Christopher Marlowe

Tidlig liv

Marlowe var sønn av skomaker i Canterbury ved navn John Marlowe og dennes hustru Catherine. Datoen for når han ble født er ukjent, men han ble døpt den 26. februar 1564, og det er sannsynlig at han ble født noen dager tidligere. Han var således kun to måneder eldre enn sin samtidige William Shakespeare som ble døpt den 26. april 1564 i Stratford-upon-Avon.
Marlowe begynte på The King's School i Canterbury (hvor et hus er i dag oppkalt etter ham) og siden på Corpus Christi College ved University of Cambridge. Han mottok sin Bachelor of Arts i 1584. I 1587 nølte skolen å belønne ham med en mestergrad på grunn av et rykte om at han hadde konvertert til katolisismen og hadde til hensikt å gå på det engelske collage i Reims i Frankrike for å forberede seg til å bli prest.
Imidlertid ble hans grad gitt som planlagt da det kongelige råd (Privy Council) blandet seg inn på Marlowes vegne, ga ham anerkjennelse for hans «trofaste handlemåte» og «gode tjeneste» for dronningen. Hva Marlowes tjeneste innebar ble ikke utdypet av rådet, men dets brev til myndighetene i Cambridge har ført til mange spekulasjoner, hovedsakelig teorien at Marlowe fungerte som en hemmelig spion som arbeidet for Francis Walsinghams såkalte hemmelige tjenester. Det er dog ingen direkte bevis som støtter denne teorien, skjønt rådets brev i seg selv er bevis for at Marlowe hadde tjenestegjort for de engelske myndighetene i et eller annet forhold.

