google/wiki40b huggingface dataset:
Louis Bergh

Liv og virke

Han var sønn av fullmektig Peter Johan Georg Bergh og hustru Sara Hedeberg. Han gikk lærerseminaret i Ranum i Himmerland og underviste i Børglum, Nørresundby og Hjørring i noen år. Deretter tok han et universitetskurs ble instituttbestyrer i Hørsholm i 1863. Året etter giftet han seg med Charlotte Louise Cæcilie Löchte, datter av sogneprest Johannes Jacob Kjeld Löchte. 
 
I 1867 ble han overlærer ved realskolen i Tórshavn på Færøyene. Bergh har blitt beskrevet som en stor og kraftig mann med en autoritær personlighet, og som ikke nølte med å straffe sine elever fysisk. Han var en sterk tilhenger av fortsatt bruk av dansk som undervisningsspråk i den færøyske skolen. Ifølge Jóannes Patursson, som var blant Berghs elever ved realskolen, var de eneste færøyske ordene Bergh noen gang tok i sin munn pínadoy («pinadø») og skerpikjøt.
I Tórshavn var Bergh også lærer ved lærerseminaret 1870–1903, lønnet observator ved den meteorologiske stasjonen fra 1872, redaktør i den danskspråklige ukeavisen Dimmalætting 1882–1885, første formann i lærernes yrkesorganisasjon 1898–1902 og britisk visekonsul 1893–1905. Bergh tok avskjed fra lærerstillingen i Tórshavn i 1903 og flyttet etterhånden tilbake til Danmark.

Æresbevisninger

Bergh ble utnevnt til ridder av Dannebrogordenen i 1889 og tildelt Dannebrogordenens hederstegn i 1903.
Korkein oikeus

Korkein oikeus er Finlands alminnelige høyesterett, og dømmer i siste instans ved siden av den høyeste forvaltningsdomstolen, Korkein hallinto-oikeus.
Det skal være minst 15 dommere i Korkein oikeus, utnevnt av republikkens president. En av dommerne skal være domstolens leder og har tittelen president.
Korkein oikeus ble opprettet i 1918, etter at Finland ble selvstendig, med Sveriges høyesterett som forbilde. Den første presidenten var August Nybergh, som satt fra 1918 til 1920. I perioden da Finland var en del av Russland (1809–1917) ble rollen som høyesterett utøvet av justisdepartementet i Det keiserlige senatet for Finland.
Erhard Milch

Bakgrunn

Milch var født i Wilhelmshaven som sønn av Anton Milch, en jødisk lege som arbeidet i Den tyske keiserlige flåte. Wilhelmhaven var på denne tiden en eksklave av Kongeriket Preussen hvor keiser Wilhelm I hadde etablert en hovedbase for Preussens voksende militære flåte.
Etter abitur gikk han i februar 1910 inn som fahnenjunker i feltartilleriet, og han ble i 1911 løytnant.

Første verdenskrig

Han tjenestegjorde i første verdenskrig, og ble 1. juli 1915 overført til et luftkorps hvor han tilegnet seg kunnskaper om luftkrig. Han ble tildelt Jernkorset av første klasse og fra sent på høsten 1916 ble han utnevnt til oberleutnant og adjutant ved en flyskole i Kurland. rett før krigen sluttet ble han utnevnt til hauptmann.

Mellomkrigstiden

Etter krigens slutt arbeidet han først i det såkalte politiflykorpset, men da dette ble lagt ned som følge av Versaillestraktaten, grunnla han et lite flyselskap i Danzig kalt Lloyd Luftdienst. I 1923 ble han direktør for  Danziger Luftpost GmbH. Senere gikk han over til rivalen Junkers Luftverkehr. Som følge av fusjonen mellom disse ble Erhard Milch den første direktøren for Lufthansa.
Etter den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen i 1933 ble Milch statssekretær i Reichsluftfahrtministerium. Her rapporterte han direkte til Hermann Göring.

