Pompeius

Tidlig liv og politiske debut

Pompeius' far, Gnaeus Pompeius Strabo, var en rik landeier fra Firmum Picenum (dagens Fermo), et av homines novi, «nye menn». Pompeius Strabon hadde steget opp fra de tradisjonelle cursus honorum, ble kvestor i 104 f.Kr., pretor i 92 f.Kr. og konsul i 89 f.Kr., og fikk et omdømme for grådighet, politisk dobbeltspill og militær hensynsløshet. Han støttet Sullas tradisjonelle optimatene, den aristokratiske fraksjonen, mot den populistiske general Gaius Marius i Sullas første borgerkrig.
Pompeius Strabo døde under Marius' beleiring av Roma i 87 f.Kr., enten som et offer for en epidemisk pest, eller rammet av lynet, eller muligens begge deler. I Plutarks redegjørelse ble hans legeme dratt fra dens likvogn av mobben. Hans da tyveårige sønn Pompeius arvet hans eiendommer, hans politiske lære og lojaliteten til hans legioner.
Pompeius hadde tjenestegjort i to år under sin fars kommando og hadde deltatt i de siste delene av Marius' sosiale krig mot italienerne. Han vendte tilbake til Roma og ble anklaget for urettmessig tilegnelse ved plyndring: hans forlovelse med dommerens datter Antistia sikret en rask frifinnelse.
I de neste få årene hadde Gaius Marius Italia under sin besittelse. Da Sulla kom tilbake fra krigføring mot Mitridates VI av Pontos i 83 f.Kr., samlet Pompeius tre legioner for å gi ham støtte mot Marius' styre ved Gnaeus Papirius Carbo.
Sulla og hans allierte fortrengte Marius' styrker i Italia og i Roma: Sulla, nå diktator av Roma, var imponert av den unge Pompeius' selvsikre framtoning. Han adresserte ham som imperator (tilnærmet kommandant) og tilbød ham sin stedatter Aemilia Scaura som giftmål. At Pompeius allerede var gift og det samme var Aemilia, og dessuten gravid, var en mindre detalj. Begge ble skilt hver på sin kant og gift på nytt. Selv om Aemilia døde i barsel kort tid etter, bekreftet ekteskapet Pompeius' lojalitet og var en enorm dytt framover for hans karriere.

Sicilia og Afrika

Da krigen i Italia var over, ble Pompeius sendt av Sulla til å kjempe Marius' styrker på Sicilia og i Afrika. I 82 f.Kr. hadde Pompeius sikret Sicilia og således garantert kornforsyningene til Roma. Han henrettet Gnaeus Papirius Carbo og hans tilhengere på stedet, noe som ga ham omtalen som adulescens carnifex («ungdomsslakter»). I 81 f.Kr. flyttet han over til den romerske provinsen i Afrika hvor han beseiret Gnaeus Domitius Ahenobarbus og den nubiske kong Hiarbas etter et langvarig og innbitt slag.
Etter denne rekken med seirer ble Pompeius proklamert imperator av sin hær i Afrika; straks han var tilbake i Roma ble han gitt en entusiastisk folkelig mottagelse og hyllet av Sulla som Magnus, «den store», – åpenbart i anerkjennelse av Pompeius militære seirer og popularitet, men muligens også med en undertone av sarkasme. Den unge generalen var fortsatt offisielt en privatus (privat borger) som ikke hadde noen posisjon i cursus honorum. Tittelen kan ha hatt til hensikt å kappe Pompeius ned i størrelse; han benyttet seg aldri selv av denne tittelen senere i sin karriere.
Da Pompeius krevde et triumftog for sine seirer i Afrika, nektet Sulla. Det ville være uten presedens, selv ulovlig, for en ung privatus – han måtte isteden oppløse sine legioner. Pompeius nektet, og presenterte seg selv ventende ved Romas port. Sulla ga seg. Imidlertid holdt Sulla sitt eget triumftog først, deretter holdt Metellus Pius sitt, noe som gjorde at Pompeius først kom på tredjeplass i raske rekkefølge av triumftog. Pompeius' alder, hans status som equites og hans seier over Romas fiender skulle ha diskvalifisert ham fra en triumf. Sullas samtykke, formalisert ved hans lydige senat som en republikansk tillatelse førte til en ikketradisjonell og strengt tatt ikke lovlig triumf, men dog en triumf uansett. På selve dagen forsøkte Pompeius å overgå sine eldre foran seg i triumftogene ved å ri inn i stridsvogn tauet av en elefant som et symbol på hans afrikanske erobringer. Elefanten var for stor for byporten og rask improvisering ble nødvendig, hvilket var meget pinlig for Pompeius og til stor fornøyelse for tilskuerne i Romas gater.