Litterær karriere

Dido, dronning av Kartago var Marlowes første drama. Det var muligens skrevet i samarbeid med Thomas Nashe. Det korte dramaet ble første gang trykt i 1594 av bokselgeren Thomas Woodcock, og tittelsiden oppgir at var gjort av Marlowe og Nashe, foruten også at det ble spilt av skuespillertroppen Children of the Chapel, opprinnelig bestående av gutteskuespillere. Disse sluttet å ha faste opptredener i 1584, men det synes som om de hadde sporadiske framføringer helt fram til begynnelsen av 1590-tallet. Det er derfor usikkert når Dido ble satt opp, men en gang mellom 1587 og 1593 er det sannsynlige tidsrommet. 
Tamburlaine var det første stykke av Marlowe som beviselig ble satt opp på en scene i London i 1587. Stykket er en milepæl i tidlig engelsk drama ved å være et vendepunkt fra klosset språkføring og løs fortellergang hos tidligere engelske dramatikere, og til et friskt og levende språk, og intelligent kompleksitet. Det er også blant de aller første engelske skuespill som benyttet seg av blankvers. Sammen med Thomas Kyds drama Den spanske tragedie, er Tamburlaine betraktet som begynnelsen på den modne fase av elisabethansk teater. Tamburlaine var en suksess, og ble raskt fulgt opp med Tamburlaine Del II.
Jøden fra Malta, antagelig skrevet en gang mellom 1589 og 1590, om en jøde fra Maltas barbariske hevn mot byens autoriteter, har en prolog avlevert av en figur som representerte Niccolò Machiavelli. Dens handling består av religiøs konflikt, intriger og hevn, fortalt mot et bakteppe av den politiske maktkampen mellom Spania og Det osmanske rike.
Edvard den andre var et stykke som opprinnelig hadde den lange tittelen The Troublesome Reign and Lamentable Death of Edward the Second, King of England, with the Tragical Fall of Proud Mortimer, og ble første gang satt opp i 1592 eller 1593. Dets handling er om avsettelsen kong Edvard II av England av hans baroner og dronningen, som er fortørnet av innflytelse som kongens favoritter hadde i hoffet og statens affærer. Det er et av de tidligste historiske skuespill i England, og således en nyvinning fra Marlowe. Historiske skuespill hadde inntil da vært krønikespill, og Shakespeares Henrik VI er et eksempel på den gamle typen hvor en konges navn i tittelen ikke var avgjørende for handlingen. Marlowe ga isteden en historisk karakterstudie, denne gangen av en svak og udugelig konge, dels av hans dronning som utvikler seg fra en tålmodig hustru til en hevngjerrig kvinne som tar sin manns fiende til sin elskede. «Det er antagelig også første gangen i engelsk dramatikk at en kvinnes karakterutvikling tegnes.»
Massakren i Paris er et kort og enklere skuespill som synes å være gjort av Marlowe. Grunnen til tvilen er at den eneste bevarte tekstkopien av stykket synes å være en rekonstruksjon fra hukommelsen av den teksten som skuespillerne framførte, og stykket ble satt opp ti ganger i tiden 21. juni og 27. september 1594. Stykket forteller om Bartolomeusnatten, en voldsom massakre natten til 24. august 1572 da mellom 1000 og 2000 hugenottene i Paris ble myrdet, og som av engelsk publikum ble oppfattet som de aller mørkeste eksemplene på katolsk forræderi. Den bevarte tekstkopien har mye vold og vitser om drap, men lite om de sosiale verdier som muligens var i stykket, unntatt i en lang monolog i begynnelsen av stykket. Stykket har en lydløs (uten replikker) «engelsk agent» som i påfølgende tradisjon har blitt identifisert som Marlowe selv og hans forbindelser til de hemmelige tjenester. Sammen med Den tragiske historie om doktor Faustus er Massakren i Paris betraktet som Marlowes farligste skuespill ettersom oppviglere og agitatorer i London kastet seg på stykkenes tema for å fremme mord på flyktninger fra Nederlandene og faktisk blir dronningen advart om denne muligheten i stykkets siste scene.
Doktor Faustus, basert på den anonyme tyske boken Historia von D. Johann Fausten, var den første dramatiserte utgaven av legenden om Faust. Marlowe følger opplegget til den tyske fortellingen i hvordan den lærde Faustus selger sin sjel til djevelen i bytte med kunnskap og «et liv i 24 år i vellyst». Mens andre versjoner av «djevelens pakt» kan bli sporet tilbake til 300-tallet, avviker Marlowe betydelig ved å la sin tittelfigur være ute i stand til å «brenne sine bøker» eller angre seg hos en barmhjertig Gud for å få sin kontrakt annullert mot slutten av stykket. Marlowes Faustus blir isteden slitt i stykker av demoner og blir dratt skrikende til helvete. Doktor Faustus er et tekstproblem for litteraturforskerne da stykket er meget redigert (og muligens sensurert) og omskrevet etter Marlowes død. To versjoner av stykket eksisterer: en quarto fra 1604, også kjent som A-teksten, og en quarto fra 1616 eller B-teksten. A-teksten ble således første gang trykket 11 år etter Marlowes død og minst 12 år etter at det første gang ble satt opp. Mange forskere betrakter A-teksten som mest representativ for Marlowes opprinnelige tekst etter som det inneholder uregelmessige figurnavn og idiosynkratisk staving, kjennemerker for en tekst som benytter forfatterens håndskrevne manuskript, eller hva som på engelsk kalles «foul paper», som en hovedkilde. B-teksten utelater en del tekst og legger til en vesentlig tekstmengde.
Marlowes skuespill var enormt suksessfulle, takket være uten tvil til den imponerende tilstedeværelse på scenen av skuespilleren Edward Alleyn. Han var uvanlig høy for sin tid, og de staute rollene som Tamburlaine, Faustus, og Barabas ble antagelig skrevet spesielt for ham. Marlowes skuespill var fundamentet i repertoaret til Alleyns teaterselskap, Admiral's Men, gjennom hele 1590-tallet.
Marlowe skrev også det mytologiske diktet Hero and Leander (utgitt med en utvidelse av George Chapman i 1598), den populære og lyriske The Passionate Shepherd to His Love, og oversettelser av Ovidius' Amores og den første boken av Lucanus' Pharsalia. To deler av Tamburlaine ble utgitt i 1590. Alle andre verker av Marlowe ble utgitt etter hans død. I 1599 ble hans oversettelser av Ovidius forbudt og alle kopier ble offentlig brent som en del av erkebiskop John Whitgifts energiske inngrep på hva som ble bedømt som støtende skrifter.

Legenden

Som med andre forfattere tudortiden er det ikke mye som er kjent om Marlowe. Det lille som finnes av bevis er funnet i rettslige nedtegnelser og andre offisielle dokumenter. Dette har ikke hindret senere forfattere og skribenter av ulik art i å spekulere om hans aktiviteter og karakter. Marlowe har blitt beskrevet som blant en spion, bråkmaker, kjetter og homoseksuell, foruten også som «magiker», «duellant», «tobakksbruker», «forfalsker», og en «rakeshell» (historisk engelsk betegnelse for en hjerteløs kvinneforfører). J. A. Downie og Constance Kuriyama har argumentert mot de mer aggressive spekulasjonene, men J. B. Steane har bemerket at «det synes absurd å avvise alle elisabethanske ryktene og anklager som ‘Marlowe-myten’».

