Knut den mektige

Sveins erobring av England

Knapt noe er sikkert kjent om Knuts liv før det året da han var en del av den danske hæren som hans far Svein Tjugeskjegg ledet i sin invasjon av England sommeren 1013. Torkjell Høge, Knuts mentor, hadde herjet i England siden 1009, men hadde gått over Æthelred med 45 skip i avsky over at hans folk hadde myrdet erkebiskop Ælfheah til tross for hans protester. I tillegg til massakrene på Sankt Brictiusdagen, kan Svein ha fått ytterligere motivasjon ved Torkjells forræderi ved å bli Æthelreds mann. Den engelske motstandsviljen var blitt svekket ved de danske herjingene i 1009-1013, og angelsakserne hadde mistet troen på Æthelreds evne til å lede dem.
Svein seilte til Humber med flåten, og gjorde landgang opp elven Trent ved Gainsborough. Uten å forlate byen ble han akseptert som konge av de av norrøn slekt i Northumbria, Linsey, hele forbundet av de fem burgher og hele danske Danelagen. Deretter krevde han hester og forsyninger for å kunne angripe de områdene som var lojale til Æthelred. Oxford og Winchester overga seg straks han kom utenfor deres forsvarsverker, og med østlige delene av Mercia og sentrale Wessex kontrollert ved gisler, vendte han seg mot London som var holdt av Æthelred med støtte fra Torkjells flåte. Et direkte angrep feilet, og han angrep deretter resten av Wessex og mottok underkastelse av de angelsaksiske høvdingene. Da London overga seg mistet Æthelred sin siste base og var avhengig av Torkjell for ved juletider å kunne flykte til Normandie hvor han tidligere hadde sendt sin hustru Emma og deres barn. Han etterlot Svein i militær besittelse av hele England, og Den angelsaksiske krønike noterte at «hele nasjonen anså ham som konge i alle henseender». I løpet av vinteren mens Svein var i prosessen å konsolidere sitt kongedømme, var Knut etterlatt med ansvaret for flåten og basen i Gainsborough.
Situasjonen endret seg brått da Svein døde etter noen få uker som konge i Gainsborough ved kyndelsmesse, det vil si søndag den 3. februar 1014. Harald etterfulgte ham som konge i Danmark mens mannskapet ombord på den danske flåten ved Trent øyeblikkelig ga sin troskap til Knut, den yngste av Sveins to sønner. I mellomtiden sendte de angelsaksiske stormennene bud til Normandie om Æthelred om at de ville godta ham som konge igjen under betingelsen om at han lovte reformer og tilgi alt som var blitt sagt og gjort i tiden han var eksil. Betingelsene viste at mange av de stormennene som hadde underkastet seg Svein ikke hadde hatt tillit til sin tidligere konge. Før april var det samlet en hær som Æthelred reiste nordover mot danene i Linsey. De danske forberedelsene var ikke fullført og Knut var en ung og uerfaren hærfører som valgte å trekke sin hær ut av England.
Før Æthelred hadde kommet fram til Linsey hadde flåten seilte sørover og satte gislene i land ved Sandwich, men først lot Knut dem grusomt mishandle ved å kappe av dem kroppsdeler, som neser og hender. Ved å trekke seg ut etterlot han også sine lokale allierte i Linsey til sin skjebne, og til de militære henrettelsene som Æthelred nådeløst gjennomførte. I henhold til Frank Stenton ble Knut og Æthelred antagelig hatet med lik intensitet i Linsey og de anglo-danske regionene. Det kan forklare hvor Æthelreds sønn Edmund med letthet kunne bli godtatt som herre over nordlige Danelagen noen måneder senere mot sin fars vilje. I Danmark var Knuts forhold til sin bror Harald vennskapelig. Harald lot Knut samle en hær og en flåte i danske havner med den hensikt å invadere England og kreve kongeverdigheten slik hans far hadde gjort.

