Kybele

Anatolia

Kyble kan ha utviklet seg fra anatolisk modergudinne i henhold til en type funnet ved Çatal Höyük, datert til rundt 5000-tallet f.Kr. Denne korpulente, fruktbare modergudinnen synes å føde sittende på en trone med to armlener bestående av kattehoder. I frygisk kunst var Kybelekultens attributter ledsagende løver, en rovfugl, og en liten vase for hennes drikkeoffer eller andre offergaver på 700-tallet f.Kr.
Inskripsjonen matar kubileya ved en frygisk helligdom uthogd i fjellet, datert til første halvdel av 500-tallet f.Kr., er vanligvis lest som «mor av fjellet», en lesning som er støttet av oldtidens kilder, og i overensstemmende med Kybele som en hvilken som helst av tilsvarende titulære gudinner, hver av dem kjent som «moder» og tilknyttet særskilte anatoliske fjell eller andre lokaliteter: en gudinne således «født fra stein».
Den tidligste referansen til Kybeles navn kan ha vært Kubaba, eller Kumbaba, noe som henviser til Humbaba, som var vokter av skogen i legenden om Gilgamesh, som er verdens eldste nedskrevne myte fra Sumer 2500 f.Kr.
Kybele er den eneste kjente gudinne for oldtidens Frygia, og var antagelig den øverste guddommen for den frygiske stat. Hennes navn og utviklingen av de religiøse praksiser assosiert med henne kan ha vært påvirket av kulten til den til den hurrittiske gudinnen Hebat, samt til den guddommeliggjorte sumeriske dronningen Kubaba, også kjent på sumerisk som Kug-Bau, som er den eneste dronningen i den sumeriske kongelisten.
Kubaba skal ifølge kongelisten, som hevder at hun skal ha vært ølbrygger før hun ble monarkist, ha regjerte i 100 år – i tidlig dynastisk III periode i sumerisk historie (2500-2330 f.Kr.). Det har blitt foreslått at hun representerer den historiske figuren bak ølbryggeren Siduri fra fortellingen om Gilgamesh.
Den greske geografen Pausanias skrev om en magnesiansk (= lydisk) kult for «gudenes mor», viss bilde var uthogd i fjelltopp på fjellet Sipylos, på 200-tallet e.Kr. Dette var antatt å være det eldste bevarte bildet av gudinnen, og ble tilskrevet den legendariske figuren Broteas. Den gigantiske levningen av en slik figur er fortsatt ved Sipylos, skjønt den mangler inskripsjoner og er i stor grad erodert. Denne er i overensstemmelse med senere representasjoner av en sittende Kybele med en ledsagende løve under hver arm.
Ved Pessinos i Frygia tok modergudinnen, identifisert av grekerne som Kybele, form av en stor stein av svart meteorittjern, og kan bli assosiert med eller identisk med Agdistis, fjellguddommen i Pessinos.
Ingen samtidig tekst eller myter har overlevd som bevitner det opprinnelige karakteren og vesenet til Kybeles frygiske kult. Bilder og ikonografien i gravsammenhenger, samt det allestedsnærværende i hennes frygiske navn Matar («Mor»), antyder at hun var en mekler eller forbindelse mellom «grensene av det kjente og det ukjente»; det siviliserte og det ville, verden til de levende og til de døde.
Hennes assosiering med hauker, løver og steinen i de fjellrike landskapet i villmarken i Anatolia synes å karakterisere henne som mor av landet i dens uhindrede naturlige tilstand, og med makt til å herske, endre eller mykne dets latente villskap, og til å kontrollere dets potensielle trusler til et bosatt, sivilisert liv. Behovet for å temme eller utnytte hennes makt førte til at hun ble installert som beskyttende skytsgudinne av byen ved dens elite, muligens samstemmig med en form for herskerkult.
Denne forbindelsen er meget sannsynlig i Frygia, eller muligens i nordlige Anatolia hvor en kult for Kybele i Lydia kan ha hatt forbindelser til den delvis legendariske kong Midas og kan ha fungert som støttespiller av hennes kult, som en med-guddom ved Midas' død, den halvgud, eller hennes gemal.
For å vise hennes rolle som en beskytter av byene, eller bystatene, var hun tidvis vist med en murkrone, noe som representerte byenes forsvarsmurer. På samme tid, hennes makt var oversanselig overfor enhver form for politisk bruk og talte direkte til gudinnens tilhengere i alle respekter av livet.
En del frygisk sjaktmonumenter er antatt å ha vært benyttet som drikkoffer og blodofringer for Kybele, kanskje foregrep med flere århundrer den gropen eller graven som ble benyttet i hennes ofringene i Taurobolium (okseofringer) og Criobolium (bukkofringer) i løpet av romersk keisertid. Over tid ble hennes frygiske kulter og ikonografi endret, og til sist innordnet av innflytelse og fortolkninger av hennes utenlandske tilhengere, først grekerne og senere romerne.