Quintus Sertorius og Spartacus

Pompeius' karriere synes å ha vært drevet av lengselen etter militær ære og forakt for tradisjonelle politiske begrensninger. I konsulvalgene for 78 f.Kr. støttet han Marcus Aemilius Lepidus imot ønskene til Sulla. I 78 f.Kr. døde Sulla. Da Lepidus gjorde opprør var det Pompeius som slo ned opprøret på vegne av senatet. Deretter ba han om imperium (kommando) som prokonsul i Hispania for å ta seg av popularenes general Quintus Sertorius som hadde holdt ut i de siste tre årene mot Quintus Caecilius Metellus Pius, en av Sullas dyktigste generaler. Det romerske aristokratiet avviste hans anmodning. De begynte å frykte den unge, populære og suksessfulle generalen. Pompeius tok til sin tidligere taktikk for overtalelse; han nektet å oppløse sine legioner inntil hans anmodning ble akseptert. Senatet etterkom ham, motvillig ga de ham tittelen som prokonsul og makt tilsvarende de til Metellus og sendte ham til Hispania.
Pompeius ble i Hispania fra 76 til 71 f.Kr. Lenge var han ikke i stand til å avgjøre krigen grunnet Sertorius' effektive geriljataktikk. Selv om han aldri greide å beseire Sertorius avgjørende (og han møtte nær sin egen undergang i slaget ved Sucro), vant han flere hærtokt mot Sertorius' underoffiserer i en utmattelseskrig. Sertorius var betydelig svekket og ved 74 f.Kr. vant Metellus og Pompeius by etter by.
Til sist greide Pompeius å knuse populares da Sertorius ble myrdet av sin egen offiser Marcus Perperna Vento, men denne ble beseiret av Pompeius i 72 f.Kr. i deres første slag. Tidlig i 71 f.Kr. var hele Hispania underkastet. Pompeius viste et talent for effektivt organisering og rettmessig administrasjon av den erobrede provinsen; dette økte hans styre over hele Hispania og helt inn i den sørlige delen av Gallia. En gang ut i 71 f.Kr. seilte han av sted til Italia med sin hær.
I mellomtiden sto Crassus overfor Spartacus' slaveopprør i den tredje slavekrigen. Crassus beseiret Spartacus, men i hans marsj mot Roma, møtte Pompeius restene av Spartacus' hær. Han tok fem tusen av de til fange og krevde like godt æren for å ha avgjort og avsluttet hele opprøret. Det gjorde Crassus rasende.
Tilbake i Roma var Pompeius blitt enormt populær. Den 31. desember 71 f.Kr. ble han gitt sitt andre triumftog for sine seire i Hispania. Som hans første ble det akseptert motvillig. For sine beundrere var han den meste briljante generalen i sin tidsalder, åpenbart favorisert av gudene og en mulig forkjemper for folkets rettigheter. Han hadde med hell stått opp imot Sulla og hans senat. Han hadde eller med sin innflytelse bidratt til å gjeninnføre de tradisjonelle plebeiiske rettighetene og privilegiene som hadde gått tapt under Sullas diktatur. Pompeius fikk lov til å gå forbi enda en gammel romersk tradisjon; kun 35 år gammel og enda ikke en senator ble han valgt til konsul av en overveldende flertall og ble innsatt som partner av Crassus i år 70 f.Kr. Pompeius' nærmest kometaktig stigning og forfremmelse til konsul var uten sidestykke. Hans taktikk fornærmet den tradisjonelle adelen og deres verdier som han hevdet at han delte og forsvarte. Men han ga dem intet annet valg enn å tillate at han ble konsul.