Knuts erobring av England

I Haralds levetid kunne Knut aldri benytte alle ressurser i Danmark. Han var avhengig av allierte. Blant de danske allierte var hertug Bolesław I av Polen og en slektning av de danske kongene. Han lånte en del polske krigere, sannsynligvis grunnet en forpliktelse gitt til Knut og Harald da de om vinteren «dro til venderne» for hendte tilbake deres mor til det danske hoff. Hun hadde blitt forvist av deres far etter den svenske kongen Erik Seiersæl døde i 995 og Svein giftet seg med Sigrid Storråde, den svenske dronningmoren. Dette ekteskapet dannet en allianse med Eriks sønn og etterfølger, Olof Skötkonung, og herskerne i Danmark. Det var helt klart svensker representert i den danske flåten. En annen som var inngift med det danske kongehuset var den norske ladejarlen Eirik Håkonsson, og samhersker av Norge sammen med sin bror Svein Håkonsson. Eiriks deltagelse i invasjon førte til at han etterlot sin sønn Håkon for å herske over Norge sammen med sin onkel.
Knut selv var en hærfører uten erfaring og omdømme. I henhold til Frank Stenton var det kun mulig å samle en hær av nødvendig størrelse ved at han hadde omdømmet til Eirik Håkonsson til hjelp. «Eirik, som hadde vunnet sine første slag tretti år tidligere, var antagelig den mest kjente hærføreren i den skandinaviske verden», og var den beste rådgiveren, «med et anstrøk humanitet og uselviskhet», som som Knut kunne få ved begynnelsen av en karrière bygd på erobring. Ved å delta lånte han Knut et navn som var kjent over hele Norden.
Sommeren 1015 seilte Knuts flåte mot England med en hær bestående av kanskje 10 000 menn på rundt 200 langskip. Antallet skip er omstridt. Adam av Bremen hevdet at 1000 skip deltok, mens Thietmar av Merseburg hevder at antallet var 340, hver med 80 mann ombord, det vil si rundt 30 000 menn. Før de seilte fikk den uventet deltagelse fra Torkjell Høge som brakte med seg ni skip fra England. Ingen kilder i middelalderen har gitt noen forklaring hvorfor han hadde forlatt Æthelreds tjeneste. Med Torkjell fikk Knut en erfaren hærfører som i tillegg hadde intim kunnskap over de ledende stormennene i England. Samtidig som Torkjell forlot Æthelreds tjeneste, forlot også nordmannen Olav Haraldsson hans tjeneste. Olav var den som fraktet Æthelred over den engelske kanal da han ble konge på nytt. Sommeren 1015 seilte han mot Norge som var nesten demilitarisert etter at jarl Eirik hadde samlet en norsk hær for å følge Knut mot England. Invasjonshæren ble involvert i tett og uhyggelig krigføring med de engelske i de nesten fjorten månedene. Praktisk talt alle slagene ble utkjempet med den eldste sønnen til Æthelred, Edmund Jernside.

Landgang i Wessex

I henhold til Peterborough-krøniken, en av versjonene av Den angelsaksiske krønike, kom Knut tidlig i september 1015 «inn til Sandwich og seilte rett avsted rundt Kent til Wessex til han kom til munningen av elven Frome, og herjet i  Dorset og Wiltshire og Somerset,» og begynte en militær kampanje med en intensitet som ikke hadde vært sett siden Alfred den stores dager.
Wessex, som lenge hadde var styrt av dynastiet til Alfred og Æthelred, underkastet seg til Knut i slutten av 1015, som det hadde gjort for hans far to år tidligere. Ved dette tidspunktet deserterte den opportunistiske Eadric Streona, ealdorman av Mercia, fra Æthelred sammen med 40 skip og deres mannskap og slo seg sammen med Knut. De 40 skipene som Eadric kom med var antagelig de som Torkjell hadde etterlatt i England mens han seilte med 9 til Danmark.

Framrykning mot nord

Tidlig i 1016 krysset nordboerne Themsen og herjet Warwickshire mens Edmund Jernside forsøkte uten å lykkes å samle en opposisjon. Krøniken sier at den angelsaksiske hæren ble oppløst ettersom konge og borgerne fra London ikke var til stede. Midtvinters herjet og plyndret Knut seg nordover over østlige Mercia. Ytterligere en innkalling brakte angelsakserne sammen, og de ble da møtt av kongen, skjønt «det kom til ingenting som så ofte før,» og Æthelred reiste tilbake til London ettersom han fryktet forræderi. Edmund dro deretter mot nord for å slå seg sammen med Uhtred, jarl av Northumbria, og sammen herjet de Staffordshire, Shropshire og Cheshire i vestlige Mercia, muligens rettet de angrep mot eiendommene til Eadric Streona. Knut okkupasjon av Northumbria tvang Uhtred til å reise hjem for å underkaste seg Knut, som synes å ha konspirert med en rival av Uhtred i Northumbria som drepte ham og hans følge. Eirik Håkonsson, antagelig med annen styrke av nordboere, kom til for å støtte Knut ved dette tidspunktet, og den erfarne norske jarlen fikk ansvaret for styringen av Northumbria.
Edmund Jernside, det folkelige tilnavnet hadde han fått grunnet sin tapperhet, forble i London, fortsatt selvstendige bak dens bymurer, og da den syke Æthelred døde den 13. april 1016 ble Edmund valgt som den neste angelsaksiske kongen ved å være den ene som kunne stå opp mot Knut og hans hær.