Hellas

Fra rundt 500-tallet f.Kr. ble kulter for den anatoliske modergudinnen introdusert fra Frygia og til etnisk greske kolonier i vestlige Anatolia, det greske fastlandet, øyene i Egeerhavet og til de vestlige koloniene i Magna Graecia (Sicilia og sørlige Italia). Grekerne kalte henne for Mātēr eller Mētēr («Mor»), eller fra tidlig på 400-tallet f.Kr., Kubelē; hos Pindaros er hun «herskerinne Kybele, moderen».
Walter Burkert plasserer henne blant «utenlandske guder» i gresk religion, en kompleks kvinnefigur som kombinerer den minoisk-mykenske tradisjon med den frygiske kult importert direkte fra Anatolia.
I Hellas, som i Frygia, var hun en «herskerinne av dyrene» (Potnia Therōn), med hennes herredømme over den naturlige verden uttrykt av løvene som flankerer henne, ligger i hennes fang, eller som trekker hennes vogn. Grekerne lot henne med letthet assimileres til den eksisterende minoisk-greske jordmodergudinnen Rhea, «gudenes mor», og Kybele kan ha arvet denne gudinnens rustikke, ekstatiske ritualer.
Som et eksempel på den henførte moderskapet ble hun delvis assimilert til korngudinnen Demeter, og hennes fakkelbelyste prosesjon som var vesentlig for denne gudinnen i letingen etter hennes tapte datter Persefone.
Som med andre guddommer vurdert som utenlandske introduksjoner ble spredningen av Kybeles kult fulgt av konflikter og kriser. Herodotos sier at da Anakarsis kom tilbake fra Skytia etter en reise og samlet kunnskap for grekerne på 500-tallet f.Kr., hans bror, den skytiske kongen, fikk ham henrettet for å ha blitt med i kulten.
I den athenske tradisjon ble byens metroon grunnlagt rundt 500 f.Kr. Dette for å blidgjøre Kybele, som etter hadde bidratt med et pestutbrudd da en av hennes omvandrende prester hadde blitt drept, mens han misjonerte for hennes kult. Denne redegjørelsen kan ha vært en senere oppfinnelse for å forklare hvorfor en offentlig bygning ble dedikert til en importert guddom, da dens tidligste kilde er Hymne til gudenes mor av den romersk keiser Julian fra 362 e.Kr. Hennes kulter ble ofte finansiert privat framfor av polis, og hennes «fargerike og kraftfulle karakter» og forbindelse med villmarken satte henne i en særstillingen i henhold til de olympiske gudene.
Kybeles tidlige greske bilder er små votivrepresentasjoner av hennes monumentale bilder som var hogd ut av fjellene i Frygia. Hun står alene innenfor en naiskos som representerer hennes tempel og tempelets dør, og er kronet med en polos, en høy, sylindrisk hatt. En lang, flytende khiton dekker hennes skuldre og rygg. Hun er tidvis vist med løver som ledsagere. Rundt 400-tallet f.Kr. opprettet skulptøren Agorakritos en helt og holdent gresk og innflytelsesrik framstilling av Kybele som ble plassert i Athens agora. Den viser henne sittende på en trone med en løve som ledsager, og med en tympanon, en håndtromme som var en gresk introduksjon til hennes kult og som ble et framtredende trekk i kultens senere utvikling.
For grekerne var tympanonen en markør for en utenlandsk kult, passende for Kybeles riter, hennes nær tilsvarighet Rhea og til Dionysos. Kun at Kybele holder tympanonen selv. I greske myter kan en forbindelse mellom Kybele og Dionysos ikke være datert tidligere enn til 100-tallet f.Kr.: i Bibliotheca er det sagt at Kybele kurerte Dionysos for hans galskap. Deres kulter delte imidlertid flere karaktertrekk: den utenlandske guddom som ankommer i en stridsvogn, trukket av store, eksotiske kattedyr (Dionysos av tigre, Kybele av løver), fulgt av heftig musikk og en ekstatisk følge av eksotiske utlendinger og folk fra de lavere samfunnsklasser. Ved slutten av 100-tallet f.Kr. hadde deres riter i Athen og andre steder i Hellas blitt tidvis kombinert; Strabon merker seg at Rhea-Kybeles populære riter i Athen kan bli holdt i forbindelse med Dionysos' prosesjoner. Som Dionysos ble Kybele vurdert som å ha et særskilt ikke-gresk temperament, som på samme tid ble både omfavnet og «holdt på armlengdes avstand» av grekerne.
I kontrast til hennes offentlige rolle som byenes beskytter, var Kybele også en mysteriekult, private ritualer med en ktonisk aspekt forbundet til heltekulter og eksklusive til de som hadde gjennomgått innvielse, skjønt det er uklart hva Kybeles initieringer kan ha vært. Relieffer viser henne sammen med unge kvinnelige og mannlige ledsagere med fakler, og beholdere for renselse. Litterære kilder beskriver muntre sammenkomster med høy trommemusikk fra tympanoner, kastanjetter, cymbaler og fløyter, og til heftig «frygiske danser», kanskje en form for sirkeldans av kvinner og til brølet av den «vise og legende musikken til gudene».
Sammensmeltning med Rhea førte til Kybeles tilknytninger til ulike mannlige halvguder som tjenestegjorde for Rhea som ledsagere eller som voktere av hennes sønn, barnet Zevs da han lå skjult i en grotte på Kreta etter fødselen. I kultbegreper synes de å ha fungert som meklere eller formidlere mellom gudinnen og de jordiske tilhengerne, og da gjennom drømmer, opphøyde transer (henrykkelsestilstand), eller ekstatiske sang og dans. De omfattet bevæpnede korybanter som danset rundt Zevs og klasket og slo på sine skjold for å muntre ham; deres antatte frygiske tilsvarigheter som kom med lignende ville og krigerske musikk, dans og sang, og daktyler og telekiner, magikere som var assosiert med kunsten av metallarbeid.

