Eurovision Song Contest 2012

Bakgrunn

Under et møte 29. juni 2011 avgjorde EBU at avstemningen skulle avvikles slik den ble gjort frem til 2010 – ved at seerne først kunne stemme etter at alle bidragene var fremført. I 2010 og 2011 kunne seerne begynne å stemme like etter at sendingene begynte. Fremdeles skulle hvert lands poeng avgjøres med en 50/50-kombinasjon av jury- og seerstemmer.
De offisielle reglene for konkurransen ble offentliggjort 24. november 2011. Reglene slo fast at 26 land skulle delta i finalen: vertsnasjonen, «de fem store» (Frankrike, Italia, Spania, Storbritannia og Tyskland) og ti land fra hver semifinale. Deltakerantallet i finalen var en tangering av rekorden fra 2003, da også 26 land deltok. Rekorden ble slått i 2015, da 27 land deltok i finalen.
Opprinnelig meldte 43 land seg på konkurransen, det samme som rekordårene 2008 og 2011. Montenegro kom tilbake etter et opphold på tre år, mens Polen trakk seg for å prioritere EM i fotball samme år, som de arrangerte sammen med Ukraina. Armenia var også blant deltakerne, men trakk seg fra konkurransen i mars som følge av den langvarige politiske konflikten med arrangørlandet Aserbajdsjan. Dermed sank deltakerantallet til 42 land.

Forholdet Aserbajdsjan–Armenia

Like etter Aserbajdsjans seier i 2011 begynte spekulasjonene om Armenia ville trekke seg fra konkurransen i 2012. De to landene har en langvarig og konfliktfylt historie, blant annet blant annet striden om regionen Nagorno-Karabakh og nærliggende armensk-kontrollerte områder.
Også i Eurovision Song Contest har det turbulente forholdet mellom landene kommet til syne ved flere anledninger. Etter finalen i 2009 fikk aserbajdsjansk sikkerhetspoliti tak i identiteten til de 43 aserbajdsjanerne som stemte på Armenia. Sikkerhetspolitiet mente de 43 kunne utgjøre en trussel mot landets sikkerhet og kalte flere av dem inn til «en samtale». BBC intervjuet en av dem som ble kalt inn til en samtale, og han ble fortalt at han hadde handlet «upatriotisk» ved å stemme på Armenia. Samme året haglet også kritikken mot aserbajdsjansk tv som ble anklaget for å ha blokkert telefonnummeret som skulle brukes for å stemme på det armenske bidraget. Armenia ble på sin side anklaget for å ha nøret opp under konflikten ved å demonstrativt vise bilde av det omstridte monumentet Vi er våre fjell i Nagorno-Karabakh da de skulle lese opp poengene i 2009.
I januar 2012 ble listen over semifinalene offentliggjort, og Armenia var blant deltakerne. Landet ble også trukket til å opptre i den andre semifinalen. Vinteren 2012 satte imidlertid armenske artister i gang en underskriftskampanje for å få Armenia til å trekke seg fra konkurransen, siden de mente Aserbajdsjan nylig hadde utvist «anti-armenske holdninger». Aserbajdsjanske myndigheter garanterte for sikkerheten til den armenske delegasjonen, men Armenia valgte til slutt likevel å trekke seg fra konkurransen. I 2013 kom Armenia tilbake igjen i konkurransen og har deltatt hvert år siden.

Vertskringkaster

Den aserbajdsjanske tv-kanalen İctimai Televiziya (İTV), som er medlem av EBU, hadde ansvar for produksjon og kringkasting av delfinalene og finalen i Baku. İTV er en av få EBU-kringkastere som ikke er statseid, men er likevel en av landets største allmennkringkastere. Viseminister for landets departement for kommunikasjons- og informasjonsteknologi, Iltimas Mammadov, kunngjorde at İTV var beredt for arrangørjobben. Aserbajdsjans største teleoperatør, Azercell, ble også valgt som konkurransens hovedsponsor og partner.
1. desember 2011 kunngjorde İTV at de hadde valgt det tyske firmaet Brainpool som sin offisielle produksjonspartner. Brainpool hadde vært tungt involvert i produksjonen av konkurransen året før, og İTV oppga selskapets erfaring og kvalitet som hovedårsak til at den valgte Brainpool.
İTV valgte tre personer til å lede sendingene: tv-personlighetene Leyla Aliyeva og Nərgiz Birk-Petersen og sanger og fjorårsvinner Eldar Qasımov.
Den aserbajdsjanske kringkasteren la ned store summer i arrangementet. Prisen endte til slutt på 375 millioner kroner – nesten dobbelt så mye som det NRK brukte på konkurransen i 2010.