Jøde i Det tredje rike

I 1935 ble det stilt spørsmål ved Milchs «etniske renhet» i henhold til Nürnberglovene fra samme år, da faren Anton Milch var jøde. Moren Clara hadde fødenavn Rosenau, og dette ble oppfattet som et germansk navn. Milch ville i så fall bli karakterisert som mischling, og hans karriere innen det nasjonalsosialistiske regimet ville ha vært over. Farens jødiske bakgrunn førte til en gestapo-etterforskning. Denne fikk Göring avsluttet ved å framskaffe en erklæring undertegnet av Milchs mor, en erklæring som sa at Anton faktisk ikke var Erhards og hans søskens kjødelige far. Angivelig skulle faren være Karl Brauer, hennes onkel.
Denne saken førte til Hermann Görings kjente utsagn om at «Wer Jude ist, bestimme ich» («det er jeg som bestemmer hvem som er jøde»). Uansett, førte dette til ytterligere komplikasjoner da det senere kom fram at også Rosenau-familien også var jødisk, noe som utvetydig ville ha gjort Milch til jøde

Andre verdenskrig

Ved utbruddet av andre verdenskrig kommanderte Milch luftvåpenets operasjoner under den norske kampanjen (Operasjon Weserübung) i egenskap av general. Etter slaget om Frankrike samme sommer ble han utnevnt til generalfeltmarskalk og generalluftfartsinspektør.

Krigsforbryterdomstol

I 1946 ble han tiltalt for krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten. Milchprosessen ble ført i Nürnberg av Det amerikanske militærtribunalet. Milch ble i 1947 dømt til livsvarig fengsel, som ble omgjort til 15 år i 1951. I 1954 ble han løslatt fra Landsberg fengsel under et amnesti.
Han levde deretter fram til sin død i Düsseldorf.
Fredrik Vilhelm II av Preussen

Bakgrunn

Han var sønn av Fredrik IIs bror August Vilhelm av Preussen og dennes hustru Lovisa Amalia av Braunschweig-Wolfenbüttel samt sønnesønn til Fredrik Vilhelm I.

Konge

Fredrik Vilhelm ble i 1758 tronfølger som «prins av Preussen» og tiltrådte i 1786 tronen. Han hade sterke estetiske interesser, men var en svak natur uten utholdenhet, og var helt under innflytelse av sine omgivelser, særlig av sin maitresse grevinne von Lichtenau og Johann Christoph von Wöllner og Johann Rudolf von Bischoffswerder, begge to medlemmer av Rosenkreuzordenen. Det var disse tre som ble politikkens virkelige ledere. Visse skattereformer ble gjennomført, men fremst var regimet særpreget ved sine voldstiltak mot opplysningsidéene, blant annet religions- og sensur-ediktene fra året 1788. I 1791 ble det tilsatt en kommisjon som skulle kontrollere at kun rettroende protestantiske embetsmenn ble utnevnt. 
Da krigen mot Frankrike i 1792 viste seg mindre fremgangsrikt, sluttet Preussen i 1795 separatfred med Frankrike i Basel, og rettet i stedet sin interesse mot Polen. Fredrik Vilhelms fordomsfri utenrikspolitikk, hvis fremste resultat ble Preussens andel i Polens delinger 1793 og 1795, isolerte Preussen og slet hardt på statsfinansene.

Ekteskap og bigami

Fredrik Vilhelm var gift to ganger. Første gang var det i 1765 med Elisabet Kristina av Braunschweig (født 1746, død 1840), som han imidlertid skilte seg fra allerede i 1769. Annen gang var fra 1769 til sin død med Fredrika Louise av Hessen-Darmstadt (født 1751, død 1805). Med sin første ektemake fikk han en datter, og med sin andre syv barn. 
Han begikk også bigami med Julie von Voss og Sophie von Dönhoff og hadde et langvarig forhold med Wilhelmine von Lichtenau fra 1769 til sin død.
Rypesnipefamilien

Beskrivelse

Rypesniper er små til mellomstore fugler (16–30 cm) med korte undere ekstremiteter, kort nebb og kamuflasjefarget fjærdrakt. Fuglene kan på mange måter minne om vaktler, skoghøns og sandhøns, om det ikke var for de lange vingene og den snipe-lignende flukten.