Beleiringen av London

Knut avanserte sørover igjen og den danske hæren delte seg tilsynelatende, hvor en del tok seg av Edmund som hadde brutt ut av London før Knut hadde fullført å omringe byen, og resten tok seg av beleiringen. Edmund dro for å samle en hær i Wessex, det sentrale området for det tradisjonelle angelsaksiske monarkiet i England. Ved London ble det bygget diker langs de nordlige og sørlige flankene og det ble gravd en kanal langs bredden av Themsen sør for byen slik at langskipene kunne hindre kommunikasjon og transport oppover elven.
Det kom til slag ved Penselwood i Somerset, med en høyde i Selwood Forest som det mest sannsynlige stedet, og deretter et påfølgende slag ved Sherston i Wiltshire som ble hardt utkjempet i over to dager uten at noen av sidene klarte å vinne.
Edmund greide midlertidig å avlaste London, drev fienden vekk og beseiret dem etter å ha krysset Themsen ved Brentford. Etter å ha fått tunge tap trakk han seg tilbake til Wessex for å samle nye tropper, and danene gjenopptok beleiringen av London. Etter enda et mislykket angrep dro de over til Kent og et nytt slag ble utkjempet ved Otford. Ved dette tidspunktet deserterte Eadric Streona og gikk over til Edmund igjen, og Knut seilte nordover over utløpet til Themsen til Essex, og dro fra en landgang opp elven Orwell for å herje og plyndre i Mercia.

Edmund dør

Den 18. oktober 1016 var danene engasjert av Edmunds hær mens de trakk seg mot sine skip, noe som førte til slaget ved Assandun, utkjempet enten ved Ashingdon i sørøst, eller Ashdon i nordvestlige Essex. I den påfølgende striden trakk brått Eadric Streona sine stryker ut av slaget. Det har vært mistenkt at det var planlagt med Knut at han gikk over til den angelsaksiske siden. Med betydelige tropper ikke engasjert, ble Edmunds hær underlegen og det endte i tungt nederlag. Mange av de angelsaksiske lederne ble drept i slaget, blant dem Ulfkell Snilling fra East Anglia. Edmund flyktet vestover og Knut forfulgte ham inn i Gloucestershire, og enda et slag ble antagelig utkjempet i nærheten av  Deanskogen da Edmund hadde en allianse med en del av waliserne.
På en øy i Severn i nærheten av Deerhurst møttes Knut og Edmund, som hadde blitt såret i kampene, for å forhandle en fredsavtale. De to kongene ble enige om gjensidig vennskap, en utbetaling av en fast sum til Knuts hær, og en deling av England hvor Wessex ble beholdt av Edmund og resten av landet bortenfor Themsen til Knut. London havnet innenfor Knuts grenser og måtte betale sin egen fred. Det var en avtale som indikerte framtidige vanskeligheter og påførte en delt troskap for hver eneste adelsmann som hadde eiendommer i både Wessex og Mercia. Men før det kunne skje døde Edmund den 30. november 1016, kun uker etter avtalen, og Knut ble akseptert som konge av hele England. Omstendighetene for Edmunds død er ukjente. Muligens var det virkningene av hans sår, selv om en del kilder hevdet at han ble myrdet.
Knut ble kronet som engelsk konge i London i jula og med anerkjennelse av adelen i januar det neste året ved Oxford. Ved et stort nasjonalt rådsmøte kom danene og angelsakserne sammen for å diskutere betingelsene for hvordan de skulle leve sammen. Det ble bestemt at Edgars lov skulle gjelde i hele riket.