satset de enda mer på pop/disco-orienterte låter. Albumet gikk til topps i England og Norge. I Norge lå albumet som nr. 1 i hele tolv uker. Discovery ble det mest solgte ELO-albumet. Samme året ble samlealbumet Greatest Hits utgitt.
Nå var ELO blitt en del av disco-bølgen, på linje med band som Bee Gees og Earth, Wind & Fire. ELO ble spurt om å lage filmmusikken til filmen Xanadu med Olivia Newton-John i hovedrollen, oppfølgeren til Grease. Tross i at filmen ble slaktet verden rundt, og senere oppnådde status som «kalkun», ble ELOs bidrag til filmen roset. Tittelsporet «Xanadu» ble en stor hit på 1980-tallet.
I 1981 kom konseptalbumet Time, som handler om en mann som reiser fram til år 2095, men oppdager at livet var langt bedre i 1981. Denne gangen vendte Jeff seg mot progressiv rock. Flere av låtene på albumet inneholdt tunge synthriff, slik som «Twilight» og «Here Is The News». Time er blant ELOs beste solgte album og havnet på 1.-plass i England, og klatret opp til en 2.-plass i Norge, mens i USA oppnådde den 16.-plass. «Hold On Tight» ble ELOs siste Topp-10 singel i både USA og Storbritannia.
I 1982 begynte ryktene å gå om at ELO skulle oppløses. Ryktene forstummet imidlertid i 1983 da ELO var tilbake med sitt 11 album kalt
Secret Messages, albumet solgte til 4.-plass i England og 5.-plass i Norge. I USA ble ikke albumet godt mottatt, og de endte opp på 36.-plass på Billboard albumlisten. Secret Messages regnes for å være ELOs svakeste studioalbum.
Det skulle gå hele tre år før et nytt ELO-album kom på markedet. I 1986 ble Balance of Power utgitt, og det viste seg å bli det siste offisielle ELO-albumet på 16 år. 
Noen av bandmedlemmene ville fortsette samarbeide med å bevare ELO, og i 1991 ga de ut sin første plate hvor de brukte bandnavnet som tittel,
Electric Ligth Orchestra Part II. Bandet fortsatte å turnere i årene som fulgte. I 1994 ga de ut albumet Moment of Truth. I 2000 ble bandet oppløst.
I 2001 ga Jeff Lynne ut albumet Zoom under ELO-logoen. Albumet fikk jevnt over gode kritikker, og Jeff Lynne turnerte igjen i USA, men måtte avlyse etter få spilte konserter grunnet dårlig billettsalg. Men fansen kunne glede seg over at Jeff Lynne nok en gang skrev sanger som minte om A New World Record og Out ot the Blue, som regnes for å være de beste albumene av ELO.
Vapour Col

Vapour Col er et skar som ligger sør for Stonethrow Ridge på vestsiden av Deceptionøya i Sør-Shetlandsøyene. Det ble navnstt av United Kingdom Antarctic Place-Names Committee (UK-APC) i 1959 og kommer fra fumaroler i skaret. Dette er det eneste stedet på Deceptionøya med et fullstendig tverrsnitt av hele den vulkanske rekkefølgen.
Dvergsnutebladbiller

Utseende

Knøttsmå til små (1,2 – 2,5 mm) biller, kroppen tykk, oval og høyt hvelvet med en lang, sylindrisk snute som ofte er omtrent halvparten så lang som resten av kroppen. På farge er de vanligvis gul- eller brunaktige, uten påfallende hår men ofte med lyse skjell, eller med fine hår. Hodet (bortsett fra snuten) er ganske lite, fasettøynene store og flate. Antennene sitter festet på siden av snuten i den ytterste halvdelen. De består av 8-10 ledd, og er knebøyde. Det innerste leddet utgjør nær halvparten av totallengde, så følger 4-6 små, smale ledd før antennen avsluttes med en tre-leddet kølle. Brystskjoldet (pronotum) er bredere enn langt, sterkt hvelvet, ved roten nesten så bredt som dekkvingene, sterkt avsmalnet framover slik at de i spissen er omtrent så bredt som hodet. Dekkvingene er ovale og sterkt hvelvede med 9-10 tydelige punktstriper. Scutellum er ikke synlig ovenfra. Beina er nokså lange og slanke med fire-leddete føtter der det tredje leddet er tolappet. Larvene er korte og tykke, C-formede, de tre beinparene er redusert til vorter, og hodekapselen er kraftig.