Utbredelse

Artene er endemiske for Sør-Amerika (spesielt Andes og Patagonia), der de trives i høyder fra havnivået og opp mot 5 500 moh. De lever i karrige omgivelser, som på gressletter, stepper, halvørken og i alpine områder.
Strangalia

Utseende

Små til ganske store (gjerne 10-25  mm), slanke og ikke påfallende hårete trebukker, grunnfargen er som oftest svart eller gulbrun, mange med gule eller rødlige tegninger i alle fall på dekkvingene. Hodet er fremoverstrakt og relativt lite, pronotum minst så langt som bredt og sterkt hvelvet. Antennene er vanligvis kortere enn kroppen. De har en tydelig, innsnørt "hals" bak på hodet. Dekkvingene er nokså sterkt avsmalnende bakover og dekker vanligvis hele bakkroppen hos hannene, hos hunnene kan de bakerste bakkroppsleddebe stikke ut bak. Beina er lange og slanke. Mange arter er ganske fargerike, en god del er farget i gult og svart og er grove etterligninger av veps.

Levevis

De aller fleste blomsterbukkene har larver som lever i død ved, men det finnes også enkelte som lever i urter, i nedfalne kongler etc. Ingen angriper levende planter. De voksne billene, som oftest er aktive midt på sommeren, besøker gjerne blomster, særlig skjermplanter og andre planter med hvite, åpne blomster. Dette gjelder dog ikke alle artene. Blomsterbukkene er livlige insekter i motsetning til de fleste andre trebukker som virker ganske trege.

Utbredelse

Slekten er utbredt i alle verdensdeler bortsett fra Afrika og Australia.
Rawalpindi-traktaten

Rawalpindi-traktaten var en våpenhvileavtale som ble undertegnet mellom Storbritannia og Afghanistan mot slutten av tredje anglo-afghanske krig, nærmere bestemt den 8. august 1919. Den ble endret 22. november 1921. I det noe tvetydige dokumentet anerkjente Storbritannia Afghanistans uavhengighet, og de to statene ble enige om at det britisk-indiske imperiet aldri ville strekke seg forbi Khyber-passet. Med avtalen tok det også slutt på de britiske subsidiene til Afghanistan. Rawalpindi-traktaten feires på den afghanske nasjonaldagen 19. august, som en del av «det store spillet» mellom russerne og britene som gjorde Afghanistan til en buffersone mellom de to imperiene. Endringene og ekspansjonen som ble forhandlet frem i 1921 blir enkelte ganger kalt den anglo-afghanske traktaten av 1921.
Georges Boillot