Spion

Marlowe har ofte blitt framstilt som en spion for den engelske regjeringen. Park Honans biografi fra 2005 hadde til og med «spion» i tittelen. og forfatteren Charles Nicholl har også spekulert i dette og foreslått at Marlowe ble rekruttert mens han ennå var på Cambridge. Bevarte nedtegnelser fra universitet fra perioden indikerer at Marlowe hadde en rekke fravær av uvanlig lengde i tiden 1584–1585, mye lengre enn hva som var tillatt i henhold til lærestedets regler. Bevarte opptegnelser for spiserom indikerte at han begynte bruke penger med ødsel hånd på mat og drikke i løpet av de perioder han var til stede – langt mer han kunne ha hatt råd til på inntekten fra sitt kjente stipendium.
Som nevnt overfor beordret kongens råd universitet å belønne Marlowe med hans MA i 1587, benektet ryktene om at han hadde til hensikt å begynne på det engelske katolske lærestedet i Reims, og sa isteden at han hadde blitt beskjeftiget med uspesifiserte «affærer» i «emner som berører fordelene til hans land». Dette er fra et dokument datert 29. juni 1587, fra Kontoret for offentlige opptegnelser – Acts of Privy Council.
Det har tidvis blitt teoretisert at Marlowe var den «Morley» som var lærer for Arbella Stuart i 1589. Denne muligheten ble første gang fremmet i et brev av E. St John Brooks i 1937 til Notes and Queries, et litterært britisk magasin. John Baker har lagt til dette at bare Marlowe kunne ha vært Arbellas lærer grunnet fraværet av hvilken som helst annen kjent «Morley» med MA fra den aktuelle perioden og heller ikke på annen måte opptatt. Om Marlowe var Arbellas lærer (og en del biografer mener at «Morley» faktisk kan ha vært en bror av musikeren Thomas Morley) kan det indikere at han var en spion ettersom Arbella, niese av Maria Stuart, skottenes dronning, og fetter av Jakob VI av Skottland, den senere kong Jakob I av England, var på den tiden en sterk kandidat til å etterfølge den engelske trone etter den barnløse dronning Elisabeth I av England.
I 1592 ble Marlowe arrestert i byen Vlissingen i Nederlandene for hans påståtte deltagelse i forfalskning av mynter, antagelig tilknyttet aktivitetene til opprørske katolikker. Han ble sendt til skattmesteren, baron Burghley, men det ble ikke fremmet anklager eller fengsling. Denne arrestasjonen kan ha forstyrret en annen av Marlowes spionoppdrag: kanskje ved å gi myntpregingen til den katolske saken hadde sin årsak at han var sendt for å infiltrere tilhengerne av den aktive katolske konspiratøren William Stanley, og rapportere tilbake til Burghley.

Ateisme

Marlowe hadde et rykte for å være ateist i en tid hvor det var ille nok å være katolikk, og generelt farlig å ha avvikende religiøse oppfatninger, og således markere seg som en fiende av Gud. En del moderne historikere har imidlertid betraktet hans erklærte ateisme, som med hans påståtte katolisisme, som ikke mer enn et gjennomført og forseggjort påskudd i hans rolle som en spion for regjeringen. Samtidige bevis kommer fra en som anklaget ham i Vlissingen i Nederlandene, en angiver ved navn Richard Baines. Guvernøren i Vlissingen hadde rapportert at hver av mennene hadde «den onde hensikt» å anklage hverandre for å begå forfalskninger, og ville skifte side til fienden – katolikkene. En slik handling ville være «ateistisk» hos protestantene, som utgjorde den dominerende religiøse fraksjonen i England på denne tiden.
Etter at Marlowe var blitt arrestert i 1593 forla Baines overfor autoritetene et «notat som inneholdt meningen til en Christopher Marly angående hans forkastelige bedømmelse av religion, og forakt av Guds ord». Baines tilskrev Marlowe totalt atten punkter som eksempelvis «Kristus var en horesønn og hans mor uærlig [ukysk]», «kvinnen fra Samaria og hennes søstre var horer og at Kristus kjente dem uærlig», og «Sankt Johannes døperen var sengekamerat med Kristus og lente seg alltid mot hans bryst» (sammenlign Johannesevangeliet 13:23-25), og «at han benyttet seg av ham som synderne i Sodom.» Han antydet også at Marlowe hadde katolske sympatier. Andre avsnitt vitnet mer om en skeptiker: «han overtalte menn til ateisme, ... at de ikke skulle være redde for busemenn og nisser».
Tilsvarende eksempler på Marlowes utsagn ble gitt av Thomas Kyd etter at han var blitt fengslet og muligens torturert (se over); både Kyd og Baines knyttet Marlowe til matematikeren Thomas Harriot og Walter Raleighs sirkler. Andre dokument hevdet at på rundt den samme tiden som «en Marlowe var i stand til vise mer fornuftige grunner for ateisme enn noen geistlige i England er i stand til å bevise guddommelighet, og at ... han har lest ateistiske lære for sir Walter Raleigh og andre.»
En del litteraturforskere mener at Marlowe søkte å utbre disse synspunktene i sine verker og at han identifiserte seg med sine opprørske og ikonoklastiske hovedfigurer. Imidlertid måtte skuespill bli godkjent av instansen Master of the Revels før det kunne bli oppført, og sensuren av utgivelser var underlagt kontrollen til erkebiskopen av Canterbury. Tilsynelatende var det ingen av disse autoritetene som betraktet Marlowes verker som ikke akseptable, unntatt Amores.

