Barbra Streisand

Familie og tidlig barndom

Hun ble født Barbara Joan Streisand 24. april 1942 i Brooklyn i New York som det andre barnet til Diana (født Ida Rosen) og Emanuel «Manny» Streisand. Moren var sopransanger i oppveksten og vurderte en karrière innen musikk, men ble sekretær på en high school i stedet; faren var lærer på denne skolen, og de giftet seg i 1930. Streisands familie er av jødisk opprinnelse: Farfar Isaak Streisand var en polsktalende jøde fra Berezjany i Galicia som immigrerte til USA i 1898. Besteforeldrene på morssiden immigrerte fra Russland, hvor bestefaren arbeidet som skredder og kantor. Barbara Streisand ble oppkalt etter grandtante Berthe. «Barbara» er «Berthe» på jiddisk.
I august 1943 døde faren 34 år gammel av bivirkninger etter et epileptisk anfall. Familien mistet nesten alt de eide, og moren tok en jobb som regnskapsfører. Streisand har i ettertid sagt at hun følte seg utstøtt i oppveksten fordi hun ikke hadde en far. Moren giftet seg med Louis Kind i desember 1950 og fikk datteren Rosalind Kind med ham i 1951. Louis og Diana ble senere skilt.

Utdannelse og karrièredyrking

Streisand begynte på en yeshivaskole i Brooklyn da hun var fem år gammel. Som barn drømte hun om å bli skuespiller. Streisand ble kjent i nabolaget som «jenta med den fine stemmen». Hennes første opptreden var på et foreldremøte på skolen. Streisand ble invitert til å synge i bryllup og på sommerleire og prøvesang for en kontrakt med plateselskapet MGM Records da hun var 9 år. Da hun var 13, fikk hun hjelp av moren til å spille inn en demo de kunne sende inn til plateselskapene.
Selv om hun var klar over sangtalentet sitt, ville hun først og fremst bli skuespiller. Drømmen fikk næring da hun så teaterstykket Anne Franks dagbok da hun var 14 år. Susan Strasberg, som spilte hovedrollen, gjorde inntrykk, og Streisand ønsket å etterligne spillestilen hennes. Hun leste bøker om skuespillere som Eleonora Duse og Sarah Bernhardt, skuespill av William Shakespeare og Henrik Ibsen og dramateori av Konstantin Stanislavskij og Anton Tsjekhov.
Hun gikk på Erasmus Hall High School i Brooklyn fra 1955 til 1959. Her ble hun æresstudent i tre fag. Skolen lå i nærheten av en kino hvor de viste kunstfilmer, noe Streisand interesserte seg for. Streisand fikk sin første sceneerfaring sommeren 1957 som statist på Playhouse i Malden Bridge i New York. Deretter hadde hun også mindre roller i teaterstykkene Picnic og Desk Set. Streisand dro tilbake til Brooklyn for å fortsette utdanningen, men valgte bort dramatimene for å prøve seg på praktisk sceneerfaring. Etter high school dro hun til New York for å få roller. Moren var misfornøyd med datterens karrièrevalg, men det ga Streisand styrke til å fortsette: «Jeg ville bevise for moren min at jeg kunne bli en stjerne.»