Biografi

Boillot ble født i Valentigney, Doubs, Boillot var mekanikerlærling og begynte i bilkonkurranser i 1908. Han gikk videre og kjørte sammen med Paul Zuccarelli og Jules Goux og bidro til å skape en ny rekke med seire for fabrikklaget til Peugeot. Han debuterte med laget i 1909 i Coupe de l'Auto i Rambouillet og i 1910 reiste han til Italia for å delta i Targa Florio.
I Dieppe, Frankrike den 26. juni 1912 vant Georges Boillot det franske Grand Prix med sin Peugeot L76, en bil designet av den unge sveitsiske ingeniøren, Ernest Henry sammen med Zuccarelli, Goux og Boillot. Dette var det første løp i verden for biler med en motor med to overliggende kamaksler og fire ventiler per sylinder. Boillot vant Coupe de l'Auto i 1913 og ble elsket av franske bilfans da han vant sitt andre franske Grand Prix i Amiens, og ble den første føreren til å vinne det franske Grand Prix to ganger.
I det samme år som hans Peugeot lagkamerat, Jules Goux ble den første franskmann til å vinne Indianapolis 500. Det følgende året sendte Frankrike en rekke konkurrenter til Indiana speedway hvor det den 27. mai under kvalifiseringen var Boillot fristende nær til å bryte den 100 mile en-time 161km/t barriere da han satte en ny hastighetsrekord på 160,70 km/t. Det var mye raskere enn noen av de andre konkurrenter. Boillot ville mest sannsynlig har vunnet løpet med letthet hadde det ikke vært for gjentatt problemer med dekkene. Han endte opp med en 14.-plass, mens de andre franskmenner tok de fire første plassene med René Thomas som vinner
I det som skulle vise seg å bli hans siste løp, 1914 franske Grand Prix i Lyon, falt hans Peugeot bokstavelig talt fra hverandre på slutten. Etter å ha demonstrert sine enorme ferdigheter ved å holde bilen i teten, ble den overopphetet i siste runde, og han ble tvunget til å trekke seg fra konkurransen
Med utbruddet av første verdenskrig sluttet Boillot seg til det nye franske Air Force, men fikk først oppgaven med å være sjåfør øverstkommanderende, general Joseph Joffre, som brukte Boillot for rask kjøring da han personlig måtte føre tilsyn med den franske hæren. Frustrert over å ha blitt trukket bort fra frontlinjene, bad han om å få delta i en kampenhet og blev straks et flyeress. I løpet av sin tid som en flyer fikk han Croix de Guerre og Æreslegionen. Den 21. april 1916 kom flyet hans i kamp med fem tyske Fokker, og han var i stand til å skyte ned et før han selv ble skutt ned og havarerte i nærheten Bar-le-Duc. Han ble alvorlig skadet og døde på et militærsykehus i Vadelaincourt, Meuse.

Minner

Til hans ære har flere steder i Frankrike en gate oppkalt etter ham, og det er en George Boillot skole i Montlhéry i Essonne département i nærheten Paris.
Hans bror André var også konkurransebilist og etter krigens slutt, i 1919 vant han Targa Florio. Georges' sønn, Jean, ble generaldirektør for Peugeot Talbot Cars og i 1981 ansvarlig for å få Peugeot med i rallysporten.
Teller (Alaska)

Teller er en by i den amerikanske delstaten Alaska. Byen ligger på et nes ca. 116 km nordvest for Nome på Seward-halvøya i folketellingsområdet Nome Census Area.
Byens totale areal er 5,5 km² hvorav 0,5 km² er vann. I 2009 hadde byen 269 innbyggere.
Luftskipet «Norge» landet i Teller 14. mai 1926 etter ferden fra Ny-Ålesund over Nordpolen med Roald Amundsen som ekspedisjonsleder og Umberto Nobile som skipsfører. På grunn av værforholdene valgte ekspedisjonen å lande i Teller i stedet for å fortsette til Nome.
French Open 1994

French Open 1994 ble spilt på Roland Garros-stadion i Paris i perioden 23. mai til 5. juni. French Open er en Grand Slam-turnering i tennis på grus. Sergi Bruguera fra Spania beseiret sin landsmann Alberto Berasategui i singlefinalen for herrer og det ble også spansk seier i damefinalen, Arantxa Sánchez Vicario vant over Mary Pierce fra Frankrike.
Nebraskas flagg

Nebraskas flagg er blå med Nebraskas delstatssegl i gult plassert i midten. Flagget ble innført 2. april 1925.
Nebraskas segl ble antatt i 1867 samme år som Nebraska ble USAs 37. delstat. Det viser et jernbanetog kjørende forbi fjellene i bakgrunnen. En dampbåt som pløyer gjennom elven Missouris vann. En enkel hytte og bunter med høstet hvete symboliserer viktigheten av nybyggere og jordbruket. I forgrunnen en smed arbeidende ved sin ambolt. På toppen av seglet et bånd med teksten «Equality Before the Law» og i den ytre ringen står teksten  «Great Seal of the State of Nebraska, March 1st, 1867».
Hydramarine

Kraner

Cargotec Norway produserer kraner og løfteutstyr for offshoreindustrien. I 2005 ble det levert to 275t knekkbom-kraner, som da var verdens største AHC-kraner. Etter dette har selskapet blant annet levert 400t AHC knekk-bom kraner.