Kybele og Attis

Mange av kybeles kulter omfattet ritualer til den frygiske guden Attis, eller Atys, en guddommelig gemal og kastrert hyrde viss kult begynte i Dindymon (dagens Murat Dağı i Gediz, Kütahya) rundt 1250 f.Kr. Han var opprinnelig en lokal semi-guddom i Frygia assosiert med den store frygiske handelsbyen Pessinos, som lå i ly av fjellet Agdistis. Fjellet var personifisert som en daimon, som utlendinger assosierte med Kybele.
Kybeles fremste mytografiske fortellinger knyttes til hennes forhold med Attis som er beskrevet av antikke greske og romerske kilder og kulter som hennes unge make, og som en frygisk guddom. Han var guddom for fødsel-død-gjenfødsel, og var både sønnen og elskeren til modergudinnen Kybele. Han var også hennes sjefsevnukk og fører av hennes løvedrevne vogn. Hans prester var evnukker, Galli, menn som har testikler som siden barndommen ikke produserer hormoner, eller en kastrert mann eller gutt.
Attis var vegetasjonens gud, og representerer via hans selvlemlestelse, død, og gjenoppstandelse fruktene av jorden, som dør om vinteren kun for så å gjenoppstå om våren. Attis ble feiret med en stor vårfest omkring temaet sorg og gjenfødsel. I mytologien beskrives Cybeles kjærlighetsforhold til Attis. I en fortelling blir det beskrevet hvordan Attis kastrerer seg selv og forblør under et pinjetre for til slutt selv å forvandles til et eviggrønt pinjetre.
Attis er blant annet beslektet med den armenske guden Ara, mesopotamiske Dumuzi, en guddom i sumerisk mytologi på akkadisk kalt for Tammuz, den egyptiske Osiris, den semittiske Adad, også kjent som Hadad, eller Adonis, den kypriotiske Gauas, eller Aos, og den etruskiske Atunis, hvor av alle er guddommer av liv-død-gjenfødelse og vegetasjon.
Adonis, som i eldre tider noen ganger portrettert som solgud og viss navn har betydningen «trofast» eller «ekte sønn», er et gresk låneord fra det semittiske, eller fønikiske, ordet adon, som har betydningen «herre», og som er beslektet med Adonai, et av navnene som er benyttet til å referere til Gud i Den hebraiske Bibelen (Det gamle testamente) som fortsatt blir benyttet i jødedommen den dag i dag.
Adonis var sønn av Myrrha og hennes far Kinyras. Myrrha ble forvandlet til et myrratre og den romerske fødselsgudinnen Lucina hjalp treet å føde Adonis. Stedet hvor Adonis døde lot hun bli overrislet av blod med nektar. Herfra sprang det opp den kortvarige røde blomsten anemone som har sitt navn fra vinden ettersom den så lett får dens kronblad til å falle av. Kvinnene i Athen kunne plante «Adonishager» med hurtigvoksende grønnsaker som sprang opp fra frø og visnet. Adonisfestivalen ble feiret av kvinner ved midtsommer ved å så fennikel og salat, og hvete og bygg. Plantene vokste opp hurtig, visnet tilsvarende hurtig, og kvinnene sørget over den altfor tidlige døden til planteguden.
I Frygia var «Attis» både et vanlig og et prestenavn funnet i samme grad på uformelle skriblerier og graffiti som i dedikasjoner på personlige monumenter og flere av Kybeles frygiske helligdommer og monumenter. Hans tidligste avbildning som en særskilt guddom opptrer på en gresk stele fra Pireus, havnebyen til Athen, fra 300-tallet f.Kr. Denne viser ham som en hellenisert stereotyp av en rustikk, østlig barbar; han sitter avslappet, har en frygisk lue på seg og holder en hyrdestav som vanlig i hans senere greske og romerske kulter. Foran ham står en frygisk gudinne, identifisert av inskripsjonen som Agdistis, som bærer en tympanon i sin venstre hånd. Med sin høyre hånd overrekker hun ham en krukke, som om det er for å ønske ham velkommen til hennes kult ved å dele sin eget drikkeoffer. Senere framstillinger av Attis viser ham som en hyrde med tilsvarende avslappet holdning, og som holder eller spiller på syrinx (panfløyte). I Demosthenes' Om kronen (330 f.Kr.), avlegge «et rituelt skrik ropt av tilhengerne av mystiske riter».
Attis synes å ha vært forbundet med spredningen av Kybeles kult over hele Magna Graecia; det er bevis for deres felles kult i de greske kolonier i Massalia (Gallia) og Lokroi (sørlige Italia) fra 500- og 600-tallet f.Kr. Etter Aleksander den stores erobringer, «vandrende tilhengere av gudinne ble i økende grad vanlig i gresk litteratur og sosiale liv; avbildninger av Attis har blitt funnet i tallrike greske steder». Når han ble vist sammen med Kybele, var han alltid den yngre, mindre guddommen, eller kanskje hennes prestelige ledsager. Forskjellen er av relativ grad, da prester var hellige i deres egen rett og ble nært identifisert med deres guder. På midten av 100-tallet gikk brev fra kongen av Pergamum til Kybeles helligdom ved Pessinos konsekvent adressert til hennes yppersteprest som «Attis».