1960–1962: Gjennombrudd og platekontrakt

Streisand arbeidet som dørvakt under en oppsetning av The Sound of Music i 1960 da hun hørte at castingansvarlig var på utkikk etter flere sangere. Selv om hun ikke fikk noen rolle i stykket, oppfordret regissøren henne til å inkludere sangtalentet på CV-en. Forslaget fikk Streisand til å vurdere en sangkarrière i tillegg til skuespillerkarrièren. Hun spurte kjæresten Barry Dennen om å ta lydopptak av henne som hun kunne tilby eventuelle arbeidsgivere. Streisand deltok på en sangkonkurranse på Lion, en nattklubb for homofile i Greenwich Village. Streisand sang to låter der og vant konkurransen. Hun ble invitert tilbake og opparbeidet seg et renommé på nattklubben. Etter hvert endret hun navnet sitt fra «Barbara» til «Barbra», siden den andre a-en i navnet aldri ble uttalt.
Hun ble etter hvert invitert til en opptaksprøve for nattklubben Bon Soir, og fikk sin første ordentlige spillejobb i september 1960 da hun var åpningsnummeret til komikeren Phyllis Diller. Streisand utviklet sin særegne stil etter at kjæresten viste frem platesamlingen sin med artister som Billie Holiday, Mabel Mercer, Ethel Waters og Édith Piaf. Hun fikk en ny respekt for popsangkunsten og bestemte seg for å satse på sangkarrièren. Ifølge forfatteren Christopher Nickens begynte hun å skape følsomme figurer når hun sang, noe som ga sangstemmen et større følelsesregister.
Hun kunne nå synge med både en dramatisk, munter og leken stemme. Hun fikk større selvsikkerhet og kommuniserte bedre med publikum når hun snakket mellom sangene, og Brooklyn-humoren fikk god kritikk. I løpet av de neste seks månedene ble sangstemmen sammenlignet med artister som Judy Garland, Lena Horne og Fanny Brice, og hennes evne til å sjarmere publikum ble mer sofistikert og profesjonell. Streisand ga imidlertid ikke opp drømmen om å bli skuespiller og fikk en liten rolle i den satiriske komedien Another Evening with Harry Stoones i 1961. Teaterstykket fikk svært dårlig kritikk og ble avlyst dagen etter premieren. Hun fikk hjelp av manageren Martin Erlichman til å få tak i nye spillejobber og fikk god tilbakemelding for konsertene hun holdt i Detroit og St. Louis. Erlichman var fortsatt manageren hennes per 2016.
I 1961 og 1962 spilte hun på nattklubben Blue Angel i Manhattan. Mens hun opptrådte der, ble hun oppdaget av teaterregissøren Arthur Laurents. Han ba henne om å prøvespille for en ny musikalkomedie han regisserte, I Can Get It for You Wholesale. Streisand fikk rollen som den gammeldagse sekretæren til hovedpersonen, spilt av Elliott Gould. Musikalen hadde premiere 22. mars 1962 på Shubert Theatre i Manhattan og fikk god kritikk. Howard Taubman fra The New York Times var fornøyd og skrev at Streisand var «kveldens funn… ei jente med et klønete uttrykk, en høy, hissig stemme og en rykkevis latter. Miss Streisand er en naturlig komiker.» Hun ble nominert til en Tony Award for rolletolkningen, og musikkopptak fra premieren ble utgitt på et eget musikkalbum.
Streisand dukket opp på talkshowet The Tonight Show mange ganger i begynnelsen av 1960-årene og ble en favoritt blant publikum. I mai 1962 fremførte hun en langsom og trist versjon av sangen «Happy Days Are Here Again» på The Garry Moore Show, og det ble signaturlåten i starten av karrièren. Streisand ble også god venn med entertaineren Liberace og har vært åpningsnummeret hans ved flere anledninger. 1. oktober 1962 skrev hun under en platekontrakt med Columbia Records, og hun fikk frihet til å ta egne valg med musikken. Det var en bindende kontrakt på ett år og kunne fornyes på selskapets forgodtbefinnende.