Annet utstyr

Selskapet leverte i 2002 verdens største A-ramme på 350t til en amerikansk kunde.
Selskapet har også levert ROV-systemer, og modulhåndeteringssytemer. Selskapet har også levert daviter til en rekke skip.
NM i mangekamp 1971

NM i mangekamp 1971 var en del av NM i friidrett 1971, og ble arrangert som et eget mesterskap på Åndalsnes, 
31. juli - 1. august av Rauma FIL.
Det ble konkurrert i tikamp for menn og femkamp for kvinner.
Johannespasjonen (Bach)

Johannespasjonen (Passio Secundum Johannem) BWV 245 er ved siden av Matteuspasjonen det eneste fullstendig bevarte autentiske pasjonsverk av Johann Sebastian Bach. Uroppførelsen var på langfredag 7. april 1724 i Nikolaikirken i Leipzig.
Verket er skrevet for kor, solister og orkester. Det finnes ingen definitiv versjon av verket, idet Bach etterlot seg fire ulike versjoner fra henholdsvis 1724, 1725, fra ca. 1729/1730 og fra hans siste tiår

Bakgrunn

Lidelseshistorien, eller den bibelske fortellingen om Jesu lidelse og død, hadde en sentral betydning i den kristelige teologi og fikk som følge av dette en spesiell rolle i gudstjenesten. Lidelseshistorien ble ofte opplest i bruddstykker, senere sunget til kirkefest med deltakelse av såkalte turbakor. I det 17. århundret forelå fullstendige tonsatte pasjonshistorier, bl.a. en pasjonstrilogi av Heinrich Schütz (etter evangeliene til Lukas, Matteus og Johannes), samt en Johannespasjon av Thomas Selle.  
De oratoriske eller konsertante pasjoner tonsatte den ordrett siterte bibelteksten, men fra og med det syttende århundret ble det vanlig å tilføre koraler, arier og rene instrumentalsatser. I denne musikktradisjonen som var laget for fremføring under gudstjenesten, finner man verkene til Johann Sebastian Bach. De pasjonsoratorier som oppsto i løpet av det attende århundret fjernet seg mer fra Bibelens nøyaktige ordlyd.
Johannespasjonen ble oppført første gang i Norge i 1894 av Cæciliaforeningen.

Bachs pasjoner

Johannespasjonen er den tidligste av de Bach-pasjoner som er kjent i dag. Lorenz Christoph Mizler viser i sin nekrolog over Bach i Musicalische Bibliothek til fem pasjoner, hvorav vi idag i tillegg til Johannespasjonen bare kjenner Matteuspasjonen og Markuspasjonen. Av Markuspasjonen er i dag kun teksten i behold. Med bakgrunn i Mizlers nekrolog antas det at Johannespasjonen er en videreføring av et tidligere verk fra Bachs side. I en biografi fra det nittende århundret er dette tidlige verket datert til 1717, men påstanden vurderes som usikker.

Teksten

Tekstgrunnlaget for Bachs Johannespasjon er selvsagt Bibelens Johannesevangelium (Joh. 18 og 19) sammen med innslag fra Matteusevangeliet (Matt. 26, 75 og 27, 51-52). Koralene er hentet fra det samtidige repertoar av kirkesang og Bach fravek sjelden deres originale form. Tekstene i korsatser og arier er ikke ordrette bibelsitater, men fri diktning. Det antas at noen av Bachs forbilder for disse tekstene kan ha vært Christian Heinrich Postels Johannespasjon, Christian Weises Weinenden Petrus (Leipzig, 1625) og fremfor alt Barthold Heinrich Brockes Der für die Sünde der Welt gemarterte und sterbende Jesus. Det er imidlertid i dag ikke mulig å si om Bach skrev tekstene selv eller i samarbeid med en idag ukjent dikter.
Story of the Nations Library

