Emppu Vuorinen

Historie

Vuorinen ble født i Kides i Finland. Han ble kalt Emppu av venner på grunn av vanskelig uttalelse av hans døpenavn. Da han var elleve år, begynte han å spille akustisk gitar. Han pleide å spille hver dag i flere timer uten noen til å kunne hjelpe seg.
Vuorinen er nå gitarist i Nightwish og har vært det siden han var med å grunnlegge bandet i 1996. Til å begynne med spilte han akustisk gitar i bandet, da de kun var tre medlemmer (Tuomas Holopainen (1996-), Tarja Turunen (1996-2005) og Vuorinen) med den intensjon å spille akustisk stemningsmusikk. Da de tok musikken en mer metal-orientert vei, fant Vuorinen fram sin elektriske gitar.

Utstyr

Vuorinen spilte for det meste på Washburn CS-780-gitarer de første årene, men undertegnet før Once-turneen (2004) en kontrakt med ESP i stedet. ESP designet en custom-gitar til ham med utgangspunkt i deres ESP Horizon-modell, og døpte den nye modellen ESP EV-1 ("EV" representerer Vuorinens initialer). Vuorinen bytter mellom en hvit og en lilla gitar. Den hvite er stemt i standard stemming (E-A-D-G-H-E) og brukes når de fremfører låter fra før Century Child (2002). Den lilla er stemt en hel tone ned (D-G-C-F-A-D) og brukes til de fleste låtene fra Century Child, Once, Dark Passion Play (2007) og Imaginaerum (2011).
På Dark Passion Play-turneen brukte Vuorinen to nye varianter av sin signatur-modell der motiver fra Whoever Brings The Night var lakkert på gitarkroppen, en rød danser på den ene gitaren og en grønn danser på den andre. Whoever Brings The Night er til dags dato den eneste låta utelukkende skrevet av Vuorinen (tekst av Holopainen). Disse gitarene ble døpt ESP EV-2. På Imaginaerum-turneen ble det samme konseptet tatt i bruk. Motiver fra låtene ble lakkert på gitarkroppen, men denne gangen ble også Vuorinens midterste pickup fjernet (Seymour Duncan SHR-1n). Gitaren ble hetende ESP EV-3. Vuorinen brukte kun lilla ESP EV-3-gitarer på Imaginaerum-turneen, også når de fremførte de eldre låtene, samtidig som keyboardist Tuomas Holopainen og bassist Marco Hietala (2002-) transponerte de eldre låtene (før Century Child) en hel tone ned (Over The Hills And Far Away ble transponert fire og en halv tone ned). Dette hadde ingen auditiv effekt, men gjorde det antageligvis lettere for vokalist Anette Olzon (2007-2012) å synge dem, da hun hadde et noe lavere register enn sin forgjenger Tarja Turunen. Vuorinens bruker Floyd Rose-tremolo og, som nevnt, Seymour Duncan pickuper på sine ESP-gitarer: TB-5 ved broen og SH-2n ved gitarhalsen.
Både Vuorinen og bassist Marco Hietala bruker akustiske gitarer når de fremfører The Islander (Dark Passion Play).

Karakteristikk

Vuorinen er kjent for sin energi på scenen og bruker hele scenebredden. Han kommuniserer og gestikulerer ofte med publikum og skaper en humoristisk atmosfære rundt seg ved for eksempel å peke ut småting som skjer på og utenfor scenen.
På debutskiva, Angels Fall First, utmerket han seg ikke spesielt som musiker, men hans tekniske ferdigheter og evner til å skape gode harmonier mellom keyboard- og gitarsoloer kom tydelig frem på Oceanborn (1998). Dette bidro til Nightwish sin eksponentielle popularitetskurve, særlig i Norden og Tyskland. Fra og med Century Child har Nightwish sin musikk i større grad vært basert på riff, akkorder og symfoniske innslag enn på tekniske soloer og hurtighet, men Vuorinens evner til å spille soloer kommer på de nyere albumene godt frem i låter som Romanticide (Once), Last Of The Wilds (Dark Passion Play), High Hopes ((Pink Floyd-cover) End Of An Era) og I Want My Tears Back (Imaginaerum).
Hans soloteknikk baserer seg ofte på "tapping", noe som forøvrig kommer frem i samtlige av de ovennevnte låtene. Tapping er en teknikk som  innebærer å bruke fingrene på høyrehånden (for høyrehendte) til å slå/trykke på gripebrettet. Dette er ofte med på å gjøre Vuorinen sin sololyd veldig legato i motsetning til gitarister som foretrekker å plukke hver tone med plekteret.