Cæsar og det første triumvirat

Selv om Pompeius og Cæsar ikke stolte på hverandre, var Crassus' leiebønder avvist på samme tid som Pompeius' veteraner ble oversett, og ved 61 f.Kr. hadde deres klagemål presset dem begge inn i en allianse med Cæsar, seks år yngre enn Pompeius, tilbake fra tjeneste i Hispania og klar for å søke posisjon som konsul for 59 f.Kr. Deres politiske allianse, kjent som det første triumvirat, opererte ut fra fordeler til dem alle. Pompeius og Crassus skulle gjøre Cæsar til konsul, og Cæsar skulle da bruke sin posisjon som konsul til å fremme deres krav.
Cæsars konsulembete av 59 f.Kr. skaffet Pompeius jordeiendommer for hans veteraner, bekreftelse av hans asiatiske politiske bosetninger og en ny hustru. Hun var Cæsars datter, Julia Cæsaris. Det ble sagt at Pompeius var forgapt i henne. Julias personlige sjarm var bemerkelsesverdig; hun var svært vakker, og hele 23 år yngre enn sin ektemann, men til tross for det politisk motiverte ekteskapet, skal de begge ha vært henførte i hverandre. I det samme året forsaket Clodius sin status som patrisier, ble valgt inn i som tribun for plebeierne. Mot slutten av sin tid som konsul hadde Cæsar sikret seg prokonsulær kommando i Gallia. Pompeius var blitt gjort til guvernør av Hispania Ulterior, men ble værende i Roma for å sikre at kornforsyningen var curator annonae.
Til tross for hans opptatthet med sin nye hustru, håndterte Pompeius kornsituasjonen godt. Hans politiske skarpsindighet var mindre sikker. Da Clodius vendte seg mot ham i 57 f.Kr., forsvarte Pompeius seg selv ved å støtte at Cicero ble tilbakekalt fra sin landflyktighet. Tilbake i Roma gikk Cicero inn i rollen som Pompeius' forsvarer og Clodius' motstander, mens Pompeius trakk seg tilbake til kjærlige unge hustru og sin teaterplaner; slik oppførsel var ikke forventet av tidligere så imponerende ung general. Pompeius kan ha vært likeså besatt, utmattet og frustrert. Hans eget parti hadde ikke tilgitt ham for å tillate at Cicero kom tilbake. En del forsøkte å overbevise ham om at Crassius planla å få ham myrdet. I mellomtiden drev Cæsar på med å overgå sine kollegaer i militær dyktighet og popularitet.
Ved 56 f.Kr. var båndene mellom de tre mennene svært frynset.  Cæsar tilkalte først Crassus, deretter Pompeius, til et hemmelig møte, Luccakonferansen i Gallia Cisalpina (nordlige Italia), for at de skulle gjennomtenke deres felles strategi. De ble enige om at Pompeius og Crassus igjen skulle gå for konsul i 55 f.Kr. Straks valgt skulle de forlenge Cæsars kommando i Gallia for ytterligere fem år. Mot slutten av deres felles konsulår skulle Crassus bli den lukrative og innflytelsesrike guvernørposisjonen i Syria, og bruke denne som utgangspunkt for erobre Partia. Pompeius ville beholde Hispania in absentia.
I 55 f.Kr. ble Pompeius og Crassus valgt som konsuler på bakgrunn av bestikkelser, sivil uro og ren vold for å få stemmene dit de ville. Curia Pompeia, Pompeius' nye teater i Roma ble innviet det samme året. Det var Romas første faste teater; en gigantisk, arkitektonisk dristig kompleks på Campus Martius, komplett med butikker, flerbruksbygninger, hageanlegg og et tempel for Venus Victrix («den seirende Venus»). Sistnevnte knyttet ham til Æneas, sønn av Venus og den mytiske grunnlegger av selve Roma. Bygningens søylerad, statuer, malerier og personlige rikdommer fra utenlandske konger var ment å bli beundret slik at Pompeius' triumfer levde videre. I tillegg var teateret et ideelt møtested for hans tilhengere.