1973–1979: Våre beste år og forsøk på rock og disco

I 1973 ga hun ut et nytt album i forbindelse med den femte TV-spesialen Barbra Streisand…and Other Musical Instruments. Albumet solgte dårlig og ble Streisands minstselgende plate noensinne. TV-spesialen ble sendt 2. november 1973, og fikk lave seertall og dårlig kritikk. Dette ble Streisands siste TV-program under kontrakten med CBS. Det året hadde hun også hovedrollen i den romantiske dramafilmen Våre beste år. Den handler om et kjærestepar (Streisand og Robert Redford) som prøver å holde sammen til tross for motstridende interesser og politiske syn. Streisand fikk god kritikk for rolletolkningen og ble nominert til en Golden Globe, en BAFTA-pris og en Oscar for beste kvinnelige hovedrolle. Variety roste Streisands «overlegne dramatiske allsidighet», mens Roger Ebert skrev at «hun er den smarteste, kjappeste kvinnelige skuespilleren i dag. [Hun] bebor rollefigurene sine med en voldsom energi, men kan likevel være rørende sårbar.»
Hun fikk også god kritikk for å synge filmlåten «The Way We Were», som vant Oscar for beste sang i 1974. Streisand spilte også inn sin egen versjon for studioalbumet The Way We Were. Den besto av seks sanger som ble spilt inn i 1970 for et skrinlagt album som skulle hete The Singer, samt låter fra TV-spesialen The Belle of 14th Street. To av låtene som ikke ble med i The Way We Were, ble senere utgitt på samlealbumet Just for the Record... i 1991. Albumet gikk til toppen av USAs albumliste og solgte til to platinaplater med to millioner solgte eksemplarer. Streisands versjon av «The Way We Were» ble kåret til «årets popsingel» av musikkmagasinet Billboard, som senere også kåret den til musikkhistoriens 90. beste sang. Det ble også artistens første singel som nådde toppen av Billboard Hot 100.
I løpet av 1974 og 1975 slapp hun to studioalbum og spilte i to filmer. Musikkalbumet ButterFly inneholdt Streisands vri på moderne popsanger, blant annet fra artister som David Bowie, Bob Marley og Buck Owens. Platen Lazy Afternoon var en blanding av standardmusikk, pop og disco, og singelen «Shake Me, Wake Me (When It's Over)» markerte Streisands første forsøk på discomusikk. Hun spilte en husmor i komedien Ikke tråkk i salaten (1974) og ble nominert til en Golden Globe for arbeidet med Funny Lady (1975). Funny Lady var oppfølgeren til Funny Girl og tok for seg Fanny Brices ekteskap med låtskriveren Billy Rose. TV-spesialen Funny Girl to Funny Lady gikk på ABC for å promotere filmen, og inntektene gikk i hovedsak til veldedighet for Special Olympics.
I 1976 produserte hun rockemusikalen En stjerne blir født for First Artists, en nyinnspilling av to filmer med samme tittel. Streisand spilte også hovedrollen som sangeren Esther Hoffman, som blir forelsket i en avdanka rockestjerne. Hun fikk blandet kritikk for rolletolkningen. Roger Ebert mente hun var et feil valg for rollen, mens Variety skrev at det var Streisands beste filmarbeid til da. Hun samarbeidet med Paul Williams om å skrive sangen «Evergreen (Love Theme from A Star Is Born)» til filmen. Streisand vant tre Golden Globes for arbeidet, samt Oscar for beste sang for «Evergreen». Hun ble den første kvinnen som vant en Oscar for å komponere en låt. Sangen vant også Grammy Awards for beste sang og beste kvinnelige vokalprestasjon.
Hun slapp studioalbumet Classical Barbra i februar 1976. Den inneholdt klassiske sanger som ble komponert av europeiske komponister, og sangene ble sunget på ulike språk. Det året fikk Streisand også en stjerne på Hollywood Walk of Fame. I juni 1977 ble Superman utgitt, som blant annet inneholdt hitlåten «My Heart Belongs to Me» og duetten «New York State of Mind» med Billy Joel. Musikkmagasinet Rolling Stone kalte Superman artistens beste album på lenge, men mente at den manglet fokus og hadde et «kjøpesenterpreg» over seg.
Platen Songbird ble sluppet i mai 1978, og solgte til platina i USA. På albumet sang hun en versjon av låten «You Don't Bring Me Flowers», som først hadde blitt spilt inn av Neil Diamond. Plateselskapet Columbia Records slapp en duettversjon av låten med Streisand og Diamond i 1978. Den gikk til toppen av singellisten i USA. Filmprodusenten Jon Peters, som var sammen med Streisand på den tiden, spurte henne om å spille hovedrollen i thrilleren Eyes of Laura Mars. Hun takket nei fordi hun ikke likte den voldelige tonen i filmen, men var likevel interessert i å synge filmlåten «Prisoner (Love Theme from Eyes of Laura Mars)». Samlealbumet Barbra Streisand's Greatest Hits Vol. 2 ble utgitt i november 1978 og solgte til fem platinaplater i USA.
I 1979 spilte hun en forretningskvinne som prøver å tjene penger på en avdanka bokser i komedien Én midt i trynet. Hun sang filmlåten «The Main Event», som vant publikumsprisen People's Choice Award i 1980. Hun var i utgangspunktet usikker på å prøve seg på dansepop igjen, men ble overbevist da sønnen hennes oppfordret henne. Det året slapp hun også konseptalbumet Wet med «vann» som rød tråd. Musikkalbumet fikk blandet kritikk, men solgte likevel til platina i USA. Den store slageren fra albumet var «No More Tears (Enough Is Enough)», en discoduett med Donna Summer. Duetten var egentlig to låter som ble slått sammen til én for å passe inn i konseptet. Sangen lå på 1.-plass i USA og på 3.-plass på VG-lista i Norge.

