Oliver Effersøe

Familie, utdannelse og yrke

Han vokste opp i Færøyenes dansktalende embedsmannsstand som sønn av sysselmann og kanselliråd Gudmund Effersøe og hustru Cathrine Müller på Tvøroyri. Blant hans søsken var agronom og dikter Rasmus Effersøe, sakfører Poul Effersøe samt lege John Effersøe. Han var brorsønn av redaktør og folketingsmann O.P. Effersøe, søstersønn av sysselmann og folketingsmann Hans Christopher Müller, svoger til kjøpmann Niels Juel Mortensen samt morbror til sakfører og lagtingsmann Edward Mitens (Mortensen). Farsslekten var islandsk, hentet sitt navn fra Örfirisey ved Reykjavík, og kom til Færøyene med farfaren, som var regnskapsfører ved den danske monopolhandelen.
Han var utdannet exam.jur. fra Københavns Universitet fra 1882, deretter fullmektig ved farens sysselmannskontor på Tvøroyri. Han fungerte også som postekspeditør i Trongisvágur 1883–1905. I 1894 overtok Effersøe sin fars stilling som sysselmann på Suðuroy, og besatt den frem til 1920. Effersøe hadde også andre lokale verv, så som formann i forlikskommisjonen på Suðuroy 1894–1905, medlem av sognekommunestyret i Froðba (som også omfattet Tvøroyri og Trongisvágur) og formann i samme 1889–1905. Han var medlem av direksjonen (styret) i Færø Amts Sparekasse 1918–1923.
Oliver Effersøe giftet seg i 1899 med sin kusine, Astrid Svendsen, datter av sogneprest Frederik Svendsen og hustru Sigrid Effersøe i Miðvágur. Hun døde to år senere, etter at de hadde fått en datter. I 1913 giftet han seg med den københavnske kjøpmannsdatteren Selma Nielsen. De fikk en sønn og en datter, men sønnen døde som 11-åring. Effersøe har fra ulikt hold blitt beskrevet som karakterfast, innesluttet, familiekjær og preget av sønnens tidlige død.

Lagtinget og partidannelsene

Effersøe var innvalgt på Lagtinget fra Suðuroy 1889–1893, 1900–1901 og 1905–1931. Han var valgt frem til 1932, men bad seg fritatt året før på grunn av sykdom.
Effersøe og hans likesinnede på Lagtinget sympatiserte opprinnelig med det danske Højre, men orienterte seg mot Venstre av taktiske hensyn etter systemskiftet i 1901. I 1906 dannet de Færøyenes første politiske parti, Sambandsflokkurin, en reaksjon mot den færøyske nasjonalbevegelsen som hadde vokst frem på slutten av 1800-tallet.
Den utløsende årsaken til partidannelsen var forslaget om indre selvstyre for Færøyene, «tilbudet» av 1906, som folketingsmann Jóannes Patursson hadde forhandlet frem med Danmarks regjering. Effersøe og hans likesinnede var bekymret for Færøyenes økonomi og stilling i det danske riket, hvis nasjonalbevegelsens krav om indre selvstyre og anerkjennelse av det færøyske språket ble innfridd. Nasjonalbevegelsen fikk snart sitt eget parti med Sjálvstýrisflokkurin under ledelse av Patursson.
Sambandsflokkurin ble først ledet av prost Fríðrikur Petersen, men da Petersen døde i 1917, overtok Effersøe som formann. Etter at amtmannen utgikk som Lagtingets møteleder ved en lovendring i 1923, var Effersøe også Lagtingets formann 1924–1928 og 1930–1931. Selv om han vanligvis talte dansk på Lagtinget, holdt den tospråklige Effersøe takketalen på færøysk da han ble valgt til Lagtingets formann for første gang under Ólavsøka i 1924. Han bad seg samtidig fritatt fra vervet som formann i Sambandsflokkurin.