Seksualitet

Som sin samtidige William Shakespeare ble Marlowe tidvis i dag beskrevet eller framstilt som homoseksuell. Spørsmålet om en elisabethansk person var gay (tidligere engelske betydning «lystig»/«levemann», i dag «homse») eller homofil i moderne forståelse er anakronistisk; for elisabethansk tid var det som i dag blir framstilt som homofilt eller bifilt ble forstått mer som en seksuell handling framfor en utelukkende seksuell orientering eller identitet. Samtidig kunne den poetiske inderligheten som ble uttrykt mellom menn av eksempelvis Shakespeare eller andre være heftige tillitserklæringer mellom menn som i dag ville bli feilaktig tolket som seksuelle uten at de nødvendigvis var ment som sådan i den tid det ble uttrykt. En del forskere har argumentert at bevisene for at Marlowe var homse er ikke tilstrekkelige og at hentydningene til hans seksualitet er ganske enkelt overdrevne rykter produsert etter hans død. Richard Baines rapporterte at Marlowe har sagt at «alle som ikke elsker tobakk og gutter er tåper». David Bevington og Eric Rasmussen beskriver Baines vitnemål som «upålitelig» og kommenterte at «Disse og andre vitnemål trenger å bli nedvurdert for deres overdrivelser og for at de ble produsert under rettslige omstendigheter som vi vil vurdere som en heksejakt.» Andre forskere, har imidlertid pekt på hva som kan tolkes som homofile tendenser i Marlowes tekster, i den grad det kan oppfattes som bevis på forfatterens egen legning: i Hero and Leander skrev Marlowe om den mannlige ynglingen Leander, «n his looks were all that men desire» («hans utseende var alt som menn ville ønske») og at da ynglingen svømte ut for å besøke Hero ved Sestos ble havguden Neptun seksuelt opphisset, «imagining that Ganymede, displeas'd ... the lusty god embrac'd him, call'd him love ... and steal a kiss ... upon his breast, his thighs, and every limb ... [a]nd talk of love», mens gutten, naiv og uoppmerksom på antikkens greske kjærlighet, sier avvisende at «You are deceiv'd, I am no woman, I ... Thereat smil'd Neptune.»

Omdømme i samtiden

Uansett hvordan Marlowe blir bedømt av dagens litteraturforskere, biografer og andre forfattere, ble han av sine samtidige både beundret og var en betydelig inspirator. Innenfor uker etter hans død minnet George Peele ham som «Marley, musenes yngling»; Michael Drayton noterte at han «Hadde i seg de stolte himmelske ting / Det de første poeter hadde», og Ben Jonson skrev om «Morlowes mektige linje». Thomas Nashe skrev varmt om sin venn, «stakkars avdøde Kit Marlowe». Det samme gjorde utgiveren Edward Blount i dedikasjonen av Hero and Leander til sir Thomas Walsingham.
Blant de få samtidige dramatikere som uttrykte seg negativt om Marlowe var den anonyme forfatteren av stykket The Return From Parnassus (1598) fra University of Cambridge som skrev at «Pity it is that wit so ill should dwell, / Wit lent from heaven, but vices sent from hell.»