1980–1986: Guilty, Yentl og The Broadway Album

Streisand inngikk et samarbeid med artisten Barry Gibb fra musikkgruppa Bee Gees om å lage studioalbumet Guilty. Albumet ble utgitt i september 1980 og ble Streisands bestselgende album noensinne med et salg på 15 til 20 millioner eksemplarer på verdensbasis. Hun fikk også flere hitsingler på albumet, blant annet «Woman in Love», «Guilty» og «What Kind of Fool». Albumet ble Streisands eneste studioalbum som gikk til toppen av VG-lista i Norge, og sangene «Woman in Love» og «Guilty» lå på henholdsvis første- og fjerdeplass på den tilsvarende singellisten. Streisand ble nominert til fire Grammy Awards for albumet, blant annet for årets beste plate, og hun vant én for duetten «Guilty» med Gibb. Hun vant også publikumsprisen American Music Award for arbeidet. William Ruhlmann fra AllMusic skriver at albumet var en av Streisands minst karakteristiske, men mente at sangen «Woman in Love» har «en buktende følelse som både er riktig og nytt for Streisand».
I 1981 spilte hun i komedien Ville netter på super'n. Filmen handler om en middelaldrende mann som forlater kona og forelsker seg i en ny kvinne (Streisand). Kvinnen er imidlertid også involvert med sønnen hans. Streisand fikk blandet kritikk for skildringen. Det året slapp hun også samlealbumet Memories, som solgte til fem platinaplater i USA. Platen inneholdt tre nye innspillinger: «Memory», «Comin' In and Out of Your Life» og «Lost Inside of You». Albumet ble også en suksess i Storbritannia under tittelen Love Songs, hvor den vant en Brit Award for årets beste album. I Norge lå platen på 6.-plass på VG-lista.
Barbra Streisands regidebut Yentl hadde premiere i 1983. Allerede i 1968 hadde Streisand planlagt å velge novellen «Yentl: The Yeshiva Boy» av Isaac Bashevis Singer som sin neste film etter Funny Girl. Hun planla å spille hovedrollen, men bestemte seg etter hvert for å regissere filmen i stedet. Hun inngikk et samarbeid med Orion Pictures om å finansiere Yentl, men da filmselskapet gikk i underskudd i 1980, ble filmplanene avlyst. I februar 1981 offentliggjorde United Artists at de skulle finansiere filmen med Streisand som regissør. Hun var også medforfatter på manuset og skulle spille hovedrollen. Filmen handler om jøden Yentl Mendel, som må kle seg ut som en gutt for å kunne studere talmud. Hun blir underveis forelsket i medstudenten Avigdor, som er forelsket i en annen.
Streisand fikk god kritikk for arbeidet med Yentl. David Denby fra New York skrev: «Barbra Streisand er en flink regissør. [...] Hun tar mange sjanser, [men] er avhengig av banalitetene til mange Hollywood-filmer. Men hun faller aldri utenfor kompetansen, og hun har utviklet en måte å integrere sang og handling på som vil skrive seg inn i historiebøkene. Ettersom hun valgte et tema som tydeligvis betyr mye for henne – en kvinnes ønske om å utmerke seg i noe som bare menn har lov til å gjøre – kan Yentl tolkes [...] som en parabel til Streisands frustrasjoner og ambisjoner. [...] det er en god film.» Streisand vant to Golden Globes for filmen, henholdsvis for beste musikal eller komedie og for beste regi. Hun er den eneste kvinnen til dags dato som har vunnet prisen for beste regi. Streisand ble ikke nominert til noen Oscar-priser, men filmen vant én for beste originalmusikk.
I 1984 slapp hun studioalbumet Emotion, som solgte til platina i USA og gikk til 13.-plass på VG-lista. Albumet ble kritisert for sin ujevne kvalitet og mangel på helhet, og The New York Times skrev at «ingen av sangene rettferdiggjør artistens spennende, dramatiske sopranstemme». I 1985 slapp hun studioalbumet The Broadway Album, som besto helt og holdent av teatermusikk. Denne markerte et skifte i Streisands sangkarrière (det siste tiåret hadde hun stort sett sunget rock og disco). Sju av låtene var skrevet av teaterkomponisten Stephen Sondheim, og på Streisands forespørsel skrev han om to av låtene. På platen sang hun blant annet «Send in the Clowns» fra A Little Night Music, «Can't Help Lovin' That Man» fra Show Boat og «Somewhere» fra West Side Story. The Broadway Album fikk god kritikk og blir ansett som en av artistens beste plater. AllMusic skriver at albumet «viste at Streisand fortsatt var på sitt beste når hun tolket teaterlåter», mens musikkforfatteren Tom Santopietro kalte det artistens beste innspilling noensinne. Hun vant sin åttende Grammy Award for sangarbeidet, og albumet i sin helhet ble nominert til årets beste plate.