Fra konfrontasjon til krig

I 54 f.Kr. døde Julia, Cæsars eneste datter og Pompeius' hustru, i barsel sammen med sitt barn. Pompeius og Cæsar delte sorg og kondolanser, men samtidig brøt hennes død deres familietilknytning. Det påfølgende året lot den aldrende hærføreren Crassus sammen med sin sønn Publius og det meste av hæren lurt i en felle av partiere ved Carrhæ, og det ble et av de mest knusende nederlag i romersk militærhistorie. Cæsar, ikke Pompeius, var nå Romas største nye general og den skrøpelige balansen mellom dem var truet. Offentlig engstelse flommet over; rykter sirkulerte at Pompeius ville bli tilbudt diktatur for å gjeninnføre lov og orden.
Cøsar søkte en ny ekteskapsallianse med Pompeius og tilbød sin grandniese Octavia Minor (søster av den framtidige enehersker Augustus). Denne gangen avviste Pompeius forslaget. I 52 f.Kr. giftet han seg med Cornelia Metella, den meget unge enken etter Crassus' sønn Publius, og datter av Caecilius Metellus Scipio, en av Cæsars fremste fiender. Pompeius var i drift tilbake til optimatene. Det kan bli antatt at de tenkte på ham som den minste av to onder.
I det samme året ble Publius Clodius myrdet. Da hans tilhengere brente ned senatshuset i hevn, appellerte senatet til Pompeius. Han reagerte som forventet med hensynsløs effektivitet. Cicero, som forsvarte den anklagede morderen Titus Annius Milo, ble så rystet av forumet fylt med bevæpnete soldater at han ikke var i stand til å fullføre sitt forsvar.
Straks orden var gjenopprettet unngikk senatet og Cato å tilby Pompeius diktaturet – det framkalte minner om Sulla og hans blodige proskripsjoner. Isteden gjorde de ham til enekonsul; det ga ham gjennomgripende, men dog begrenset makt. En diktator kunne ikke bli straffet etter loven for de tiltak han gjennomføre, men en enekonsul kunne.
Mens Cæsar bekjempet gallerhøvdingen Vercingetorix i Gallia, fortsatte Pompeius med lovgivende agenda for Roma. Dets detaljer antydet en skjult allianse med Cæsars fiender: blant hans ulike juridiske og militære reformer var en lov som tillot retrospektiv forfølgelse for valgbestikkelser. Cæsars allierte tolket ganske riktig dette som en trussel mot Cæsar straks hans kommando i Gallia var over. Pompeius forbød også Cæsar å inneha konsulembetet in absentia selv om det hadde vært tillatt under det tidligere lovverket.
Det synes å være en alvorlig trussel mot Cæsars planer straks hans tid i Gallia hadde gått ut. Til sist, i 51 f.Kr., var Pompeius mer likefrem; Cæsar ville ikke få tillatelse til å stille som konsul om han ikke først oppløste sin hær. Det ville naturligvis etterlate Cæsar forsvarsløs overfor sine fiender. Som Cicero med tristhet noterte, Pompeius hadde blitt svekket med alderen; usikkerhet, frykt for Cæsar og en kjede med valgte redskaper for et kranglende oligarki av optimater. Den kommende konflikten synes uunngåelig.