Agdistis

Agdistis (gresk: Ἄγδιστις) var en gudinne innenfor gresk, romersk og anatolisk mytologi som eide både mannlige og kvinnelige kjønnsorganer, og var knyttet til den opprinnelige frygisk dyrkelsen av Attis og Kybele. Hennes androgyni ble sett på som symbolsk for en vill, ustyrlig og ukontrollerbar natur. Det var dette trekket som var truende for gudene og som til sist førte til hennes ødeleggelse.
I henhold til Pausanias hadde Zevs ved en anledning uforvarende avlet med Jorden et overmenneskelig vesen som på samme tid var både kvinne og mann, og som ble kalt for Agdistis. I andre versjoner var det et fjell som ble kalt for Agdo og hvor Den store mor sov. Zevs gjorde Den store mor (Gaia) gravid, og hun fødte Agdistis.
Gudene var redde for den flerkjønnete Agdistis. En guddom (i en del versjoner var det Liber, i andre Dionysos) la et sovemiddel i Agdistiss brønn. Etter å ha drukket fra brønnen havnet Agdistis i søvn. Dionysos knyttet et sterkt tau til Agdistis' fot og derfra til hans mannlige kjønnsorganer (αἰδοῖα). Da Agdistis våknet og reiste seg opp, rev han/hun av sin penis og kastrerte seg selv.
Blodet fra hans avrevne genitalier befruktet jorden, og fra dette stedet vokste det opp et mandeltre. En gang da Nana, datter av (den frygisk) elveguden Sangarios, samlet frukter fra dette treet, la hun en del mandler (eller i henhold til andre versjoner et granateple) i sitt fang; men hennes mandler forsvant og hun ble gravid med Attis. I en del versjoner ble Attis født direkte fra mandelen.
Attis var særdeles vakker og da han vokste opp ble Agdistis forelsket i ham. Hans slektninger hadde imidlertid utstedt ham til ektefelle av datteren til kongen i Pessinos, og han dro av sted i samsvar. I en del versjoner hadde kongen trolovet Attis til sin datter for å straffe denne for hans uverdige forhold til sin mor/far. Ved det øyeblikk da bryllupssangen hadde begynt, dukket Agdistis, og alle bryllupsgjestene ble øyeblikkelig sinnssyke, noe førte til at både Attis og kongen kastrerte seg selv, og bruden skar av seg brystene.
Agdistis angret deretter sin handling og fikk da et løfte fra Zevs at Attis legeme ikke eldes, oppløses eller forsvinne. Det er den mest populære redegjørelse fra en ellers merkelig og mystisk affære, som antagelig er en del av et symbolsk dyrkelse av naturens kreative krefter. En høyde ved navn Agdistis i Frygia er nevnt av Pausanias, og her skal Attis etter sigende være begravd.
En fortelling som er noe annerledes er gitt av Arnobius, og hvor Attis er elsket av både Agdistis og Kybele, som i henhold til Hesykhios og Strabon er den samme som Agdistis, men som ble dyrket ved Pessinos under dette navnet. I mange inskripsjoner fra oldtiden er Agdistis helt klart adskilt fra Kybele, men i mange andre er listet opp som kun en epitet til Kybele.
Selv om hun var hovedsakelig en gudinne i Anatolia, dekket Agdistis' kult en god del av dette ormådet og hadde hadde spredt seg til Egypt og senere til Attika i Hellas omkring 250 f.Kr. Den kunne bli funnet i Pireus, Athens havneby, så tidlig som 300- eller 200-tallet f.Kr., og er dokumentert på det arkeologiske området Ramnous i Attika, hvor det var en helligdom for henne, rundt 80 f.Kr.
Kulten er også dokumentert på Lesbos og Pantikapaion på Krimhalvøya noe senere. Inskripsjoner som æret henne har blitt avdekket ved Mithymna og Paros. På 100-tallet f.Kr. krevde hennes helligdom i Filidelfia i innlandet av Anatolia en streng moralkodeks for oppførsel. Ved dette stedet og andre er funnet med theoi soteres, «de guddommelig frelsere», hvilket var den egyptiske statskulten for Ptolemaios I Soter og Berenike. Inskripsjoner avdekket ved Sardis i det indre av Anatolia fra 300-tallet f.Kr. indikerer at prestene til Zevs ikke hadde tillatelse til å delta i mysteriekulten til Agdistis.
Forskere har teoretisert om Agdistis er en del av en sammenhengende enhet av androgyne anatoliske guddommer, inkludert en oldtidsfrygisk guddom som antagelig het «Andistis» og en kalt for «Adamma», noe som strakte seg helt tilbake til oldtidskongeriket Kizzuwatna i høylandet i det sørøstlige Anatolia, nær İskenderunbukta i dagens Tyrkia, på 2000-tallet f.Kr. Det er også en del epigrafisk bevis som antyder at Agdistis kan ha blitt betraktet som legegudinne for menneskehetens beste. 