1986–1991: Flere filmprosjekter som regissør

I 1986 kjøpte Streisand filmrettighetene til Larry Kramers teaterstykke The Normal Heart om hiv- og aids-spredningen i begynnelsen av 1980-årene. Hun samarbeidet med Kramer om å skrive manuset, men andre prosjekter kom i veien for henne. Streisand ansatte en ny manusforfatter som kunne holde seg trofast til teaterstykket og samtidig gjøre manuset filmvennlig. Dette manuset sto ferdig i 1995, og HBO tilbød seg å finansiere filmen. Ifølge Streisand tilbød ikke filmselskapet nok penger til å imøtekomme Kramers krav, og da regisserte hun Speilets to ansikter (1996) i stedet. I 2007 ble hun spurt om å gjenoppta arbeidet med filmen, men kun med Kramers manus. Streisand takket nei: «Som filmskaper kunne jeg ikke være bundet til manuset på den måten. Hva om jeg ville endre noe?».
I kjølvannet av Tsjernobyl-ulykken 26. april 1986 bestemte Streisand seg for å holde en konsert som skulle bli sponset av Hollywood Women's Political Commitee for å samle inn penger til fem demokratiske presidentkampanjer. Hun mente at president Ronald Reagan og Det republikanske partiet var delvis skyldig i spredningen av kjernekraftverk og stridshoder. Konserten «One Voice» ble holdt 6. september 1986 med Robin Williams som åpningstaler. Innimellom sangene oppfordret hun publikum til «å finne nye måter å snakke sammen på». Pengemålet ble innfridd, og hun samlet inn halvannen million dollar, som blant annet gikk til opprettelsen av Streisand Foundation. Konsertalbumet One Voice ble sluppet i april 1987, og hun ble nominert til to Grammy Awards for arbeidet.
I 1987 spilte hun hovedrollen i dramafilmen Dere får meg ikke gal om en prostituert som må bevise at hun ikke er gal etter at hun drepte en kunde i selvforsvar. Streisand fikk blandet kritikk for rolleskildringen. Noen kritikere mente hun endelig viste frem sin «dramatiske natur», mens andre mente at hun fremførte rollen i stedet for å spille den. Hun ble nominert til to Golden Globes for arbeidet, henholdsvis for beste dramafilm (som produsent) og beste kvinnelige hovedrolle i en dramafilm. I april 1988 spilte hun inn låter til et nytt Broadway-album, blant annet «On My Own» fra Les Misérables og «All I Ask of You» fra The Phantom of the Opera. Platen ble imidlertid skrinlagt fordi den manglet «begeistringen» til forløperen The Broadway Album. I stedet slapp hun konseptalbumet Till I Loved You i oktober 1988, som dreide seg om et kjærlighetsforhold fra begynnelse til slutt. Den inneholdt blant annet «All I Ask of You» fra den skrinlagte Broadway-platen.
I september 1989 slapp hun samlealbumet A Collection: Greatest Hits... and More. Albumet inneholdt i likhet med Memories to nye låter som ikke hadde vært utgitt tidligere, «We're Not Makin' Love Anymore» og «Someone That I Used to Love». I 1997 gikk den til førsteplass på VG-lista og solgte til gull i Norge. Streisands første samleboks, Just for the Record..., ble utgitt i 1991. Den inneholdt fire CD-er fordelt på tre tiår (60-, 70- og 80-årene), som blant annet inneholdt Streisands første demo, konsertinnspillinger og flere låter ikke som ikke hadde vært utgitt tidligere.
Streisands neste regiprosjekt var Tidevannets fyrste. Det var en filmatisering av Pat Conroys bok Tidevannets fyrste, om Tom Wingo, en ulykkelig alkoholiker som ikke kommer overens med verken kona eller moren. Da søsteren forsøker å begå selvmord, kommer han i kontakt med hennes psykolog, Susan Lowenstein. Etter hvert kommer Lowenstein til bunns i den forferdelige hemmeligheten som ligger gjemt i Toms barndom. Streisand forsøkte å dra ut «essensen» av boken, og 9. april 1989 ble hun gitt grønt lys til å regissere filmen. Hun valgte Nick Nolte til hovedrollen etter at Robert Redford trakk seg, og skulle selv spille Susan Lowenstein. Filmprosjektet slet i likhet med Yentl med finansielle problemer, men til slutt fikk den støtte av Columbia Pictures. Streisand gjorde noen endringer fra boken; hun fokuserte mer på rollefigurene Tom Wingo, Susan Lowenstein og romansen i mellom dem enn det romanen gjorde. Filmen hadde premiere i desember 1991.
Streisand fikk god kritikk for arbeidet med Tidevannets fyrste. Roger Ebert skrev: «Streisand viser seg som en regissør som liker emosjonelle historier – men som ikke forenkler dem, og [som] tar hensyn til de menneskelige særhetene og til rollefigurenes eksentrisitet». Variety skrev at hun ga rollefiguren «sin vanlige karakterstyrke», og at hun «markerer hvert bildeutsnitt med intensiteten og omsorgen til en filmskaper som har forpliktet seg til et inderlig, skamløst, følelsesladd forhold til rollefigurene». Streisand ble den tredje kvinnen i historien til å bli nominert til en regipris for spillefilm av Directors Guild of America (DGA), og ble nominert til to Golden Globes for beste dramafilm (som produsent) og beste regi. Filmen ble nominert til sju Oscar-priser, og Streisand ble nominert som produsent til Oscar for beste film. Utelatelsen av en beste regi-nominasjon ga store medieoppslag, og National Organization for Women kalte det «et åpenbart bevis på kjønnsdiskriminering».