Borgerkrig og mord

I begynnelsen hevdet Pompeius at han kunne beseire Cæsar og skaffe seg en hær bare ved å trampe med foten på Italias jord, men våren 49 f.Kr. da Cæsar krysset elven Rubikon og hans legioner marsjerte nedover Den italienske halvøya, beordret Pompeius å oppgi Roma. Hans legioner trakk seg sørover mot Brundisium hvor Pompeius hadde til hensikt å finne fornyet styrke til gå til krig mot Cæsar i øst. I prosessen tenkte verken senatet eller Pompeius på å ta de store rikdommene med seg, antagelig vurderte de det slik at Cæsar ikke våget å ta det. Det ble etterlatt bekvemt i Saturntempelet da Cæsar og hans styrker gikk inn i Roma.
Pompeius unngikk så vidt å møte Cæsar i Brundisium, men klarte krysset over til Epirus, hvor Pompeius under Cæsars spanske kampanje hadde samlet en stor styrke i Makedonia, bestående av ni legioner som ble forsterket med kontingenter fra romerske allierte i øst. Hans flåte, rekruttert fra de maritime byene i øst, kontrollerte Adriaterhavet. Likevel greide Cæsar å krysse over til Epirus i november 49 f.Kr og fortsatte med å erobre Apollonia.
Pompeius greide å kom tidsnok til å berge Dyrrhachium (i dagens Albania), og han hadde da til hensikt å vente ut Cæsar i løpet av beleiringen av Dyrrhachium i 48 f.Kr. hvor Cæsar tapte rundt tusen menn, men Pompeius tapte det dobbelt. Dog, ved ikke å forfølge Cæsar i det kritiske øyeblikket i hans nederlag, kastet Pompeius bort den sjansen hadde til å tilintetgjøre Cæsars langt mindre hær. Cæsar selv sa at «I dag ville fienden ha vunnet, om de hadde en kommandant som var en vinner!» I henhold til Suetonius var det ved dette tidspunkt at Cæsar uttalte at «den mannen (Pompeius) vet ikke hvordan man vinner en krig.»
Med Cæsar rett i hælene, flyktet de konservative, ledet av Pompeius, til Hellas. Cæsar og Pompeius hadde deres endelige oppgjør i slaget ved Farsalos i den 9. august 48 f.Kr. Pompeius og optimatene hadde en hær på mer enn 50 000 menn mot Cæsar og populatene på rundt 23 000 menn. Kampen var bitter på begge sider. Det var forventet at Pompeius ville vinne da han var overlegen i antall og materiell, men Cæsars geniale taktikk og den overlegne kampdyktigheten til hans veteraner førte til nederlag for Pompeius. Han flyktet fra stedet og fra sin menn uten utmerkelser og forkledd som en vanlig borger. Han møtte sin hustru Cornelia og sin sønn Sextus Pompeius på øya Mytilene. Der grublet han på hvor han skulle dra videre. Beslutningen om dra til et av de østlige kongedømmene ble nedstemt til fordel for Egypt.
Etter å ha ankommet Egypt, var Pompeius' skjebne besluttet av rådgiverne til den unge konge Ptolemaios XIII av Egypt. Mens Pompeius ventet i skipet nær kysten, argumenterte de over kostnadene over å gi ham beskyttelse da Cæsar allerede var på veg til Egypt. Kongen evnukk Potheinos vant beslutningen. I den siste dramatiske avsnittene av Plutarks biografi over Pompeius, vokter Cornelia nervøst fra skipet mens Pompeius drar i land i en liten båt sammen med noen få dystre og tause kamerater, og dro mot hva som synes å være en velkomst ved den egyptiske kysten. Da Pompeius reiste seg for å fra borde, ble stukket i hjel av de som forrådte ham: Achillas, Septimius og Salvius.
Plutark lar ham møte sin skjebne med verdighet, dagen etter at han fylte 59 år. Hans legeme ble værende ved kysten for å bli kremert av hans trofaste frimann Filip på råtne planker fra en fiskebåt. Hans hode og segl ble presentert for Cæsar som i henhold til Plutark raste over denne fornærmelsen overfor storheten til hans tidligere allierte og svigersønn, og han straffet de som hadde myrdet ham og deres egyptiske medsammensvorne, henrettet både Achillas og Potheinos. Pompeius aske ble til sist gitt til Cornelia som fraktet den til hans landsens hus i nærheten av Alba.
Dio Cassius beskrev Cæsars reaksjoner med skepsis, og betraktet Pompeius' egne politiske feilvurderinger fram forræderi som medvirkende til hans nederlag. I Appians redegjørelse av borgerkrigen lot Cæsars hodet til Pompeius nedlegge i Alexandria på en grunn reservert for et nytt tempel til gudinnen Nemesis. Hennes guddommelig funksjon var blant annet å straffe de hovmodige, hybris. For Plinius den eldre var ydmykelsen av Pompeius' ende forventet ved hans brautende framtoning i hans tredje og siste triumftog.