Republikansk tid

Romerne kjente Kybele som Magna Mater («Store Mor»), eller som Magna Mater deorum Idaea («Store idaiske mor av gudene»), tilsvarende som den greske tittelen Meter Theon Idaia («Mor av gudene, fra [fjellet] Ida»). Roma tok offisielt hennes kult til seg i løpet av andre punerkrig (218 til 201 f.Kr.), etter skrekkelige varsler, inkludert en illevarslende meteorittskur, en høst og avling som feilet og påfølgende sult, hvilket synes å advare Roma om kommende nederlag.
Det romerske senatet og dets religiøse rådgivere konsulterte De sibyllinske bøkene og besluttet at Kartago kunne kanskje bli beseiret om Roma søkte støtte hos den utenlandske Magna Mater («Store Mor») i frygiske Pessinos. De denne kult tilhørte en romersk alliert, kongeriket Pergamum, sendte det romerske senatet sendebud for å søke kongens samtykke; underveis ble det konsultert med det greske orakelet i Delfi som bekreftet at gudinnen burde bli brakt til Roma. Gudinnen ankom Roma i form av Pessinos' svarte meteorittstein.
Romersk legende knytter denne sjøreisen, eller dens avslutning, til matronen Claudia Quinta som var anklaget for utroskap, men som beviste sin uskyld med en mirakuløst bedrift på vegne av gudinnen. Konsul Publius Nasica, etter sigende «den beste mann» i Roma, ble valgt til møte gudinnen ved Ostia utenfor Romas murer; og Romas mest dydige matroner, inkludert Claudia Quinta, ledet henne til templene til Victoria i påvente av ferdigstillelsen av hennes tempel på Palatinerhøyden. Pessinos' stein ble senere benyttet som ansikt på gudinnens statue. I sin tid ebbet sulten ut og Hannibal ble beseiret. Kybele hadde bevist sin verdi.
Det meste av moderne forskning samstemmer i at Kybeles ledsager Attis og hennes evnukkprester, galloi, må ha kommet sammen med gudinnen, sammen med minst en del av de ville, ekstatiske trekkene til hennes greske og frygiske kulter. Historiene om hennes ankomstavtale som involverte fromhet, kyskhet og romerske status, suksessen med deres religiøse strategi, og gudinnens makt i seg selv; hun synes helt og holdent romanisert fra første stund.
En del moderne forskning antar at Attis må fulgt etter lenge etter; eller at hennes evnukkprester beskrevet i senere kilder som sjokkerende feminine og overdrevet prangende og «uromerske», må ha vært en uventet konsekvens av å innføre den frygiske gudinnen til det romerske samfunnet i blind lydighet til sibyllene; et tilfelle «å ta en større bit en man kan svelge». Andre har merket seg at Roma var godt kyndig i å tilpasse seg fremmede guder, og diplomater som forhandlet Kybeles forflytning til Roma må ha verd godt utdannet og velinformert.
Romerne mente at Kybele, betraktet som en frygisk utlending selv innenfor hennes greske kulter, var modergudinnen til oldtidens Troja (latin: Illium). En del av Romas ledende patrisiske familier hevdet at de nedstammet fra Troja, og «tilbakekomsten» av gudenes mor av hennes en gang forviste folk ville ha vært i særdeleshet velkomment, selv om hennes make og presteskap ikke var det i samme grad. Fullbyrdelsen ville ha reflektert glansfullt på de som var involvert i prosessen, og i forlengelsen også på deres etterkommere.
De øverste klasser som sponset festivalene for Magna Mater delegerte deres organisasjon plebeiiske edilene, og æret henne og hverandre med overdådige, private festivalbanketter hvor hennes evnukkprester ville være mistenkelige fraværende. Gudinnen selv var begrenset innenfor hennes område på Palatinerhøyden, sammen med hennes kastrerte presteskap galloi, ved det geografiske hjertet av Romas mest arkaiske religiøse tradisjoner. Kybele ble fremmet som en patrisisk eiendom; en romersk matrone – om enn en merkelig en «med en stein for ansikt» – som fungerte tydelig med fordel for den romerske stat.

Keisertiden

Ideologien under Augustus identifiserte Magna Mater med den keiserlige orden og Romas religiøse autoritet over hele riket. Augustus hevdet å nedstamme fra Troja ved at han var adoptert av Julius Cæsar og ved den guddommelige gunsten til Venus. I keiserkultens ikonografi ble keiserinne Livia den jordiske likeverdig til Magna Mater, Romas beskytter og symbolske «Store Mor». Gudinnen ble framstilt med Livias ansikt på kaméer og statuer. På kyrasset (av rustningen) på Augustus' Prima Porta-statue, ble Magna Maters tympanon framstilt liggende ved føttene av gudinnen Terra. Ved denne tiden hadde Roma lagt under seg gudinnens greske frygiske hjemland, og den romerske versjonen av Kybele som keiserdømmets beskytter ble introdusert der.
Keiserlige Magna Mater beskyttet rikets byer og jordbruk — Ovid «framhevet jordens ufruktbarhet før Moderens ankomst.» Vergils Æneiden, skrevet mellom 29 og 19 f.Kr., framhevet hennes «trojanske» trekk; hun er berekyntiske Kybele, mor til selveste Jupiter, og beskytter av den trojanske prins Aineias i hans flukt fra ødeleggelsen av Troja. Hun ga trojanerne hennes hellige tre for skipsbygging, og bønnfalt Jupiter om å gjøre skipet uforgjengelig. Disse skipene ble muligheten for Aineias og hans menn å redde seg, ledet mot Italia og en skjebne som forfedre til det romerske folk ved Venus Genetrix. Straks ved ankomsten i Italia hadde disse skipene tjent sin hensikt og ble forvandlet til havnymfer.
Fortellinger om gudinnens ankomst ble benyttet for å fremme omdømmet til de som gjorde det mulig og således gjøre deres etterkommere berømte. Claudia Quintas rolle som Romas castissima femina (reneste eller mest dydige kvinne) ble «økende oppstaset og fantastisk»; hun ble vist i kostymet til en vestalinne og antagelig hadde sin egen kult. Ideologien under Augustus representerte henne som idealet på den dydige romerske kvinne. Keiser Claudius utropte henne som en av hans forfedre, og han forfremmet Attis til den romerske panteon (gudeverden) og plasserte hans kult inn under beskyttelsen av quindecimviri, eller Sacriskollegiet, et av Romas prestehus.