Identitet, avholdsbevegelse og rikspolitikk

Konflikten mellom embedsmannsstanden og nasjonalbevegelsen skulle føre til stor forbitrelse i forholdet mellom Færøyene og Danmark. De ledende skikkelsene i Sambandsflokkurin var færøyinger, mange også med en fortid i nasjonalbevegelsen, og de hevdet færøyingenes nasjonale egenart. Med partidannelsene i 1906 kom et holdningsskifte som betydde at man trakk opp et skarpt skille mot nasjonalbevegelsen.
Jørgen-Frantz Jacobsen, som for sin del sympatiserte med nasjonalbevegelsen, beskrev det slik i en av sine kronikker:
«Sambandspartiet må i første rekke karakteriseres som et konservativt parti. Dets første leder, prost Frederik Petersen, var en høyst begavet og åndfull mann, men samtidig en konservativ mann. Hans nærmeste medarbeider, Oliver Effersøe, som ikke kunne måle seg med ham i klokskap og sjarm, overgikk ham i stivsinnet autoritetsdyrkelse. Til sammen representerte de en viss gudhengiven treghet som har dype røtter i det færøyske folk, og i løpet av kort tid lyktes det dem å reise en opinion, som dels med surhet, dels med avsky, vendte seg bort fra den nasjonale bevegelse og fra dens fører Jóannes Patursson.»
Effersøe fant et velgergrunnlag i avholdsbevegelsen, indremisjonen, embedsmannsstanden, bondestanden og næringslivet. Mange arbeidere i Tórshavn som tidligere hadde stemt på Paturssons økonomiske politikk, gikk til Effersøe i frykt for utgiftsøkninger og skatteskjerpelser med «tilbudet» av 1906. Sambandsflokkurins velgergrunnlag har i stor grad bestått de neste hundre årene.
Effersøe var sentral i avholdsbevegelsen på Færøyene, og blant drivkreftene bak underskriftskampanjene for alkoholforbudet av 1907, som hadde overveldende folkelig støtte. Sjálvstýrisflokkurins anfører og folketingsmann Jóannes Patursson var på sin side hånlig overfor avholdsbevegelsen, så valgene til Rigsdagens to kamre på Færøyene i 1906 ble avgjort av selvstyrespørsmålet og forbudssaken. Flertallet av velgerne stemte Effersøe inn i Folketinget (andrekammeret) på bekostning av Patursson, og flertallet av lagtingsmennene stemte Fríðrikur Petersen inn i Landstinget (førstekammeret). Det ble innført et generelt forbud mot produksjon og omsetning av alkoholholdige drikkevarer på Færøyene som bestod frem til 1992.
I sin første tale i Folketinget i 1906 gav Effersøe sin programerklæring:
«Separatistene sier at det er uverdig for oss ikke å være selvstendige, ikke å ha vårt eget språk. Denne oppfatning kan jeg aldeles ikke slutte meg til. Jeg finner det å være en ære for oss færøyinger å høre til det danske folk, og jeg finner at vi som danske borgere er like selvstendige som andre danske borgere. Det er likeledes en ære for oss å være delaktige i det danske språk. Jeg føler meg forvisset om at færøyingene er for få til å være selvstendige og ha deres eget kulturspråk. […] Vi færøyinger føler oss fullstendig som danske og ønsker å bevare dansk språk på øyene for våre etterkommere. […] Det parti jeg tilhører […] vil delaktiggjøre oss i verdenskulturen gjennom en tilslutning til Danmark og dansk åndsliv […], men med aktelse overfor det færøyske språk og færøyingenes tradisjoner.»