Senere omdømme

For historikere i hans samtid og senere romerske epoker, passet Pompeius uttrykket for den store mann som oppnådde ekstraordinære triumfer gjennom egne anstrengelser, dog falt ned fra makten og ble til sist myrdet ved forræderi.
Pompeius var ingen stor taler, hans begrensninger i på det området var åpenbart nok til at Cicero måtte tilbakekalles, men han var ikke helt uten utdannelse, selv om Varro måtte skrive en liten bok for ham de senatoriske prosedyrer. Han kunne gresk, hadde en interesse for latinsk ordforråd og grammatikk, og friga en gang en slave uten betaling grunnet mannens intelligens. Han var ikke altfor intelligent, i alle fall ikke målt mot Cæsar. Han ble gift fem ganger, en gang en politisk ekteskap med en allerede gravid kvinne, men han ble skilt kun to ganger. Hans siste unge hustru var kjær for ham, den bemerkelsesverdige Cornelia Metella som studerte matematikk og filosofi. Med sitt unge, gutteaktige utseende med tilbakestrøkent hår minnet han etter sigende om den store Aleksander, skjønt det var mest iøynefallende for hans egne tilhengere. To triumftog før fylte førti år var ille nok for misunnelige samtidige, og en tredje triumf var dog for mye. Han var «mer av en rev enn en løve» i den politiske jungelen, slo Cicero fast, hadde en tendens «å si en ting, men tenke noe annet, men han er vanligvis ikke smart nok til hindre sine virkelige mål å vise seg.»
Han var en helt av republikken som synes å holde den romerske verden i sine egne hender, kun for å bli dyttet overende av sin egen svake bedømmelse og av Julius Cæsar. Pompeius var idealisert som en tragisk helt bortimot umiddelbart etter sin død. Plutark framstilte ham som en romersk Aleksander den store, ren av hjerte og sinn, ødelagt av de kyniske ambisjonene til de rundt seg. Dette portrettet ble bevart inn i renessansen og barokken, eksempelvis i Pierre Corneilles skuespill La Mort de Pompée (Pompeius' død, 1642).
Pompeius har opptrådt som en figur i flere moderne romaner, skuespill, filmer og i andre media. Et dramaportrett var John Masefields The Tragedy of Pompey the Great (1910). Chris Noth framstilte Pompeius i TV-serien Julius Caesar fra 2002. Han var en betydelig figur som den aldrende Pompeius i TV-serien Rome hvor han ble framstilt av Kenneth Cranham.
I åpningsscenen av filmen King of Kings (1961) ble framstilt av Conrado San Martin.