Kārlis Ulmanis

Utdannelse og tidlig karriere

Kārlis Ulmanis ble født 4. september 1877 i Bērze i Dobeles fylke i Latvia, som var da en del av det russiske keiserdømmet. Han var Indriķ Ulmaņis og Lizete (født Līnberģes) tredje barn. Han gikk på Bērmuižas barneskole fra 1886 til 1889, på Aleksandra-skolen i Jelgava fra 1889 til 1895 og på Jelgava realskole fra 1895 til 1896.
Fra 1902 til 1903 studerte Ulmanis landbruk på ETH Zürich i Sveits og deretter på Leipzig Universitet i Tyskland fra 1903 til 1905. Deretter arbeidet han som forfatter, foreleser og driftsleder i forskjellige landbruksstillinger i Latvia (i det daværende russiske keiserrike).
Han var politisk aktiv under 1905-revolusjonen og satt en kort periode fengslet i Pskov. Deretter flyktet han fra landet for å unngå videre fengsling av de russiske myndighetene. I eksil studerte han ved University of Nebraska i USA, hvor han tok sin universitetseksamen i landbruksvitenskap. Etter å ha arbeidet som foreleser på universitetet i en kort periode flyttet Ulmanis til Houston, Texas, hvor han kjøpte et meieri.
Ulmanis returnerte til Latvia i 1913, etter å ha blitt informert om at det var sikkert å reise etter at tsar Nikolaj II av Russland hadde utstedt et generelt amnesti. Freden ble derimot kortvarig da den 1. verdenskrig brøt ut året etter.

Politisk karrière i det demokratiske Latvia

Etter første verdenskrig var Ulmanis en av de viktigste grunnleggerne av «det latviske folkerådet» (Latvijas Tautas Padome) som erklærte Latvias uavhengighet fra Russland den 18. november 1918. Folkerådet valgte samtidig en midlertidig regjering ledet av Ulmanis. Han ble dermed landets første statsminister etter at landet hadde blitt selvstendig for første gang på 700 år. Han ledet interimregjeringen og dermed landet i fire år da Latvia utkjempet sin uavhengighetskrig mellom 1918 og 1920. 
En grunnlovsforsamling etablerte Latvia som et parlamentarisk demokrati i 1920, og i 1921 valgte denne forsamlingen landets første regjering.
I løpet av 1920-tallet og starten av 1930-tallet hadde Ulmanis flere forskjellige politiske stillinger. Han var Latvias statsminister i ytterligere tre perioder (24. desember 1925-6. mai 1926, 7. mars-5. desember 1931 og 17. mars-15. mai 1934). Han var dessuten utenriksminister i fire perioder (1918–1919, 4. mai-17. desember 1926, 24. mars-4. desember 1931, 16. mars 1934-16. april 1936). Han var også vedlikeholdsminister I en periode (1918–1919) var han vedlikeholdsminister og landbruksminister i to perioder (18. november-19. desember 1918, 13. juli-4. september 1919) landbruksminister.
Han var en av hovedmennene bak grunnleggingen av partiet «Den latviske bondeunionen» (Latvijas Zemnieku savienība) som ble et av Latvias to største partier og landets største høyreorienterte parti i mellomkrigstiden. Bondeunionen regjerte i over 10 av landets 16 år med demokrati.

Statskuppet

Den 15. mai 1934 oppløste Ulmanis som statsminister Saeima (parlamentet) og opprettet et utøvende ikke-parlamentarisk og autoritært styre, angivelig for å beskytte landet fra et kupp av den høyre-ekstremistiske "Legionen" under oberstløytnant Voldemārs Ozols.
Påskuddet for å erklære unntakstilstand var den anspente situasjonen i landet og antatt fare for borgerkrig, og for å avverge et fascistisk kupp. Ulmanis gjennomførte kuppet med støtte fra hæren og halvmilitære grupper i Ulmanis' parti.
Adskillige offiserer fra hæren og enheter fra hjemmevernet (Aizsargi) lojale mot Ulmanis okkuperte de viktigste regjeringskontorene og kommunikasjons- og transportknutepunkter. Mange av de valgte embetsmennene og militæroffiserer som var imot kuppet ble arrestert.
Alle de politiske partiene, inkludert hans eget parti Den latviske bondeunionen, ble erklært ulovlige. De politiske partiene ble oppløst og pressen ble sensurert av myndighetene. Deler av den latviske grunnloven og de borgerlige rettighetene ble suspendert. Alle aviser eid av politiske partier og organisasjoner ble stoppet. Omkring 2000 sosialdemokrater ble til å begynne med holdt i forvaring av myndighetene, inkludert de fleste av de sosialdemokratiske medlemmene av det oppløste Saeima og diverse medlemmer av høyre-ekstreme radikale organisasjoner som Pērkonkrusts. I alt ble 369 sosialdemokrater, 95 medlemmer av Pērkonkrusts, pro-nazistiske aktivister fra det baltisk-tyske samfunnet og en rekke politikere fra andre partier internert i en konsentrasjonsleir etablert i Liepājas Karosta-distrikt. 
Etter at flere av sosialdemokratene, blant annet Bruno Kalniņš var blitt frikjent av domstolene for beskyldninger om brudd på våpenlovene, ble de fleste av disse internerte løslatt over tid. De som ble kjent skyldig i forræderi, som Gustavs Celmiņš, måtte sone de straffene de ble idømt.