Imidlertid kan meget av dette, ifølge slektsgranskeren Henning Heilsen, ha vært vel så mye et uttrykk for Effersøes selvforståelse som det var et politisk standpunkt. Det har blitt stående som en del av Effersøes ettermæle at han brukte Folketingets talerstol til å oppildne konflikten mellom embedsmannsstanden og nasjonalbevegelsen snarere enn å dempe den. Han advarte danskene mot de færøyske «separatistene». Etter Sverre Stove og Jacob Jacobsens utsagn bidrog Effersøes bestrebelser til at danskene misforstod selvstyrekrav som «danskehat og urimeligheter».
Effersøes hardeste oppgjør med Patursson kom i 1923 i den såkalte norgessaken, en avlegger av grønlandssaken, hvor professor Nikolaus Gjelsvik hadde tatt til orde for at Færøyene burde tilsluttes Norge. Effersøe avviste det umiddelbart. Patursson, i sin flengende kritikk av det danske herredømmet, og med velkjente sympatier for Norge, kunne derimot tolkes slik at han støttet professorens forslag. På Lagtinget innledet Effersøe med «en velbygd tale som viste ham som en redelig, men ytterst ensidig mann». Stove og Jacobsen tilføyde at «som taler var Effersøe alltid saklig og klar, men fantasiløs». Lagtingets vedtak fordømte Paturssons uttalelser som «ubeføyet». Etter norgessaken gav den danske Neergaard-regjeringen og senere Stauning-regjeringen sin uforbeholdne støtte til Sambandsflokkurin.
Han mente også at Færøyene var best tjent med å verne Danmarks øvrige besittelser. I 1916 oppfordret han færøyingene til å stemme imot salget av Dansk Vestindia ved folkeavstemningen det året. «Vi bør søke å forebygge at Danmarks rike blir gjort mindre», skrev Effersøe i Føroyatíðindi. At Dansk Vestindia var lite innbringende for statskassen, var et «betenkelig» argument for færøyingene, skrev Dimmalætting dagen før folkeavstemningen. Flertallet av de danske velgerne var for, så Dansk Vestindia ble solgt, men et stort flertall av de færøyske velgerne stemte imot. Effersøe var rasende over Østgrønlandsavtalen av 1924 mellom Danmark og Norge, som gav nordmenn fangst- og fiskerettigheter på Østgrønland. I et intervju med Politiken betegnet han avtalen som et «svik» mot «de tillitsfulle og gode grønlenderne» som kunne gjentas mot færøyingene, og truet med å nedlegge sitt mandat i Landstinget.
Effersøe var Folketingets viseformann idet han trådte ut i 1913, og satt deretter i Landstinget 1914–1915, 1920–1928 og 1929–1933. Han tilsluttet seg først Venstrereformpartiet og fulgte dem tilbake til Venstre i 1909. Han tok tidvis en sentral rolle i partiet, og satt i Landstingets utenrikspolitiske nemnd 1923–1928. Effersøe var ifølge Anton Degn en «dyktig parlamentariker som ivaretok Færøyenes interesser med innsikt og kyndighet». Også Andrass Samuelsen fremholdt Effersøes realpolitiske teft.

Sykdom, død og begravelse

De siste årene av sitt liv tilbragte han i Charlottenlund ved København. Han var meget sykelig, og møtte sjelden i Landstinget det siste året. Den 8. mars 1933 døde han av lungebetennelse. Han ble begravet fra Ordrup kirke i Charlottenlund den 13. mars med mange representanter fra dansk offentlighet og avholdsbevegelsen til stede. Mens Effersøes ettermæle ble sterkt partipolitisk farget på Færøyene, skrev Politiken således i sin mer nøkterne nekrolog over ham:
«Han har vært både Danmark og sitt snevrere fødeland en god mann. Han var hverken noen overlegen begavelse eller noen betydelig taler, allikevel fikk han meget utrettet. Kanskje mest i kraft av sine karakteregenskaper. Han var en av dem som inngav tillit, og som man følte at man kunne stole på.»

Æresbevisninger

Effersøe ble utnevnt til ridder av Dannebrogordenen i 1907 og tildelt Dannebrogordenens hederstegn i 1921.