Fitte

Fitte er en norsk folkelig betegnelse for det kvinnelige kjønnsorganet, og nyttes synonymt for både vagina og vulva, eller begge disse samlet. Ordets opprinnelse er ikke sikkert, men det kan komme fra norrønt fit eller fidje, for eng ved vann eller vått, myrlendt gress. Det har da i sin opprinnelse en poetisk, kjærlig og nærmest lyrisk konnotasjon. Betegnelsen kan også ha sitt opphav fra norrønt fitje, for bergsprekk, revne i fjell.
Andre tilsvarende betegnelser nedtegnet av kulturhistorikere på 1800-tallet, blant annet i Bø i Telemark, er fitta, komta, bessa, kuse, kusa, tusinstrengfela og toblaboka. Det danske ordet for samme er fisse. Denne skrivemåten viser større likhet med det latinske fissur som i medisinsk sjargong betyr sprekk, spjære.
Fitte har vært karakterisert som tabu, rått og vulgært, men i Norge har det utviklet seg fra den folkelige, muntlige bruken og fått en stadig sterkere utbredelse, både i litteratur og i media – i så vel positive som negative sammenhenger. Etter årtusenskiftet har utviklingen akselerert, og i 2008 uttrykte forlagsredaktør Helen Bergvall at det ville være synd om det gikk inflasjon i bruken.
Forøvrig finnes en del ord som mus, høne, dåse m.m. 
Tilsvarende betegnelser og bruk finnes på en rekke andre språk.

Andre betydninger

Ordet brukes også i betydningen kjønnslig omgang, f.eks samleie med kvinner.
Fitte nyttes i dagligtale både som banneord og som et nedsettende skjellsord. I den siste sammenhengen brukes det både om kvinner og menn.
Det norske ordet har i bruk og betydning mange paralleller til det tilsvarende engelske ordet «cunt», som kan ha sin opprinnelse i det norrøne kunta', som det også finnes varianter av på norsk.

Opptegnelse og bruk i vitenskapelige publikasjoner

Fitte (og forskjellige, lokale varianter av ordet) ble registrert i en lang rekke av de eventyrene og muntlige overleveringene som bl.a Peter Christen Asbjørnsen og Jørgen Moe samlet inn på 1800-tallet. Men ordet ble sensurert bort eller eventyrene utelatt fra samlingen av folkeeventyr som ble utgitt i 1841. Enkelte ble trykt – på tysk i vitenskapelig hensikt – av Asbjørnsen i 1883 av hensynet til det internasjonale arbeidet innen folkeminnegransking.

Litterær bruk

Første gang ordet fitte kom på trykk i Norge var i boken Brudenuggen og andre, redigert av folkeminnegranskeren og prestesønnen Reidar Th. Christiansen, illustrert av Thorbjørn Egner og utgitt i 13 eksemplarer i 1943. I bøker for alminnelig salg, ble det brukt i antologien Norske sengehester (Pax Forlag, 1966) og i Sten Ekroths bok Strengelek (Oscar Books, 1967), om The Pussycats. 
Fra 1970-tallet har bruken av ordet fitte gått inn også i den norske litteraturen. Det ble brukt i tidsskriftet Vinduet første gang i 1970 og i På folkemunne i 1973, samme år som Tor Edvin Dahl satte det på trykk i boken Guds tjener.
En del av eventyrene som var ansett upassende da den første utgivelsen av Asbjørnsen og Moes samlede eventyr ble utgitt, blant annet på grunn av f-ordet, ble utgitt med tittelen Erotiske folkeeventyr i 1977 (Universitetsforlaget). Tilsvarende samlinger var utgitt i Danmark i 1957 og i Sverige i 1958, men den norske versjonen av dette interskandinaviske samarbeidet utarbeidet av Lauritz Bødker på 1950-tallet, kom aldri ut.
Ane Borgen var sannsynligvis den første kvinnelige norske forfatteren som brukte ordet i en bok i 1988 (Edels venninne). Det ble tatt inn som ordinært oppslagsord i tilleggsbindene av Norsk Riksmålsordbok som ble utgitt i 1995. 
Det tok ytterligere noen år før ordet ble brukt i boktitler. Antologien Fittstim ble utgitt på bokmål i 1999 med sin originale, svenske tittel. Louis Aragons Le con d’Irène fra 1928 kom ikke i norsk oversettelse før i 2008, da med tittelen Irenes fitte  (ISBN 9788243002944) som samme år ble fulgt av Alexia Bohwims Frognerfitter (ISBN 9788248907541) og Maria Svelands Bitterfitte (ISBN 9788281880344).
Første gang ordet ble presset i vinyl var på Bjørn Morisses sensurerte single, Stille døgn i Clichy fra 1970.