Hobart's Funnies

Hobart's Funnies er kallenavnet på en serie spesial-stridsvogner, utviklet av den britiske 79th Armoured Division (79. panserdivisjon) under andre verdenskrig. Kallenavnet oppsto som følge av divisjonens sjef, Percy Hobart, og det at de i forhold til «vanlige» stridsvogner så ganske artige (og annerledes) ut. De var derimot ettertenksomt designet og godt utprøvd, og ved deres ilddåp 6. juni 1944 fremsto de som alt annet enn latterlige.

Bakgrunn

Årsaken til opprettelsen av 79th Armoured Division var en diskusjon over de to vedtatte måtene å landsette tropper på en befestet strand, og fordelene og ulempene mellom dem:
Den første metoden var en kombinasjon av marinebombardement og å hurtig landsette tropper så langt opp på stranden som mulig (ved høyvann), noe som ville redusere tap av menneskeliv, men øke tapet av materiell, da landgangsfartøy lett kunne bli ødelagt av undervannshindre og miner. (En metode som var foretrukket av Royal Marines og US Marine Corps.)
Den andre metoden var å landsette troppene ved lavvann, slik at eventuelle undervannshindre var synlige, og minerydding og fjerning av hindre kunne gjennomføres. Selv om landingsfartøy (og annet spesialmateriell) slik lettere ville unngå å bli ødelagt, ville angrepstroppene derimot være lette mål på stranden og tap av menneskeliv bli større.
I forbindelse med invasjonen av Normandie ble den sistnevnte metoden foretrukket, da grundig rekognosering hadde vist at tyskerne hadde forsterket invasjonsstrendene med mange undervannshindre og miner. Det ble dog besluttet at strendene i forkant skulle bombarderes av marinen og flyvåpenet, i håp om å sette flest mulige tyske forsvarsverker ut av spill. I stor grad påvirket av de erfaringene de hadde gjort i forbindelse med Dieppe-raidet, valgte britene å utvikle spesial-stridsvogner til understøttelse av den første angreps-bølgen. Amerikanerne, derimot, valgte den «gammeldagse metoden» – å la ingeniør-soldater fjerne undervannshindre og miner. I og med at amerikanerne hadde lagt så grundige planer, og opprettet spesial-avdelinger for formålet, takket de nei til de aller fleste av de spesial-stridsvognene de ble tilbudt av britene (med unntak av DD-stridsvognen).

Sjefen og divisjonen

Ansvaret med å danne denne spesielle enheten ble gitt til generalmajor Percy Hobart. Han var en stor forkjemper av Liddell Harts prinsipper og teorier, og hadde i mellomkrigstiden stått hardt på for å danne et stridsvogn-kavaleri som egen våpenart. Han møtte stor motstand fra tradisjonelle infanteri- og kavalerioffiserer (som fremdeles mente hester var det rette kavaleri) og ble tvunget til å gå av tidlig i 1940. Umiddelbart etter gikk han inn i sin lokale Home Guard-enhet (britiske HV), med grad av korporal.
Hans gjeninntreden i hæren skjedde som følge av at Winston Churchill ble statsminister, og han fikk kommandoen over en panser-divisjon i Nord-Afrika. Churchill var også en stor tilhenger Liddel Hart og hadde lagt merke til Hobarts «kamp». I 1943 ble han forelagt muligheten til å bli sjef for og etablere 79th Armoured Division, og lede utviklingen av spesial-stridsvogner til bruk under en invasjon av Vest-Europa.
Det spesielle ved 79th Armoured Division var at den ikke opererte som en samlet divisjon, panservognene ble derimot i stedet spredt som små avdelinger blant de andre panserdivisjonene i det britiske kavaleriet. Opprinnelig besto divisjonen av 27. panserbrigade (sammensatt av 4th/7th Royal Dragoon Guards, 13th/18th Royal Hussars og East Riding Yeomanry)
og 185. infanteribrigade (sammensatt av King’s Own Shropshire Light Infantry, The Royal Norfolk Regiment og Royal Warwickshire Regiment), i tillegg til vanlige enheter av artilleriet, ingeniør-korpset og andre hær-avdelinger.
20. august 1945 ble divisjonen formelt oppløst, siden krigen i Europa forlengst var over og divisjonens oppgaver ikke lenger ble ansett som nødvendig. Den avsluttet krigen med en stående styrke på nesten 2 000 (spesial-)stridsvogner, et antall nesten fire ganger så stort som i en normal divisjon.