Arenaen

Konkurransen ble arrangert i Bakı Kristal Zalı, som ble bygget i anledning av konkurransen. Etter seieren i 2011 begynte forberedelsene til byggingen umiddelbart, men i oktober 2011 annonserte İTVs generaldirektør Ismayil Omarov at en endelig avgjørelse om arena først ville bli fattet av EBUs referansegruppe i januar 2012. 25. januar 2012 bekreftet İTV at Bakı Kristal Zalı skulle huse de tre sendingene.
Arenaen hadde en totalkapasitet på 23 000 publikummere, men det var bare 16 000 publikummere på hvert show. Billettsalget til delfinalene og finalen startet 28. februar 2012.

Semifinaletrekning

25. januar 2012 holdt EBU en trekning som skulle fordele semifinale-landene på de to semifinalene. Alle semifinalistene ble delt inn i seks grupper, der hver gruppe besto av land som tradisjonelt stemmer på hverandre. Landene i hver gruppe ble deretter fordelt på de to semifinalene for å redusere effekten av nabostemming, og for å forhindre at et land klarer å kvalifisere seg til finalen takket være stemmer fra nabolandene. Under denne trekningen ble det også avgjort i hvilken halvdel av startrekkefølgen hvert land skulle opptre i. Dette ble gjort for at landenes artister og delegasjoner skulle vite når de måtte reise til Baku for å rekke sine prøver. Under denne trekningen ble det også avgjort hvilken av semifinalene de seks finalistene skulle stemme i.
20. mars, etter at alle landene hadde valgt bidrag og artist, holdt EBU en ny trekning der den endelige startrekkefølgen i semifinalen ble bestemt.

Kritikk mot aserbajdsjanske myndigheter

I kjølvannet av arena-byggingen anklaget menneskerettighetsorganisasjoner som Human Rights Watch aserbajdsjanske myndigheter for å kaste lokale innbyggere ut av hjemmene sine. Organisasjonene hevdet myndighetene hadde revet flere slitte bygninger i Baku sentrum for at byen skulle se penere ut for besøkende og presse under Eurovision Song Contest. De 281 berørte huseierne mente de ikke hadde fått en tilfredsstillende økonomisk kompensasjon til å kjøpe en tilsvarende bolig. Myndighetene på sin side hevdet at utkastelsene ikke hadde noen sammenheng med konkurransen, men at de var del av en større syvårs-plan for å utvikle Baku sentrum.
Menneskerettighetsorganisasjoner og presse kritiserte EBU for å legge konkurransen til det de kalte «et udemokratisk land». EBU holdt fast på at konkurransen er et ikke-politisk arrangement, og at Aserbajdsjan hadde rett til å arrangere etter å ha vunnet konkurransen i 2011.
Menneskerettighetsorganisasjoner utnyttet også konkurransen til å rette søkelyset mot menneskerettighetssituasjonen i Aserbajdsjan. Blant utfordringene som ble trukket frem, var pressens begrensede frihet og forfølgelse av politisk opposisjon og regimekritikere.
Tross det store fokuset på menneskerettigheter under Eurovision, ble menneskerettighetssituasjonen i landet vurdert som verre ett år etter konkurransen. Blant annet fortsatte regimet å arrestere og fengsle kritikere og politiske motstandere.