1992–1999: Konsertturné og Speilets to ansikter

22. februar 1992 var Streisand med på sketsjen «Coffee Talk» i en episode av det amerikanske humorprogrammet Saturday Night Live. I februar 1992 vant hun også æresprisen Grammy Legend Award, overrakt av Stephen Sondheim, for sin «vedvarende innsats i musikkbransjen». Streisands neste studioalbum, Back to Broadway, ble utgitt 29. juni 1993. Platen debuterte på toppen av Billboard 200. Albumet fikk blandet kritikk, og USA Today skrev: «Selv om Streisand nok en gang beviser at hun synger Broadway-musikk bedre enn så å si alle, er den stemmemessige tilbakegangen som ble antydet i One Voice for fem år siden nå unektelig. De høye tonene er tynne, vibratoen nervøs og stemmen blomstrer ikke så mye på høyt volum.» Hun ble nominert til to nye Grammy Awards for albumet. I 1993 spilte hun også inn duetten «I've Got A Crush On You» med Frank Sinatra til albumet hans Duets.
På nyttårsaften 1993 og 1. januar 1994 holdt hun to konserter som dannet grunnlaget for konsertturneen Barbra Streisand in Concert, Streisands første på 28 år (etter An Evening with Barbra Streisand i 1966). Nyttårskonsertene fikk god kritikk, og Robert Hilburn fra Los Angeles Times mente at «Streisand har kombinert alt hun har lært som en artist på disse to timene. Hun drar nytte av erfaringen i film og musikk og tilbyr en regissørs sans for atmosfære og anledning, en skuespillers sans for karakter og fortrolighet og en sangers stemmeprakt og befaling.» Hun holdt henholdsvis fire konserter i London og 20 i USA.
Streisands siste konsert i Anaheim ble spilt inn og sendt på HBO 21. august 1994. Hun stod som regissør og produsent for denne TV-spesialen og vant to Primetime Emmy Awards for arbeidet. Hun ble også nominert til to Grammy-priser for arbeidet på konsertalbumet Barbra: The Concert, og platen solgte til platina i USA. I 1995 produserte hun TV-filmen I stillhetens tjeneste om oberst Margarethe Cammermeyer, som ble tvangsdimittert fra Nasjonalgarden fordi hun var lesbisk. Ifølge Streisand var motivet bak filmen å gi seerne et nytt syn på homofili ved å skape sympati med hovedpersonen. Hun ble nominert til en ny Emmy for arbeidet. Det året vant hun også en Grammy Lifetime Achievement Award for sitt «kunstneriske og betydningsfulle bidrag til musikkbransjen».
Streisands neste film som regissør var komedien Speilets to ansikter i 1996. Den handler om professoren Rose Morgan (Streisand) som faller pladask for kollegaen Gregory (Jeff Bridges). De gifter seg, men har ulike syn på ekteskapet. Streisand beskrev filmen som «en sjarmerende kjærlighetshistorie» med «seriøse overtoner om forfengelighet og skjønnhet, det ytre mot det indre». Hun fikk blandet kritikk for arbeidet, og Los Angeles Times skrev at «Streisands manglende evne til å vise seg selv i et mindre smigrende lys undergraver den dramatiske strukturen i historien hun visstnok prøver å fortelle».
Streisand komponerte og sang låten «I Finally Found Someone» med Bryan Adams i forbindelse med Speilets to ansikter, og ble nominert til Golden Globe og Oscar for beste sang for denne. Artisten Céline Dion sang låten under Oscar-utdelingen på vegne av Streisand, og det var oppstarten til et samarbeid mellom de to. Balladen «Tell Him» med Dion ble utgitt i november 1997, og solgte til gull i Norge. Sangen ble med i studioalbumet Higher Ground, som var dedikert til og inspirert av Bill Clintons mor. Albumet solgte til tre platinaplater i USA. Hun ble nominert til to nye Grammy Awards for «I Finally Found Someone» og «Tell Him».
I 1997 og 1998 var hun utøvende produsent for Rescuers: Stories of Courage, en samling på seks kortfilmer om kristne som risikerte livet sitt for å redde jøder under Holocaust. I 1998 produserte hun også TV-filmen The Long Island Incident, om skuddvekslingen på Long Island Rail Road i desember 1993. Streisand giftet seg med skuespilleren James Brolin i juli 1998, og ekteskapet ble en stor drivkraft bak studioalbumet A Love Like Ours, utgitt 20. september 1999. Låten «I've Dreamed of You» fra albumet var komponert av norske Rolf Løvland for debutplaten til Secret Garden, egentlig under tittelen «Heartstrings». Musikkforfatteren Tom Santopietro mente at sangene på albumet ble for like hverandre, og at de manglet særpreg. Platen gikk til 6.-plass på VG-lista.