Levevis

Biologien til disse små billene er ikke godt kjent, men familien kan finnes på en rekke forskjellige plantefamilier. De danner ofte galler, eller utvikler seg inne i blomsterstander, stilker eller blader. Artene i slekten Corimalia lever på tamarisk. De lager en ballformet kokong fra blomsten til vertsplanten, og denne faller til bakken. Larven holder seg inne i kokongen og spiser fra den, men kan flytte på denne ved å sprette fra side til side. De små billelarvene kan greie å få kokongen til å hoppe 6 cm høyt og 15 cm langt. Fenomenet ligner på «hoppende bønner», som er forårsaket av en annen insektlarve. Hensikten med hoppingen synes være å flytte kokongen til et gunstigere (fortrinnsvis i skyggen) sted. Nanophyes marmoratus, som finnes i Norge, utvikler seg i fruktene til kattehale (Lythrum salicaria). Dvergsnutebladbillene er ikke regnet som betydelige skadedyr.

Kilder

Gønget, H. 1997. The Brentidae (Coloeptera) of Northern Europe. Fauna Entomologica Scandinavica 34. E.J. Brill.
Östermalm (Stockholm)

Grenser

Bydelen avgrenses av Saltsjöns strand, Birger Jarlsgatan, hele Valhallavägen, pluss en forlengelse etter Gärdesgatan ned mot stranden ved Djurgårdsbrunnsviken.

Historie

Östermalm ble tidligere kalt Ladugårdslandet og Ladugårdsgärdet; navnet viser til de fire kongelige låvene (ladugårder) i området: Medelby, Kaknäs, Unnanrör og Vädla. Av disse er det bare Kaknäs som lever videre som stedsnavn; her finner en det kjente Kaknästårnet.
Östermalm fikk sin første byplan i 1640, for kvartalene omkring Östermalmstorg. Östermalm var et yndet utfluktsmål for byboerne, og gårdene her fungerte primært som lystgårder. Med tida ble en stadig stigende del av befolkninga militære, og Ladugårdsgärdet ble mer og mer kjent som en fattig og skitten bydel. Midt på 1800-tallet skjedde en større utbygging og tilflytting av mer velstående beboere. Det gamle navnet var kommet i miskreditt, og i 1885 fikk området navnet Östermalm.
Ladugårdsgärdet ble fra 1926 navnet på den tilgrensende bydelen; i dagligtale brukes bare Gärdet.
Layup