Presidentfamilien tungt inne

Pausenummeret i finalen var med den aserbajdsjanske popstjernen Emin Ağalarov. Valget av artist var omdiskutert og møtte kritikk, siden han er svigersønnen til Aserbajdsjans president, İlham Əliyev. Dette kom på toppen av at presidentens kone, Mehriban Əliyev, allerede hadde fått jobben som leder av konkurransens arrangementskomité. Kritikere av regimet mente presidentfamilien utnyttet Eurovision Song Contest til «vinne politisk gunst i Europa».

Norsk komiker skal ha blitt trakassert

Under finaleuken i mai laget den norsk-iranske komikeren Amir Asgharnejad en rekke humorinnslag for NRK. Blant annet stilte han tullespørsmål til aserbajdsjanere og oversatte svarene «feil» til norsk. Da Asgharnejad og NRK-teamet skulle dra fra Baku på selve finaledagen, ble de holdt igjen på flyplassen i Baku. Asgharnejad hevdet at han ble trakassert, kledd naken og truet av det aserbajdsjanske flyplasspolitiet. Asgharnejad har persiske røtter, og han hevdet politiet anklaget ham for å ha tråkket på det aserbajdsjanske flagget, noe komikeren avviste.
NRK så svært alvorlig på hendelsen, og i timene før finalen vurderte NRK å trekke det norske bidraget fra Eurovision Song Contest. Kringkasteren droppet til slutt en boikott, for «ikke å skape problemer for arrangører og artister».

Sendingene

De tre showene ble alle sendt direkte fra Bakı Kristal Zalı i Baku. Semifinalene varte i 2 timer, mens finalen varte i 3 timer og 20 minutter. Leyla Aliyeva, Nərgiz Birk-Petersen og fjorårsvinner Eldar Qasımov var programledere for alle sendingene. Pausenummeret i hver semifinale startet med en postkort-film med bilder fra ulike steder i Aserbajdsjan. I semifinale 1 var pausenummeret en opptreden med Natig rytmegruppe, bestående av tradisjonell aserbajdsjansk musikk og dans, blant annet folkedansen yally. Blant instrumentene i nummeret var en tamburin-stein (gaval dash), det eldste musikkinstrumentet som er oppdaget i Aserbajdsjan. I tillegg ble det brukt instrumenter som kamantsja, trommer og zurna.

18 land deltok i semfinale 1, og følgende land kvalifiserte seg til finalen: Island, Hellas, Albania, Romania, Kypros, Danmark, Russland, Ungarn, Moldova, Irland.
I semifinale 2 opptrådte de fem siste vinnerne av konkurransen: serbiske Marija Šerifović med «Molitva», russiske Dima Bilan med «Believe», norske Alexander Rybak med «Fairytale», Lena Meyer-Landrut med «Satellite» og Eldar & Nigar som sang ABBAs «Waterloo» som vant konkurransen i 1974.
18 land deltok i semfinale 2, og følgende land kvalifiserte seg til finalen: Serbia, Nord-Makedonia, Malta, Ukraina, Sverige, Tyrkia, Estland, Norge, Bosnia-Hercegovina og Litauen.
Finalen åpnet med et musikk- og dansenummer med tradisjonell aserbajdsjansk sang og dans, før fjorårsvinnere Eldar og Nigar fremførte vinnersangen sin, «Running Scared». Deretter startet presentasjonen av de 26 deltakersangene. Hvert land ble introdusert av en postkortfilm og avsluttet med bilder der landets flagg ble lyst opp på utsiden av Bakı Kristal Zalı.
Pausenummeret i finalen var med den aserbajdsjanske popstjernen Emin Ağalarov.