Slutten på selvstendigheten

Den 23. august 1939 undertegnet Adolf Hitlers Tyskland og Josef Stalins Sovjetunionen en ikke-angrepspakt, også kjent som Molotov–Ribbentrop-pakten. Pakten omfattet en hemmelig tilleggsprotokoll, der partene delte Sentral- og Øst-Europa i innflytelsessfærer. Blant annet ble det avtalt at Estland og Latvia skulle tilfalle Sovjetunionen, mens Litauen skulle tilfalle Tyskland. Det daværende Polen ble delt mellom landene; Tyskland fikk de vestlige områdene, som i hovedtrekk hadde vært tyske eller østerrikske før første verdenskrig, og Sovjetunionen fikk områdene øst for Curzon-linjen som hadde vært russiske før krigen. Da de øvrige allierte landene mer eller mindre stilltiende aksepterte Sovjets okkupasjon av de tre baltiske landene, ble traktaten i grove trekk en realitet.
Den 27. september 1939 ble den estiske utenriksministeren Karl Selter innkalt til et møte i Moskva og beordret til å undertegne en felles assistanseavtale. Den nedverdigende avtalen krevde at Estland skulle utføre en rekke krav levert i form av et ultimatum, blant annet å tillate stasjoneringen av sovjetiske tropper på sitt territorium. Den 5. oktober ble også Latvia tvunget til å undertegne avtalen, og den 10. oktober ga Litauen etter. 
Som følge av dette ble det oppretter sovjetiske militærbaser i Piltene, Ēdole, Kuldīga, Cīrava, Priekule og Vainode.
Natt til 17. juni 1940 kl. 05.00 om morgenen krysset sovjetiske styrker den latvisk-sovjetiske grensen, og formiddag 17. juni sto sovjetiske stridsvogner oppstilt i gatekryssene i Riga. Omkring tolv infanteridivisjoner og en stridsvogndivisjon, til sammen 200000 sovjetiske soldater deltok i operasjonen. Innen for et par dager hadde Sovjetunionen okkupert Latvia i likhet med Estland og Litauen. Ulmanis beordret latviere til ikke å gjøre motstand mot de sovjetiske styrkene fordi det ville være nytteløst. Uttrykket «Jeg forblir på min plass og dere forblir på deres plasser» fra hans radiotale er stadig berømt, og kan ha reddet liv, men Ulmanis blir noen ganger i moderne tid anklaget for ikke å ha inngått i en militær allianse med Litauen og Estland, og ikke å gjort nok for å forsvare Latvia imot det sovjetiske overfallet som Finland hadde gjort under vinterkrigen.

Senere liv og død

Den 21. juli ble Ulmanis deportert. Han anmodet den sovjetiske regjeringen om en pensjon og om en tillatelse om å emigrere til Sveits. Han ble deportert i 1940 og døde i 1942. I stedet for Sveits endte han opp i Stavropol, hvor han arbeidet i sitt opprinnelige erverv i et år. Han ble fengslet i juli 1941. I 1942, da tyske soldater nærmet seg Stavropol, ble han og andre evakuert til et fengsel i Krasnovodsk i det Turkmenske SSR. På veien derover ble han smittet av dysenteri og døde kort tid etter den 20. september 1942. Ulmanis hadde ingen kone og ingen barn, da han selv sa at han var gift med Latvia.

Arv

Kārlis Ulmanis arv i Latvia og for latviere er komplisert og omdiskutert.
I etterkrigstidens Latviske SSR karakteriserte Sovjetregimet Ulmanis og hans regjering som typiske fascister, som var ideologisk sett ikke særlig annerledes enn nasjonalsosialistene.
Blant de latviske emigrantene i eksil ble Ulmanis ansett som et forbilde av mange av dem som mente at hans 6-år lange autoritære styre var en gullalder for den latviske nasjonen. Noen av tradisjonene som Ulmanis innførte, som «Draudzīgais aicinājums» (velgjørenhetsdonasjoner til ens tidligere skole), blir fortsatt fulgt den dag i dag.
I det moderne selvstendige Latvia forblir Ulmanis populær men også en kontroversiell person. Mange latviere anser ham som et symbol på Latvias selvstendighet i mellomkrigstidens Latvia, spesielt som hans tidligere rolle som statsminister i landets første år. Andre krediterer Ulmanis for forbedringen av landets økonomi og Latvias velstand på 1930-tallet. Andre mener at en person som oppløste parlamentet og innførte et autoritært styre ikke kan bli ansett som et positivt forbilde, selv om at hans styre økte landets og folkets velstand.
Et tegn på at Ulmanis var stadig veldig populær i Latvia i de første årene etter at landet ble selvstendig fra Sovjetunionen var når hans grandnevø Guntis Ulmanis ble valgt som Latvias president i 1993.
En av hovedgatene i Riga er oppkalt etter ham (K.Ulmaņa gate). I nyere tid har også et monument av Ulmanis blitt reist i en park i sentrum av Riga.