En layup er et basketballuttrykk som er brukt når en spiller hopper fra under, eller nær avstand, fra kurven og dytter ballen mot kurven med en hånd. Ofte løfter spilleren benet nærmest kurven da denne personen tar en layup. Det at spilleren dytter ballen med en hånd, skiller skuddet fra et hoppskudd. En layup er kjent som det mest vanlige skuddet i basketball.
En layup er sett på som en relativt lett og sikker scoring. Problemet med å få til en layup, er det å komme seg nære kurven, og det å unngå blokkeringer. En spiller som er høy nok eller som har god nok spenst til å komme seg en håndstørrelse over ringen kan velge om han vil prøve en mer atletisk variant, kalt slam dunk. Ettersom spillet har forandret seg over årene, har også layupen. En layup kategoriseres enten som en underhåndslayup eller en overhåndslayup. Ved en underhåndslayup brukes håndleddet og fingrene til å legge ballen direkte mot kurven eller ved at ballen støtes mot tavlen bak kurven. Denne type layup er i USA mer kjent som en fingerrull, og er klart vanskeligere å utføre enn en overhåndslayup. To spillere som benytter seg svært mye av denne typen layup er Mike Bibby og Allen Iverson.
En fingerrull har flere varianter, inkludert «rundt jorden», som involverer at ballen går rundt spilleren en gang før layupen. En annen variant av en fingerrull er at en spiller later som han skal skyte, men venter med skuddet til han er ferdig med layupen, også kalt en «fake». Et klassisk eksempel på flere varianter av en fingerrull er Jason Williams mens han spilte for Sacramento Kings. Under denne manøveren tar Williams ballen bak ryggen med hans høyre hånd, i et forsøk på å ta en lurepasning bak ryggen, før han tar ballen tilbake foran seg før han har sluppet pasningen for å avslutte layupen. Bob Cousy ble også svært kjent for denne varianten av en layup.
Den andre varianten av en layup er overhåndslayupen, som er nesten helt likt et vanlig hoppskudd, men fra betydelig nærmere avstand. En overhåndslayup involverer nesten alltid at ballen støtes mot tavlen bak kurven. Spillere som er spesielt kjent for denne typen layuper er Scottie Pippen og Karl Malone.
MS «Gamle Oksøy»

«Gamle Oksøy» er et tidligere forsyningsskip i Kystverket. Fartøyet er nå vernet og eiet av Lindesnes Fyrmuseum. Under tjenesten i Kystverket var navnet «Oksøy». Da det i 1997 ble gitt som gave til Bredalsholmen Dokk og Fartøysvernsenter fra Fiskeridepartementet, ble navnet «Gamle Oksøy». Skipet ligger fremdeles til daglig ved Bredalsholmen, men har siden 2014 vært eiet av Lindesnes Fyrmuseum.
«Oksøy» ble bygd hos Brødrene Lothe i Haugesund, for Kystverket, i 1962. «Oksøy» ble brukt til å transportere av parafin og gass til fyrlykter, og var registret som tankskip. Etter hvert som fyrlyktene ble ombygde til solcelle- og batteridrift, ble det mindre bruk for tankskipet. Det ble tatt ut av drift i 1996.
Skagelia

Historie

Gården har hatt kvernhus og laksefiske. Det er uvisst hvor gammel gården er. Samme slekta satt på gården fra rydningsmannen kom der tidlig på 1600-tallet og fram til 1901. Det som ga gården verdi var nok laksefisket.
Skagen og Skagelia utgjorde en egen skolekrets, med opptil 15-16 barn. Da det ble uforholdsmessig dyrt for daværende Lista kommune å opprettholde Skagen skole, tilbød kommunen å kjøpe Skagelia gård. Gården ble solgt i 1917, og Skagen skole ble nedlagt på grunn av for lite barnetall. Skagelia ble dermed den første av heigårdene i gamle Lista kommune som ble politisk styrt fraflyttet. Eldste sønnen Magnus Meland var ordfører i gamle Herad kommune i mange år. Han ble den siste ordfører i kommunen før kommunesammenslåingen til Farsund kommune. I 1964 solgte kommunen Skagelia til A/S Lister Skoganlæg.
Sabine Günther

Verdensrekord

Under verdenscupen i Canberra i 1985 var hun på laget som satte verdensrekord på 4 x 100 meter med tiden 41,37. Det østtyske laget bestod forøvrig av Silke Gladisch, Marlies Göhr og Ingrid Auerswald. Tiden er fortsatt verdensrekord. 
Samme lag ble europamestere i EM 1986. Günther tok sitt tredje, og siste, europamesterskap på kortstafetten under EM 1990.
Skjønn Clara og ung Edmund

«Skjønn Clara og ung Edmund» er et skillingstrykk med ukjent opprinnelse.

Teksten

1.Skjønn Clara satt så ene og sorgfull ut på kveld,

fra hennes øyne renner, der randt et tåreveld.

De kinner var så bleke, ei mer som rosen rød

de kjælne blikke leke ei mer med elskovs glød.
2.Akk barmen høyt seg hever hun støter sukker ut

og ber mens leppen bever så varm en bønn til Gud.