Festivaler og kulter

Festivalen Megalesia for Magna Mater ble påbegynt den 4. april, årsdagen for hennes ankomst til Roma. På den 10. april, årsdagen for innvielsen av hennes tempel på Palatinerhøyden, ble hennes bilde fraktet ut i prosesjon til Circus Maximus hvor det ble holdt hesteveddeløp til hennes ære. De to datoene synes å være opptatt innenfor den samme festivalen. Festivalens struktur er uklar, men den inkluderte en offentlig prosesjon, og offentlig framføring av ludi scaenici (drama og annen underholdning basert på religiøse tema), antagelig på trappene til hennes tempel. En del av skuespillene ble bestilt fra velkjente dramatikere. Festivalen omfattet hesteveddeløp med hestevogner på Circus Maximus hvor hennes statue ble fast plassert ved veddeløpsbanens skille og viste gudinnen sittende på en løverygg.
Romerne synes å ha oppfattet Megalesia som enten karakteristisk «gresk»; eller frygisk. I sen republikansk tid beskrev Lucretius den fargerikt som «krigsdanser» med fjærbesatte hjelmer som klasket sine skjold mot hverandre, bronse mot bronse, «henrykt av blod», gule kapper, langhåret, parfymerte galloier som svingte sine kniver, vill musikk fra trommende tympanoner og hvinende fløyter. Roseblader ble spredt og skyer av røkelse steg opp. Gudinnens bilde, som har en murkrone og sittende på en skulpturert hestevogn trukket av løver, er fraktet høyt på en vogn. Ved høydepunktet til Romas overgang til et imperium beskrev gresk historikeren Dionysios fra Halikarnassos prosesjonen som en vilt frygisk maskerade og «fabelaktige teatereffekter», da i kontrast til de ofringer og leker som han beundret og som ble utført i den «tradisjonelle romerske» stil. Romerske borgere observerte prosesjonen, men deres egne lover forbød dem å delta i den, eller å kjenne til gudinnens mysterier. Slaver hadde forbud mot være vitne til noen av disse prosesjonene. Den romerske framvisningen av Kybeles prosesjon er en eksotisk, privilegert offentlig skue som sto i en kontrast til hva som er kjent om de private, men sosialt inklusive frygisk-greske mysteriene som det hele var basert på.

Mindre kulter

Betydelige årsdager og deltagere i gudinnens 204. ankomst, inkludert hennes skip, som antagelig ville ha vært et hellig objekt, kan ha blitt markert fra begynnelsen av mindre, lokale eller private ritualer og festivaler ved Ostia, Roma og Victorias tempel. Kulter for Claudia Quinta er likeledes, særlig i keisertiden, et heroisk eksempel på romersk kvinnelighet. Roma synes å ha blitt introdusert til eviggrønne kongler (furu eller gran) som en del av Kybeles ikonografi, basert i det minste delvis på Romas trojanske myte hvor gudinnen ga Aineias sitt hellige tre for å bygge skip. De hadde antagelig sin opprinnelse i kultene til Attis som symboler på hans død og gjenfødsel, men ingen romerske litterære eller epigrafiske kilder nevner ham før Catullus, som plasserer ham helt og holdent innenfor Magna Maters mytologi som den ulykkelige leder og prototyp for hennes galloier.

Taurobolium og criobolium

Romas kritikk mot kastrasjon og borgernes deltagelse i kulten til Magna Mater begrenset både antallet og formen på innvielsene. De borgere som søkte innvielse til hennes mysterier fra 160-tallet kunne tilbys to former for blodige dyreofringer, tidvis begge, som lovlig erstatning for selvkastering. taurobolium ofret en okse, det mest potente og kostbare ofringen i romersk religion; criobolium benyttet et mindre offer i både størrelse og utgifter, vanligvis en bukk. En sen, melodramatisk og antagonistisk redegjørelse av den kristne apologisten Prudentius har en prest stående i en grop under et tregulv; hans assistenter eller underprester dreper en okse ved et hellig spyd. Presten kommer opp fra gropen, overdynget i oksens blod til applaus av tilskuerne. Denne beskrivelsen av en taurobolium som et bad i blod er, om den er riktig, et unntak fra den vanlige romerske ofringen, i virkeligheten kan det ha vært en høyst ordinær okseofring hvor blodet ble samlet og ofret til guddommen, sammen med dens testikler.
Taurobolium og criobolium er ikke knyttet til noen dato eller festival, men er antagelig utledet av de samme teologiske prinsipper som syklusen liv, død og gjenfødsel i mars, «den hellige uke». Den som utførte ritualene tok symbolsk plassen til Attis og som ham ble vedkommende renset, fornyet eller gjenfødt (ved å komme opp av gropen). Bevarte inskripsjoner viser mannlige og kvinnelige deltagere. En del dedikasjoner overfører den gjenfødende kraften til den ofrede til ikke deltagende, inkludert keiseren, den keiserlige familie, og den romerske staten. En del markerer en dies natalis (fødselsdag eller årsdag) for deltageren. Disse fornyende effektene var antatt å svinne hen over tid, men kunne bli fornyet ved nye ofringer.
Den store kostnaden av taurobolium bevitner at de innvidde var fra Romas øverste klasser, og selv de mindre ofringene ved en criobolium ville ha vært hinsides midlene til de fattige. Blant de romerske masser er det bevis på privat hengivenhet til Attis, men bortimot ingen for innvielsene til Magna Maters kult. I den religiøse fornyelsen i den sene keisertid var blant de kjente innvidde i Magna Mater den dypt religiøse, rike og lærde pretoriske prefekt Praetextatus; quindecimviri Volusianus, som to ganger var konsul; og muligens keiser Julian selv. Taurobolium-dedikasjoner for Magna Mater tenderte å være mer vanlig i keiserdømmets vestlige provinser enn andre steder, bevitnet i (blant andre) Roma og Ostia i Italia, Lugdunum i Gallia, og Kartago i nordlige Afrika.

