Herakles

Opprinnelse

Mange populære fortellinger ble fortalt om hans liv, den mest kjente var om Herakles' tolv storverk. Poeter i Alexandria i hellenistisk tid videreførte hans mytologi inn i en meget poetisk og tragisk atmosfære. Hans skikkelse, som opprinnelig lånte motiv fra Midtøsten som kamp mot løver, var svært kjente.
Herakles var den største av alle greske ktoniske helter, men i motsetning til andre greske guder, er det ingen grav som er identifisert med ham. Herakles var både helt og gud, en form for både og, en «heltegud», som Pindaros betegner som heroes theos; ved den samme festivalen ble det gjort ofringer til ham, først som helt med et ktoniske drikkoffer, og deretter som en gud på et alter, således legemliggjorde han den nærmeste gresk tilnærmingen til en «halvgud». Kjernen i fortellingen om Herakles har blitt identifisert av Walter Burkert som sin opprinnelse i neolittisk (yngre steinalder) jegerkultur og tradisjonene til sjamanistisk overfart til underverden.

Karaktertrekk

Usedvanlig styrkekraft, mot, kløkt, og seksuell manndomskraft var blant hans fremste karaktertrekk. Selv om han ikke var like dyktig som Odyssevs og Nestor, kunne Herakles også bruke sin intelligens ved flere anledninger når hans styrke ikke var nok, eksempelvis som da han arbeidet for kong Augeias av Elis, bryte med giganten Antaios eller lure Atlas i å ta tilbake himmelen på sine skuldre. Sammen med Hermes var han beskytter av gymnasia (idrettsskoler) og palaestrae (bryteskoler).
Hans ikonografiske egenskaper er løveskinnet og klubben. Disse kvalitetene forhindret ham ikke fra å bli oppfattet som en leken person som brukte spill for å slappe av fra arbeidet og han tilbrakte mye tid med barna. Ved å erobre farlige arkaiske styrker skal han etter sigende ha «gjort verden trygg for menneskeheten».
Herakles var meget lidenskapelig og lettbevegelig, i stand til å gjøre både store dåder for sine venner (som å bryte med Thanatos på vegne av prins Admetos som hadde vært gjestmild overfor Herakles) og å være en forferdelig fiende som ville la det gå fryktelig utover de som gikk imot ham, slik som Augeias, Neleus og Laomedon.

Kristen kronologi

I kristne sirkler var en evhemerisk lesning eller tolkning av det utstrakte Herakles-kulten tilskrevet til en historisk figur som fått kultstatus etter hans død. Således rapporterte Eusebius av Cæsarea i hans Forberedelser for evangeliet (10.12) at Klemens av Alexandria kunne tilby historiske datoer for Herakles som en konge i Argos: «... fra styret til Herakles i Argos til guddommeliggjøringen av Herakles selv og Asklepios der, er omfattet av trettiåtte år, i henhold til Apollodoros kronikøren: og fra det tidspunkt til guddommeliggjøringen av Kastor og Polydevkes femtitre år: og et sted på omtrent denne tiden var erobringen av Troja.»
De som leste Klemens’ tankegang bokstavelig forsikret at fra denne bemerkning så styrte Herakles over byen Tiryns på samme tid som Eurysthevs styrte over nabobyen Mykene, og siden rundt denne tid var Linos læreren til Herakles. Som følge av dette, basert på Hieronymus’ datering (i Chronicon, hans universalhistorie), gitt Linos’ berømmelse i opplæringen av Herakles i 1264 f.Kr., at Herakles’ død og guddommeliggjøring skjedde 38 år senere, det vil si omtrent 1226 f.Kr.

Kult

Antikkens grekere feiret festivalen Herakleia som minnet Herakles’ død på den andre dagen i måneden Metageitnion (som falt i slutten av juli eller tidlig i august). Hva som antatt å være et egyptiske tempel for Herakles i Bahariyaoasen i den vestlige ørkenen er datert til 21 f.Kr. En revurdering av Klaudios Ptolemaios’ beskrivelse av øya Malta på stedet Ras ir-Raħeb er forsøksvis knyttet til et tempel for Herakles. Flere antikke byer ble omdøpt til Heraklea til hans ære.
Selv om Athen var blant de første som dyrket Herakles som gud var det greske bystater som nektet å anerkjenne heltens guddommelige status. Det var også flere polis som kun hadde to adskilte helligdommer for Herakles, en som anerkjente ham som en gud, og en annen som en helt. Denne tvetydigheten bidro til å skape Herakleskulten da historikere, som Herodotos, og kunstnere oppmuntret dyrkelse slik malerne på tiden til Peisistratos ved å framstille i sine verker Herakles som ankom Olympos.
En del kilder forklarte at Herakleskulten vedvarte grunnet heltens oppstigning til gudenes bolig og hans lidelser, som ble grunnlaget for festivaler, ritualer, riter, og organisering i mysterier. Det er eksempelvis observert at lidelsene (pathea) ga vekst til ritualene om sorg og sørging som kom før gleden i mysteriene i kulten. Som i tilfellet med Apollon har kulten til Herakles vart lenge nok til at den i årenes løp tok opp i seg lokale kultfigurer som lignet og delte samme vesen og opplegg. Han ble også jevnlig påkalt av menn, særlig yngre menn. Han ble eksempelvis betraktet som et ideal i krigføring og ble satt i forside over gymnasia (idrettsplass og treningssted for atleter) og forbilde for de menn som fikk militær opplæring. 
Det var antikke byer som også tok til seg Herakles som sin guddommelig beskytter, noe som bidro til spredningen av hans kult. Kongeslekten i kongeriket Makedonia hevdet å nedstamme fra helten, hovedsakelig for å få guddommelig beskyttelse og for å legitimere handlinger.
Det eldste bevisene som viser dyrkelsen av Herakles i populære kulter er funnet på inskripsjoner på 500-tallet f.Kr. i Faleron, 5 km sørvest for Akropolis i Athen.