Hun beder mens hun skuer mot himlens stjernehær:

Slukk livets gnist som luer, thi svær min kummer er.
3.Hårdt skjebnen meg har prøvet, slik klaget arme mø,

min Edmund har de røvet, o fader la meg dø.

O ta meg til din himmel der finner jeg ham visst

jeg hater jordens vrimmel og all dens argelist.
4.Meg piner livets smerte så grumt på denne jord,

fast briste må mitt hjerte akk himmel hør mitt ord,

jeg Edmund ei kan glemme min beiler gjev og bold

hvem graven nu mon gjemme så blodig stiv og kold.
5.Ung Edmund var just fallen i krigens hete stund

en kule rammet pannen han sov sin siste blund.

Men just som han ble rammen og falt i dødens favn

man hørte leppen stamme hans elskede Claras navn.
6.Hils Clara da, han sukker, min stakkars unge brud

hans brustne øyne lukkes og livet slukkes ut.

På valen ligger legemet men sjelen er hos Gud

der bor enhver som segnet på fedrelandets bud.
7.Men Clara fant sin Edmund i himmelens lyse sal,

thi før enn solen fremgled var endt den bitre kval.

Hist møttes nu de tvende i herlighet og glans

av engler raktes henne en deilig brudekrans.
Filmens historie (The Story of Film: An Odyssey)

Filmens historie er en britisk dokumentarserie om filmhistorie som gikk på Channel 4 i 2011. Serien består av 15 1-times episoder med en total lengde på over 900 minutter. Den ble regissert og fortalt av Mark Cousins, filmkritiker fra Nord-Irland, basert på hans bok fra 2004, The Story of Film.
Serien ble sendt i september 2011 på More4, den digitale tv-tjenesten BRITISKE kringkasteren bbc og Channel 4. Våren 2012 ble den vist på NRK, og lå i et par år tilgjengelig på web-TV. Filmens historie ble også vist i sin helhet på 2011 Toronto International Film Festival, og den ble utstilt på Museum of Modern Art i New York i februar 2012. Den ble sendt i USA på Turner Classic Movies i begynnelsen av September 2013.
The Telegraph headlinet seriens første kringkasting i september 2011 som «årets filmatisk hendelse», og beskriver den som «visuelt fengende og intellektuelt smidig, og det er samtidig et kjærlighetsbrev til cinema, en uforglemmelig masterclass, og en radikal omskriving av filmhistorien.» En skribent i Irish Times kaller programmet for et «landemerke» (riktignok et «bisart underpromotert»). Programmet har vunnet en Peabody Award i 2013 «for sin inkluderende, unikt forklart undersøkelse av verdens cinema historie.»
I februar 2012, beskrev A. O. Scott fra The New York Times Cousins' film som «et semesterlangt filmstudie komprimert til 15 raske, noen ganger kontroversielle timer» som «står som en oppmuntrende samling av konvensjonell visdom.» Prosjektet satt i kontrast med sin «viktig forløper (og også kanskje en implisitt samtalepartner)», Jean-Luc Godard's Histoire(e) du cinéma, Scott roste Cousins' film som «stedet der alle fremtidige revisionism må begynne».

Liste over episoder

Hver episode viser film klipp som er omtalt.
Barnas Turlag

Barnas Turlag er et begrep Den Norske Turistforening bruker om aktiviter beregnet for barn og barnefamilier. Laget ble etablert i 1997 på bakgrunn av en satsing på barn og unge, fra 1999 ble det et eget barnemedlemskap i DNT.
Medlemskap i Barnas Turlag er forbeholdt barn i alderen 0-12 år, i 2008 var det rundt 16000 registrerte barnemedlemmer. Målgruppen er familier med barn i riktig aldersgruppe, i tillegg til barn i barnehager, skoler og skolefritidsordninger.
Håndarbeid (skolefag)

Håndarbeid som skolefag er betegnelsen på opplæring i søm, broderi, strikking og andre håndarbeidsteknikker. Håndarbeid var forbeholdt jenter, mens gutter hadde opplæring i sløyd. I 1960 ble håndarbeid slått sammen med sløyd og tegning i faget forming, forløperen til dagens kunst- og håndverksfag.