Presteskap

«Attis» kan opprinnelig ha vært et navn eller tittel på Kybeles prester eller prestekonger i oldtidens Frygia. De fleste mytene om den guddommeliggjorte Attis framstiller ham som grunnlegger av Kybeles galloier (presteskap), men i Servius' redegjørelse, skrevet under romersk keisertid, kastrerer Attis en konge som forsøkte å unngå hans uønskede seksuelle tilnærmelser, og ble selv kastrert av den døende kongen. Kybeles prester fant Attis ved foten av et furutre; han dør og de gravlegger ham, kastrerer seg selv i hans minne, og feirer ham i sine ritualer for gudinnen. Denne fortellingen kan være et forsøk på å forklare karakteren, opprinnelsen og strukturen til teokratiet i Pessinos. En hellenistisk poet viser til Kybeles prester i hunkjønn, som gallai. Den romerske poeten Catullus viser til Attis i hankjønn fram til han er kastrert, og deretter i hunkjønn. Ulike romerske kilder viser til galloi som et midtre eller tredje kjønn (medium genus eller tertium sexus). Prestenes frivillige kastrering i gudinnens tjeneste var antatt å gi dem profetiske evner.
Pessinos, stedet for tempelet fra hvor Magna Mater ble fraktet til Roma, var et teokrati hvor de ledende galloier kan ha blitt utnevnt via en form for adopsjon for å sikre en «dynastisk» etterfølgelse. Ypperstepresten var «Attis», og hans underprest var «Battakes; alle andre navn eller titler for underlagte tjenere er ukjente, annet enn det kollektive «galloi». Galloiene ved Pessinos hadde politisk innflytelse; i år 189 f.Kr. forutså eller ba om romersk seier i Romas kommende krig mot galatierne. Det påfølgende året, kanskje som svar på denne gesten av velvilje, anerkjente det romerske senatet formelt Illium som det romerske folkets opphavelige hjem for deres forfedre, begunstiget stedet ekstra områder og fritak for skattlegging. I 103 e.Kr. reiste en Battakes til Roma og henvendte seg til senatet, enten for erstatning for ugudelighet begått i hans område, eller for å forutse enda en romersk suksess. Han ville framstått bemerkelsesverdig med «fargerike klær og hårpryd, som en krone, med regale assosiasjoner uvelkomment for romerne.» Dog valgte senatet å støtte ham; og da en plebeiisk tribun som heftig motsatt seg hans rett til å henvende seg til senatet deretter døde av feber (eller i et alternativt scenario, da den forutsette romerske seieren kom), synes Magna Mater å ha bevist sin makt.
I Roma falt galloiene og deres kult inn under den øverste autoritet til Pontifikalkollegiet, som vanligvis var rekruttert fra Romas øverste samfunnsklasser og de rikeste borgerne. Galloiene selv, importert for å tjenestegjøre i de daglige gjøremål i gudinnes kult på vegne av Roma, representerte en omvendt rolle av romersk prestetradisjon ved at seniorprestene var borgere, forventet å ha familie, og personlig ansvarlig for driftskostnadene av deres templer, assistenter, kulter og festivaler. Som evnukker, ute av stand til å formere seg, var det forbudt for galloiene å inneha romersk statsborgerskap og arverettigheter; som deres østlige motparter var de teknisk sett tiggere som levde av hva andre, sjenerøse borgere ga dem. I noen dager av året, i løpet av Megalesia, tillot Kybeles lover at de kunne forlate sine kvarterer, lokalisert innenfor gudinnens tempelkompleks, og vandre rundt i Romas gater og tigge om penger. De var fremmede og utlendinger, markert som galloier av deres hodepryd, og deres beryktede kvinneaktig klær og tilsvarende oppførsel, men var likevel prester av en statskult og således hellige og ukrenkelige. Fra begynnelsen av var romerne fascinert av dem, både foraktet og respekterte dem. Ingen romer, heller ikke en slave, kunne kastrere seg selv i «ære for gudinnen» uten straff; i 101 f.Kr. ble en slave som hadde kastrert seg selv forvist fra byen. Augustus, Romas sterke mann, valgte prester blant sine egne tilhengere for å overvåke kulten til Magna Mater, og brakte den således inn under keiserens kontroll. Keiser Claudius opprettet en posisjon som yppersteprest kalt archigallus og som ikke var evnukk og som hadde fullt romersk statsborgerskap.
Lovligheten i omstendighetene rundt prestenes selvkastrering har forblitt uklart; en del kan ha utført operasjonen på Dies Sanguinis ("Blodets dag") i Kybeles og Attis' festival i mars. Plinius den eldre beskriver det som en relativ trygg prosedyre; men det er ikke kjent når i karrieren prestene gjennomførte inngrepet, eller nøyaktig hva som ble fjernet, eller om faktisk alle prestene gjennomførte det. En del galloier henga seg til gudinnen for det meste av deres liv, opprettholdt forhold til slektninger og partnere hele tiden, og til slutt trakk seg tilbake fra tjenesten. Galloier forble til stede i romerske byer godt inn i Romerrikets kristne tid. En del tiår etter at kristendommen ble keiserdømmets statsreligion, observerte Augustin av Hippo disse prestene «paradere gjennom torgene og gatene i Kartago med oljete hår og pudret ansikt, dorske lemmer og kvinnelig ganglag, kreve selv fra handelsfolk midler for å fortsette å leve i skam.»