The Story of the Nations Library var en britisk bokserie som ble startet av  Thomas Fisher Unwin i 1885. Den reflekterte hans synspunkter, som var liberale og internasjonalistiske; og også hans kones interesse i abolisjonisme og stemmerett. Serien ble utgitt i  USA av G. P. Putnam, men ikke i en identisk form.
Gnathocera lurida

Utseende

En middelsstor, avlang, litt flat, blank gullbasse. Hodet har to korte horn foran. Pronotum er hovedsakelig hvitt, med to svarte striper. Scutellum er svart med hvit midtstripe, dekkvingene gulbrune med noen kremhvite flekker langs sidene. Beina er brunrøde.

Levevis

Arten er knyttet til gressenger med høyt gress. De voksne billene finnes gjerne på aksene til ulike gress.

Utbredelse

Arten er utbredt i Kongo, Angola og Tanzania.
Den australske platen

Geografi

Den nordøstlige siden er en kompleks, men stort sett konvergerende grense med Stillehavsplaten. Stillehavsplaten subdukterer under Australiaplaten, noe som danner Tongagropen og Kermadecdypet og de parallelle øybuene Tonga- og Kermadecøyene. Subduksjonen har også løftet de østlige delene av New Zealands Nordøy, som hører til Australiaplaten.
Det stort sett undersjøiske kontinentet Zealandia, som strekker seg fra Ny-Caledonia i nord til New Zealands subantarktiske øyer i sør, blir nå revet fra hverandre langs en transformforkasting som kan ses langs Sørøya i New Zealand.
Sør for New Zealand skjer en overgang fra transformforkastning til konvergerende grense, kalt Macquarieriften, hvor Australiaplaten begynner å subduktere under Stillehavsplaten langs Puysegur-gropen. I fortsettelsen sørvestover fra denne gropen ligger Macquarieryggen.
Den sørlige siden av Australiaplaten er en divergerende grense med Den antarktiske kontinentalplaten, kalt Den sørøstlige indiske ryggen.
Den subdukterende grensen gjennom Indonesia er ikke parallell med den biogeografiske Wallacelinjen som skiller den stedegne asiatiske faunaen fra den australske. De østlige øyene i Indonesia ligger ikke på Australiaplaten, men har australasiatisk fauna og flora.
Aegognathus similis

Utseende

En nokså liten (ca. 15 millimeter), blankt svart hjortebiller. Hannen har sterkt forstørrede kjever som er krumme med en kraftig, skrått oppoverrettet tann på innersiden, slik at de blir gevirlignende. Kjevene er svarte, hodet svart med et par diffuse, rødlige flekker og pronotum mørkt brunoransje med svarte, vinkelformede tegninger, dekkvingene mørkt rødlige. Hodet er rektangulært, mye bredere enn langt, foran bredt og grunt, U-formet innbuktet, bak dette med et par store, rundede groper, fint og spredt punktert. Pronotum er avrundet firkantet, innsnevret ved roten, tettere punktert. Dekkvingene er nokså sterkt punkterte. Beina er svarte. Hunnen ligner hannen men uten de forstørrede hodet og kjevene, oversiden blankere og tett punktert over alt.

Utbredelse

Arten lever i Peru.
Grands Boulevards (Paris Metro)

Grands Boulevards er en stasjon på metroen i Paris, og ligger i 2. arrondissement. Den betjenes av linje 8 og linje 9.
Stasjonen het tidligere «Rue Montmartre». Det nåværende navnet kommer fra Les Grands Boulevards, de 11 brede gatene i Paris som strekker seg i en bue fra Madeleine-kirken i vest til Bastille-plassen i øst. Boulevardene ble anlagt under Ludvig XIV på de foreldete festningsverkene fra Karl Vs tid.
Supermarine Sea Otter