Håndarbeid i allmueskolen fra 1848

Frem til 1848 var opplæring i håndarbeid i skole forbeholdt privatskoler, og i Norge vet vi for eksempel at jenter ved privatskolen Kristi Krybbe i Bergen i 1737 lærte søm og binding, mens det i allmueskolene først og fremst var kristendomsundervisning. 
Ved byskoleloven i 1848 ble allmueskolens oppgaver utvidet, og skolene i byen fikk anledning til å gi jenter undervisning i håndarbeid. Med Lov om allmueskolene på landet i 1860, ble dette en mulighet for alle skoler. Det var fremdeles opp til den enkelte kommune å bestemme om håndarbeid skulle tilbys, og i 1885 var det kun 10 prosent av skolene som hadde dette tilbudet. 
At faget håndarbeid var forbeholdt jenter, mens gutter hadde undervisning i sløyd, henger sammen med at skolen også hadde som oppgave å forberede jenter på de pliktene de skulle ha videre i livet som husmødre. 
Fremveksten av håndarbeid som skolefag skjedde parallelt med en økt interesse for husflid, nasjonal kulturell identitet og tradisjonshåndverk - og på grunn av en redsel for at industrialiseringen skulle gjøre at praktiske ferdigheter forsvant.

Håndarbeid i byskolene fra 1889

Med de nye skolelovene i 1889 ble håndarbeid, sløyd og tegning obligatorisk i byskolene, mens man i landsens skoler måtte tilby minst ett av fagene. 
Håndarbeidsfaget var i stor grad basert på Marie Rosings bok Haandarbeide som skolefag. I en av de gjeldende læreplanene for faget var det definert at jenter skulle lære «omtenksomhet og nevenyttighet ved bruk av strikketøy, nål og om mulig saks».

Håndarbeid i Enhetsskolen fra 1936

Med Folkeskolelovene av 1936, og innføringen av en skole hvor alle skulle tilbys den samme undervisningen, ble også faget håndarbeid obligatorisk for alle jenter i skolen. Slik forble det frem til 1960 da faget ble slått sammen med tegning og sløyd til forming.
Sagene kirkepark

Beliggenhet og bebyggelse

Parken ligger mellom  Dannevigsveien i syd, Kristiansands gate i vest med parken Gråbeinsletta på den andre siden av gaten, Arendalsgata i nord og Grimstadgata i øst. 
Sagene kirke ligger vest i parkkvartalet med hovedinngang mot Kristiansands gate. Ved Grimstadgata ligger det kommunale leiegårdskomplekset Dannevigsveien 7 med fem etasjer fra 1902, langs Arendalsgata er det bygårder fra 1900-tallet med serveringssteder og butikker i 1. etasje, mot Dannevigsveien er det to tømmervillaer og en femetasjes bygård fra 1900-tallet.

Størrelse og utforming

Parken er 4,2 dekar stor, tomten er eiet av kommunen og regulert i 1977 til friområde. Den forvaltes av Bydel Sagene.
I parken er det en rund fontene, benker og kasser for dyrking, satt ut av bydelen.

Historie og navnet

Parken ble anlagt på kommunens eiendom Gråbeinsletta i 1893, to år etter at kirken var innviet. I 1922 ble det satt i gang en opprustning av parken med ny beplantning, heving av terrenget mot Dannevigsveien, hekk rundt fonteneplassen og to hellelagte plasser med benker ved kirken. I krysset Arendalsgata/Grimstadgata ble det i 1923 anlagt et underjordisk urinal.
Navnet er ikke registrert offisielt, men brukes av kommunen. Et forslag i 2015 om endring til «Mysteruds plass» ble ikke vedtatt.