Templer

Magna Maters tempel sto høyt oppe på skråningen av Palatinerhøyden med utsyn over dalen med Circus Maximus og vendt mot tempelet til Ceres på skråningen av Aventinerhøyden. Det var tilgjengelig via en lang trapp oppover fra et proscenium, det vil si et flatt område nedenfor hvor gudinnens festivalleker og spill ble holdt. På toppen av trappetrinnene var det en statue av den tronesittende gudinnen, bærende på en murkrone og med løvinner på hver side. Hennes alter sto ved foten av trappen og ved utkanten av proscenium. Det første tempelet ble ødelagt av brann i 111 f.Kr. og ble reparert eller ombygd. Det brant ned på nytt i tidlig keisertid, og ble restaurert av Augustus. Det brant ned på nytt kort tid etter og Augustus finansierte ny oppbygging i en mer prektig stil. Relieffet Ara Pietatis ble vist på dets fronton. Gudinnen er representert av hennes tomme trone og krone, flankert av to figurer av Attis halv liggende med tympanon (håndtromme); og ved to løver som spiste fra sine matboller som de var temmet av hennes usett tilstedeværelse. Scenen representerte antagelig en sellisternium, en form for bankett vanligvis reservert for gudinner i henhold til de «gresk riter» som ble praktisert i Roma. Denne festen var antagelig holdt innenfor bygningen med tilstedeværende/deltagere reservert av aristokratiske sponsorer av gudinnens ritualer; kjøttet fra hennes dyreoffer ble servert som måltid.
Fra minst 139 e.Kr. hadde Romas havn ved Ostia, stedet for gudinnens ankomst, en fullt utviklet helligdom for Magna Mater og Attis, tjenestegjort av en lokal archigallus og en gruppe dendrophores («Helligukens» rituelle trebærere).
Forberedelsene på jordet for byggingen av sankt Peters basilika på Vatikanhøyden avdekket en helligdom kjent som Phrygianum med rundt 24 dedikasjoner til Magna Mater og Attis. Mange er nå tapt, men de fleste som overlevde ble dedisert romere av høy status etter en taurobolium-offer til Magna Mater. Ingen av disse innvidde var prester av Magna Mater og Attis, og flere holdt presteskap for en eller flere forskjellige religiøse kulter.
I nærheten av Sétif i romersk Mauretania (dagens Algerie) restaurerte dendrophores og de religiosi (troende) deres tempel for Kybele og Attis etter en katastrofal brann i 288 e.Kr. Overdådige nytt inventar ble betalt av private grupper, inkludert en sølvstatue av Kybele og hennes prosesjonsvogn; sistnevnte mottok et nytt soltak med kvaster i form av grankongler. Tilstedeværelsen til Kybele gjorde kristne rasende over hele Romerriket. Da Teodor av Amasea, senere gjort til helgen, ble gitt tid til å tilbakekalle sin tro, tilbrakte han tiden ved å brenne ned et Kybeletempel isteden.

Myter, teologi og kosmologi

Kybeles viktigste myter vedrører hennes egen opprinnelse og hennes forhold til Attis. Den mest komplekse, fargerikt detaljerte og skumle redegjørelse av denne myten ble skapt som antihedensk polemikk på slutten av 300-tallet av den kristne apologist Arnobius.
For poeten Lucretius symboliserte Magna Mater «en verdensorden». Hennes bilde holdt opp betegnet Jorden som «henger i luften». Hun er mor til alle og de temmede løver som trekker hennes vogn vitner om avkommets plikt til å underkaste seg og vise sin lydighet. Hun er selv ikke-skapt (eller skapt av seg selv), og således vesentlig adskilt fra og uavhengig fra sine skapelser.
I tidlig keisertid ble Kybele innsatt av den romerske poeten Marcus Manilius som den trettende guddommen av en ellers symmetrisk klassisk gresk-romersk zodiaken hvor hver av husene (representert av et særskilt stjernebilde) er styrt av en av de tolv guddommene, i Hellas kjent som de tolv olympiske guder og i Roma som Di Consentes. Manilius plasserte Kybele og Jupiter som samherskere av Leo (Løven) i astrologisk motsetning til Juno som hersket over Aquarius (Vannmannen). Moderne forskning har bemerket at Kybeles Leo stiger over horisonten, Taurus (Tyren) synker; løven dominerer således oksen. En del mulige gresk modeller for Kybeles festival Megalensia omfatter representasjoner av løver som angriper og dominerer okser. Datoen for festivalen sammenfaller, mer eller mindre, med hendelsene i den romersk jordbrukskalenderen (rundt 12. april) da bøndene ble rådet til grave i sine åkre med vinranker, bryte opp jorden, så hirse «og - merkelig anbrakt, gi naturen til Moderens prester - kastrere krøtter og andre dyr.»