2010–i dag: Encore, Walls og kommende prosjekter

Streisand slapp samlealbumet Barbra: The Ultimate Collection 29. mars 2010, som solgte til platina i Storbritannia. I 2010 gjentok hun rollen som sexrådgiveren Roz Focker i Verre enn verst, den andre oppfølgeren til Slekten er verst. Streisand skrev i 2010 også sin første bok, My Passion for Design. Boken handler om planleggingen og byggingen av våningshuset hennes i New England. I forordet til boken står det at hun begynte å skrive den etter at en av filmprosjektene hennes ble skrinlagt, slik at hun kunne fokusere energien på en annen interesse. The New Yorker skrev at Streisand har «en førsteklasses avslappet stil, som en født biograf». I 2010 sang hun også på «We Are the World 25 for Haiti» til støtte for folk som ble rammet av jordskjelvet i  Haiti.
I 2011 slapp hun studioalbumet What Matters Most med låter skrevet av Alan Bergman og Marilyn Bergman, som begge har skrevet flere låter for Streisand tidligere i karrièren. Hun fikk god kritikk for arbeidet. Los Angeles Times roste åpningssporet «The Windmills of Your Mind» og skrev at Streisand «presist doserer munnfullen av metaforer (...) i sine sikre, vakre toner, uskadd av alderen». Dette året ble hun også kåret til MusiCares Person of the Year, og det ble holdt en veldighetskonsert til ære for henne. Lea Michele, Kristin Chenoweth, Leona Lewis og Stevie Wonder tolket noen av låtene hennes. I 2012 slapp hun samlealbumet Release Me med skrinlagte sanger som ble spilt inn for andre album. Hun spilte også hovedrollen Joyce Brewster i komedien The Guilt Trip mot Seth Rogen.
I oktober 2012 bega Streisand seg ut på sin femte konsertturné, Barbra Live, med henholdsvis åtte konserter i USA, fire i Canada, seks i Europa og to i Israel. Den siste konserten ble holdt 22. juni 2013 i Tel Aviv. De to konsertene i Brooklyn ble holdt ved åpningen av Barclays Center og ble sendt på PBS i november 2013. Den ble også utgitt på DVD med konsertalbumet Back to Brooklyn. Hun fikk god kritikk for turneen. Side3 ga konsertfilmen terningkast 5 og skrev at «Barbra Streisand er utstyrt med en stemme så personlig og varm som vel tenkelig og med ei scenepersonlighet som ikke er mulig å lære seg noe sted».
I 2013 slapp hun samlealbumet The Classic Christmas Album med utvalgte låter fra juleplatene A Christmas Album (1967) og Christmas Memories (2001). Det nye studioalbumet Partners ble utgitt i september 2014. Den inneholdt duetter med blant andre Andrea Bocelli, Billy Joel, Michael Bublé, John Legend, sønnen Jason Gould og en restaurert innspilling av Elvis Presley. Albumet gikk til topps på Billboard 200 og dermed ble Streisand den første og eneste artisten som har toppet albumlisten i USA i hvert av de seks siste tiårene. Platen solgte også til platina, og Streisand ble nominert til en ny Grammy Award for arbeidet.
Studioalbumet Encore: Movie Partners Sing Broadway ble utgitt 26. august 2016. Den inneholdt låter fra Broadway som Streisand tolket med utvalgte filmskuespillere, blant annet Anne Hathaway, Daisy Ridley, Hugh Jackman og Chris Pine. Mark Kennedy fra Associated Press kalte utgivelsen «ujevn» og mente at duettene «ikke lyder organiske». Kennedy roste imidlertid noen av låtene og kalte «Climb Ev'ry Mountain» med Jamie Foxx et høydepunkt. Streisand ble nominert til en Grammy Award for albumet. I august 2016 bega hun seg ut på konsertturneen Barbra: The Music, The Mem'ries, The Magic, med konserter i USA og Canada. Los Angeles Times roste den første konserten i Los Angeles og skrev at «sanger som «Being Alive» og «Children Will Listen» viste hvor kraftig sangstemmen fortsatt er; hvordan hun kan gå inn i en melodi og føle dens emosjonelle ytterpunkter.» Konserten i Miami ble spilt inn og gjort tilgjengelig på strømmetjenesten Netflix 22. november 2017. Streisand ble også nominert til en Grammy-pris for konsertalbumet The Music…The Mem'ries…The Magic!.
I 2018 slapp Streisand et nytt studioalbum, Walls, som kritiserte USAs samtidspolitikk og spesielt president Donald Trump. Albumet inneholdt en rekke nyskrevne sanger, blant annet «Don't Lie to Me» og «The Rain Will Fall», samt coverlåtene «Imagine» og «What the World Needs Now Is Love». Damien Morris fra The Guardian kalte platen betimelig og lidenskapelig, og kommenterte «Streisands sterke formidling av enkle, poengterte sangtekster». I juli 2019 holdt hun en konsert i Hyde Park i London som en del av den britiske musikkfestivalen British Summer Time. Dette var Streisands første utendørskonsert siden A Happening in Central Park i 1967.
Streisand planlegger å regissere en biografisk film om Katarina II av Russland med Keira Knightley i hovedrollen. Hun har lenge forsøkt å lage en ny filmversjon av musikalen Gypsy hvor hun selv skal spille hovedrollen som Mama Rose. I april 2016 ble det sagt at Barry Levinson skulle regissere filmen, Streisand skulle spille hovedrollen og produsere filmen, mens STX Entertainment skulle distribuere den. I august 2016 trakk STX seg fra prosjektet. Streisand arbeider også med sine memoarer.

Stemmestil

Streisand er en mezzosopran som kan synge tre oktaver og to noter fra B₂ til D₆. Whitney Balliett fra The New Yorker beskrev henne imidlertid som «en kontraalt med et par oktaver ved sin side, og hun imponerer lytterne med sin smarte dynamikk (...), sin dyktige klatringsevne, sin rullende vibrato og den enslige Streisand-hjemlige nasalkvaliteten ved stemmen sin – en stemme som gjenkjennes umiddelbart, på samme måte som [vi kan gjenkjenne] Louis Armstrongs». Linda Pohly, som skrev boken The Barbra Streisand Companion: A Guide to Her Vocal Style and Repertoire, skrev at lettheten og fleksibiliteten til stemmen minner mer om en lyrisk sopran.
Barbra Streisand er hovedsakelig en popartist, men Stephen Holden fra The New York Times kalte stemmen «operaaktig» på grunn av styrken og tonekvaliteten. Hun er kjent for evnen til å holde på relativt høye toner med sterk intensitet, både med høyt og lavt toneleie. Pianisten Glenn Gould kalte seg selv en «Streisand-frik» på grunn av denne kvaliteten. Hun er også kjent for å legge til små ornamenter på melodien.
Musikkforfatteren Allegra Rossi, som skrev boken Barbra: A Retrospective, skrev at Streisand skaper ferdige komposisjoner i hodet sitt: «Selv om hun ikke kan lese eller skrive musikk, hører Barbra melodier som ferdige komposisjoner i hodet sitt. Hun hører en melodi og tar det inn, hun lærer det raskt. Barbra utviklet evnen til å holde på lange toner fordi hun ville. Hun kan forme en melodi som ingen andre kan; hun kan synge mellom sang og tale, holde seg i takt, [og] bære rytme og mening.»
I senere tid har flere musikkritikere lagt merke til at stemmens styrke har blitt redusert, og fått en tidvis hes lyd. Holden mener at Streisands unike tone og musikalske instinkter holdes intakt, og at hun fortsatt «innehar evnen til å formidle en primitiv menneskelig lengsel i én vakker lyd». Paul Taylor fra The Independent skrev at artisten har fått en mer «skrapete og frynsete» stemme, men at hun bruker en «suveren teknikk» til å overvinne disse utfordringene. Gil Naveh fra Haaretz beskrev stemmen som «fløyelsaktig, klar og kraftig ... og årene som har gått har gitt den en fascinerende dybde og råhet».