Norges bidrag

Norge var representert av Tooji og sangen «Stay», skrevet av Tooji selv sammen med de svenske låtskriverne og produsentene Peter Boström og Figge Boström. Tooji hadde tidligere jobbet som modell og programleder i MTV, men var ellers ukjent for norske seere før den norske konkurransen. «Stay» var en av rundt 800 sanger som ble sendt inn til NRK i forkant av Melodi Grand Prix 2012. Tooji deltok i den tredje semifinalen i Florø, der han ble nummer to og kvalifiserte seg til finalen i Oslo Spektrum 11. februar 2012. I finalen vant han til slutt en overlegen seier over artister som Plumbo, Nora Foss Al-Jabri, Bobby Bare og Petter Øien. Den norske vinnerlåten hadde en kort tur innom VG-lista der den nådde en andreplass like etter den norske finalen.
Utdypende artikkel: Melodi Grand Prix 2012
I Eurovision Song Contest deltok Norge i semifinale 2 torsdag 24. mai. Der var Norge det 16. bidraget ut på scenen og kvalifiserte seg til finalen med knappest mulig margin. Fra hver semifinale avanserte de ti beste sangene til finalen, og Norge endte på delt tiendeplass med Bulgaria – begge med 45 poeng. «Stay» fikk imidlertid den siste finaleplassen, siden Norge hadde fått poeng fra flest land – 11 land, mot Bulgarias 10. Med på scenen hadde Tooji danserne Anne Marit Tynes, Daniel Gill, Maria og Sérgio Benvindo Júnior samt koristen Hans Esben Gihle.
I finalen var Norge det tolvte bidraget på scenen, men imponerte hverken seerne eller juryene. «Stay» fikk kun 7 poeng (3 fra Nederland, 1 fra Island og 3 fra Sverige) og endte med det på 26. og siste plass. Dette var Norges ellevte sisteplass i konkurransen. Det norske bidraget kom imidlertid på 24.-plass hos både juryene og seerne, men kombinert, rykket Norge ned til sisteplass. Olav Viksmo-Slettan kommenterte sendingene for NRK1, mens Nadia Hasnaoui leste de norske poengene under finalen.

Avstemning

Hvert deltakerland ga 1–8, 10 og 12 poeng til sine ti favorittbidrag. Poengene var avgjort 50/50 med telefonavstemning og en fagjury, bestående av fem personer med tilknytning til musikkbransjen eller med særlige kunnskaper innen musikk og kultur. Jon Ola Sand fra EBU var oppsynsmann for avstemningen. Den norske fagjuryen besto av: juryformann Guttorm Andreasen (musiker, dj og programleder), Filip Kollsete (musikkprodusent), Sisi Sumbundu (sanger), Simone Larsen (låtskriver og D'Sound-vokalist) og Henning Solvang (musikkprodusent, låtskriver og musiker).
I ukene før finalen var Sverige og Loreen den soleklare favoritten til å vinne, men Russlands Buranovskije Babusjki fikk mye presse i dagene før finalen. Favorittstempelet skulle vise seg holde, for Loreen vant en overlegen seier med «Euphoria». Hun fikk 372 poeng, bare 15 poeng under Alexander Rybaks poengrekord fra 2009. Loreen satte imidlertid ny rekord i antall tolvere, hele 18 land ga toppoeng til Sverige. Russland ble nummer to, mens Serbia kom på tredjeplass. Da EBU offentliggjorde telefon- og jurystemmene hver for seg, viste det seg imidlertid at Russland hadde tapt kraftig på juryenes innflytelse. Mens seerne hadde de russiske bestemødrene på andreplass, var de bare nummer elleve hos juryene. Hadde en bare brukt seernes telefonstemmer, ville det blitt en svært tett avstemning mellom Sverige og Russland, og den svenske seiersmarginen var bare på elleve poeng.

Seertall

64 millioner seere så finalen, noe som tilsvarte en markedsandel på 37,5 prosent. Seertallet for finalen var det laveste siden 2008, mens markedsandelen ble ansett som høy. De to semifinalene ble fulgt av rundt 19 millioner seere hver, og det totale seertallet for alle sendingene var 102,9 millioner seere. I Norge fulgte 1 094 000 seere finalen på NRK1, et av de laveste seertallene for en finale der Norge har deltatt.

Poengtavler

EBU og PwC audit company sjekket og verifiserte jury- og telefonstemmene. Hvert lands jury- og telefonstemmer ble deretter slått sammen til et nasjonalt resultat: 1–8, 10 og 12 poeng i semifinalene og finalen. 18. juni 2012 publiserte EBU de totale poengsummene for jury- og telefonstemmene hver for seg.