Marlowe og Shakespeare

Den mest berømte hylles til Marlowe ble vist av Shakespeare i Som dere vil ha det (As You Like It) hvor han ikke bare siterer en linje fra Hero and Leander (Dead Shepherd, now I find thy saw of might, «Who ever loved that loved not at first sight?»), men også gir klovnen Touchstone ordene «When a man's verses cannot be understood, nor a man's good wit seconded with the forward child, understanding, it strikes a man more dead than a great reckoning in a little room.» Dette synes å være en referanse til Marlowes mord som involverte en slåsskamp over en reckoning, regning, foruten også til en linje i Marlowes Jøden fra Malta; «Infinite riches in a little room».
Den nær jevnaldrende Shakespeare var meget påvirket av Marlowe i sine tekster, noe som kan bli sett med gjenbruken av Marlowes tema i Antonius og Kleopatra, Kjøpmannen i Venedig, Kong Richard II og Macbeth fra henholdsvis Dido, Jøden fra Malta, Edward den andre og Doktor Faustus. I Hamlet, etter møtet med de reisende skuespillerne, anmoder Hamlet skuespilleren å framføre en tale om Trojakrigen som i 2.2.429-432 har et ekko av Marlowes Dido, dronningen av Kartago. I Kjært besvær forgjeves fører Shakespeare fram karakteren «Marcade» (tre stavelser) i en bevisst anerkjennelse av Marlowes figur  «Mercury», også til stede i Kongen av Navarra i Massakren i Paris. Betydningen for de av Shakespeares publikum som hadde lest Hero and Leander var Marlowes identifikasjon av seg selv i guden Mercury (Merkur).
I Richard III har Shakespeare framstilt kongen i mørke farger og gjort ham til nær et uhyre i overensstemmelse med tudortiden, men han har åpenbart lært av Marlowe ved å stille et amoralsk menneske i sentrum av dramaet. I Jøden fra Malta tegner Marlowe en sterk og patetisk figur i sentrum som kan ses som en forløper til Shakespeares «Shylock». I Marlowes siste drama, Edward den andre, bød han på en nyvinning i form av det historiske karakterdramaet. Engelsk historisk drama hadde inntil da vært krønikespill hvor kongen i stykkets tittel ikke hadde avgjørende betydning for handlingen. Hos Marlowe ble det isteden en historisk karakterstudie, noe Shakespeare lærte av, ikke minst i Richard III.

«Shakespeare» som Marlowes dekknavn

Gitt de uklare omstendighetene rundt Marlowes død har det siden slutten av 1800-tallet vokst fram en ide om at Marlowe satte i scene sin egen død og fortsatte å leve og skrive under det påtatte navnet «William Shakespeare». Det er dog akademisk enighet i å avise alternative kandidater til Shakespeares forfatterskap, inkludert det til Marlowe.
Den marlovianske teori, som engelskmennene kaller den, innbefatter at 16 jurymedlemmer ved likskuet som erklærte ham død var med på svindelen. Det er et faktum at samtiden var overbevist om at Marlowe var død på det tidspunkt da han døde. Det finnes ingen direkte bevis for teorien for at Marlowe svindlet sin død, og den andre delen, at Shakespeare var Marlowes pseudonym er heller ikke overbevisende ettersom både Marlowes skrivestil og hele hans verdensbilder er altfor forskjellig fra Shakespeares til at det er mulig, foruten at alle direkte bevis som peker på at Shakespeare er forfatteren av Shakespeare er overveldende.
Den første som fremmet teorien at Marlowe var forfatteren av Shakespeares verker var forfatteren Wilbur G. Zeigler, som presenterte sin sak i forordet til hans roman fra 1895: It was Marlowe: a story of the secret of three centuries («Det var Marlowe: en fortelling om tre århundres hemmelighet») Tidligere enn Zeigler hadde det faktisk vært hevdet at «Christopher Marlowe» var et pseudonym som Shakespeare benyttet da han først kom til London. Dette ble foreslått anonymt i en utgave av The Monthly Review i 1819, skribenten har siden blitt identifisert som en William Taylor fra Norwich. 
Det første essay som ble skrevet utelukkende med dette for øye var av Archie Webster i 1923. Disse to ble utgitt før Leslie Hotsons oppdagelse i 1925 av likskuet ved Marlowes død. Siden den gang har det uansett vært flere andre bøker som har støttet denne ideen, og kanskje de to mest innflytelsesrike har vært ved Calvin Hoffman (1955) og Dolly Walker-Wraight (1994). Hoffmans hovedargument er sentrert rundt likhetene i skrivestilen til de to forfatterne, særlig i bruken av tilsvarende ideer, såkalte parallellismer. Walker-Wraight følger Webster, men går mer inn i hva som hun ser som den sanne meningen i Shakespeares sonetter.

Bibliografi

Dateringen av verkene er tilnærmet.