Privatliv og sosialt engasjement

Barbra Streisand har vært gift to ganger. Første gang var med skuespilleren Elliott Gould. De giftet seg i 1963, ble separert i 1969 og skilte seg i 1971. De fikk ett barn sammen, Jason Gould (født 29. desember 1966), som spilte sammen med henne i filmen Tidevannets fyrste. Streisand var sammen med den canadiske statsministeren Pierre Trudeau i 1969 og 1970. I 1974 ble hun sammen med filmprodusenten Jon Peters, som hun også samarbeidet med etter at forholdet tok slutt. Hun er gudmoren til de to døtrene hans. I begynnelsen av 1990-årene var hun sammen med tennisspilleren Andre Agassi. 1. juli 1998 giftet hun seg med skuespilleren James Brolin. De har ikke fått noen barn sammen, men Brolin har to barn fra andre ekteskap, blant andre skuespilleren Josh Brolin.
Streisand er medlem av Det demokratiske parti og støtter mange av sakene deres. Hun er også feminist og skrev i mars 2016 en artikkel for nettstedet The Huffington Post om «kjønnsdiskrimineringen i amerikansk politikk». Streisand pekte på politikeren Hillary Clinton som et eksempel og skrev at «det er på tide at en kvinne med styrke, erfaring og medfølelse leder nasjonen vår i denne usikre tiden». Under en tale for organisasjonen Women in Film i juni 1992 sa hun: «Jeg ser frem til et samfunn som er farge- og kjønnsblindt, som dømmer oss etter arbeidet og ikke lengden på beina.»
Streisand har også drevet med filantropi. I 1984 donerte hun «The Emanuel Streisand Building for Jewish Studies» til Det hebraiske universitetet i Jerusalem til minne om sin far. Streisand støtter de homofiles rettigheter, og i 2008 samlet hun inn penger for å bekjempe forslaget om å tilbakestille loven om likekjønnet ekteskap i California. Hun har selv samlet inn 25 millioner dollar gjennom veldedighetskonsertene sine til organisasjonen Streisand Foundation, som hun grunnla i 1986 etter konserten One Voice. Streisand Foundation har bidratt med over 16 millioner dollar til «nasjonale organisasjoner som arbeider med bevaring av miljøet, valgopplæring, beskyttelse av borgerfriheter og borgerrettigheter, kvinnespørsmål og kjernefysisk nedrustning». I 1994 vant Streisand æresprisen Harry Chapin Humanitarian Award fra American Society of Composers, Authors and Publishers (ASCAP) for sitt humanitære arbeid.

Utmerkelser

Barbra Streisand er en av 16 personer som har vunnet de fire store bransjeprisene i USA (Oscar, Tony, Emmy og Grammy). Hun har vunnet to Oscar-priser for beste kvinnelige hovedrolle for Funny Girl og beste sang for «Evergreen (Love Theme from A Star Is Born)» fra En stjerne blir født. Hun ble også nominert til tre andre, blant annet som produsent på Tidevannets fyrste. Streisand er til dags dato den eneste kvinnen som har vunnet en Golden Globe for beste regi. Den vant hun for arbeidet på Yentl i 1987. Utover dette har hun vunnet ti andre Golden Globes; blant dem fire Henrietta World Film Favorite-priser og æresprisen Cecil B. DeMille Award. Streisand har vunnet fem Emmy-priser: fire Primetime Emmy Awards og én Daytime Emmy Award. Hun vant sin første Emmy i 1965 for arbeidet på TV-spesialen My Name Is Barbra. Streisand har vunnet elleve Grammy-priser fra over 40 nominasjoner, blant annet årets beste plate for debutalbumet The Barbra Streisand Album. Hun har også fått æresprisene Grammy Legend Award og Grammy Lifetime Achievement Award. Streisand ble nominert til to Tony-priser for arbeidet på I Can Get It for You Wholesale og Funny Girl og har vunnet æresprisen Broadway's Star of the Decade.