Konstrusjon og utvikling

Den vesentligste forskjellen mellom Walrus og Sea Otter var plasseringen av motorene. Walrus hadde en bakmontert motor med skyvepropell mens Sea Otter hadde frontmontert motor og traktorpropell.
Det var en betydelig utvikling av kombinasjonen av motor og propell i konstruksjonen av Sea Otter, med et konsept kalt "Stingray". Det opprinnelige testflyet hadde en Bristol Perseus XI stjernemotor med en to-bladet propell som ikke ga tilfredsstillende resultat, den ble derfor erstattet med en tre-bladet propell, senere igjen endret til fire-bladet type med bladene i par satt i 35° vinkel, i stedet for normalt 90°. Første flyvning fant sted 23. september 1938, men det var ikke før januar 1942 at luftfartsministeriet plasserte en bestilling. På grunn av problemer med kjøling ble motoren byttet til Bristol Mercury og tre-bladet propell. Sea Otter ble brukt både av RAF og Royal Navy for sjøredning og patrulje.

Produksjon

Av de 592 bestilte flyene ble bare 292 bygget før andre verdenskrig var slutt. Åtte ble solgt til det danske flyvåpenet og åtte til Nederlands Naval Air Arm. Frankrike kjøpte seks til bruk i den franske kolonien Fransk Indokina.

Sivilt bruk

Etter krigen ble Sea Ottere modifisert for sivilt bruk. Kabinen ble støyisolert og utstyrt med oppvarming. Det ble installert seter for fire passasjerer, et kjemisk toalett og plass for bagasje. Siden de var tenkt brukt som bushfly i fjerntliggende områder var fleksibilitet viktig. For å kunne ta med last, ble gulvet i kabinen forsterket og utstyrt med surrekroker, mens passasjersetene enkelt kunne fjernes.

Gjenværende eksemplarer

Ingen muséer har et komplett fly, men Australias Fleet Air Arm Museum har nesepartiet fra JN200, som er en Sea Otter som var i bruk hos Royal Australian Navy.
Verdensrekordutvikling i tresteg

Verdensrekordutvikling i tresteg er en liste over utviklingen av verdens bestenotering i friidrettsøvelsen tresteg både for menn og kvinner. Den første offisielle verdensrekord som er godkjent av International Association of Athletics Federations (IAAF), er fra 1912.

Kvinner

Pr. 21. juni 2009 har IAAF ratifisert 5 verdensrekord i øvelsen.
Drammensveien 115

Razzia i Drammensveien 115 B under 2. verdenskrig

Mandag 22. januar 1945 rundt midnatt ankommer motstandsmannen Tore Gjelsvik Drammensveien 115 B for å gå i dekning fra Gestapo. Rett etter at han har låst seg inn leiligheten i 3. etasje ringer det på døren og Tore forstår at han er i vanskeligheter. Han åpner ikke, men Statspolitiet får raskt dirket opp døren og tre statspolitimenn stormer inn og legger Gjelsvik i bakken hvor han blir sparket og slått. Statspolitiet begynner deretter å avhøre Gjelsvik, men han forblir taus. Under et opphold i forhørene går en av betjentene til telefonen for å ringe etter et brekkjern for å åpne et låst rom, og Gjelsvik benytter muligheten til å rømme. Han reiser seg brått og stuper ut i entreen. Han får noen sekunders forsprang og klarer å lukke stuedøren med en hånd, samtidig som han åpner ytterdøren ut til oppgangen med den andre. I det han slipper døren og løper ut i oppgangen braser de tre statspolitibetjentene inn i hverandre i entreen. I det Gjelsvik løper ned oppgangen skyter betjentene etter Gjelsvik, og han blir truffet i skulderen. Gjelsvik løper ned Drammensveien, oppover Madserud allé og gjennom Frognerbekken til Frognerparken. Han kommer seg til slutt usett frem til en ny dekkleilighet i Bogstadveien 64 som han får tømt for kompromitterende papirer. Han får senere legehjelp av lege Helland-Hansen i Sorgenfrigaten og overlever krigen.