Cubas president

Bakgrunn

Det første forsøket på å etablere en en cubansk stat kom i 1811 da José Agustín Caballero skrev et forslag til grunnlov. Et nytt forslag kom kom i 1881 skrevet av José Agustín Caballero for deretter å bli fulgt opp av en i 1821 av Claudio Zequeira og ne tredje i 1823 av Félix Varela. Det disse forslagene hadde til felles at ingen ønsket et brudd med kolonimakten Spania, men heller forsøkte å etablere en autonom stat innenfor det spanske kolonisystemet. I 1851 ble cubansk-venezuleanske Narciso López den første til å foreslo å etablere en cubansk stat uavhengig av Spania. Dette ble etterfulgt i 1858 med et nytt grunnlovforslag (kjent som «Ave Marias grunnlov»). I 1868 startet Den cubanske uavhengighetskrigen mot Spania. Krigen medførte at Spania tildelte Cuba selvstyre i 1897 (selv om Cuba forble en koloni av Spania). Dette varte ikke lenger enn til 1. januar 1899 da Spania tapte sin krig mot USA. Fra 1898 til 1902 var Cuba underlagt et midlertidig amerikansk militærstyre. Amerikanerne lagde en grunnlov i samarbeid med ledende cubanere som kopierte det amerikanske styringssystemet til Cuba. Den største forskjellen fra den amerikanske modellen var at det cubanske presidentembetet hadde mer makt enn den amerikanske.

Moderne embete

26. juli-bevegelsen ledet av Fidel Castro tok makten i 1959. Den nye regjeringen vedtok «Republikken Cubas grunnleggende lov» som trådte i kraft 7. februar 1959 og opphevet Cubas grunnlov fra 1940. Landets regjering (som var ledet av Fidel Castro) kunne endre den grunnleggende loven uten offentlig konsultasjon eller vedtak i en lovgivende forsamling. De første årene var kjennetegnet av uklare styringslinjer og svake institusjoner. Regjeringsdepartementer ble opprettet, fusjonert og/eller oppløst hyppig. Perioden frem til 1976 var kjennetegnet av det de revolusjonære lederne døpte «gerilja-administrasjon». Den amerikanske statsviter William M. Leo Grande påpeker at denne styringsmodellen var grunnlagt på Fidel Castros karismatiske ledelse. Viktige beslutninger ble tatt av Fidel Castro sammen med en liten uformell sirkle av individer som han møtte i løpet av Den cubanske revolusjon. Den uformelle rollen i det politiske systemet ville vedvare frem til Fidel Castros død og ville hemme politisk institusjonalisering.
På 1960-årene initierte den cubanske ledelsen arbeidet på en ny grunnlov. Det styringssystemet som ble etablert den 15. februar 1976 var inspirert av den sovjetiske modellen. Den nye grunnloven etablerte den lovgivende forsamlingen Nasjonalforsamlingen for folkemakten, statsrådet, ministerrådet, statsminister-embetet og presidentembetet. Fidel Castro ble valgt som statssjef og regjeringssjef i 1976. Dette skilte seg fra den normen i andre sosialistiske stater hvor disse vervene ofte ble fordelt på to personer. Til tross for innføringen av sovjetiske institusjoner fortsatte det cubanske systemet hevder statsviter Bert Hoffmann å bygge på en slags «dualisme bestående av karismatisk ledelse og legal-rasjonelle elementer». Embetene Fidel Castro ble valgt til som feks «Statsrådets president» og «Førstesekretær av Cubas kommunistparti» var hentet fra Sovjetunionen og hadde grunnlag i rettslig-bindene dokumenter. Allikevel ble han tildelt embeter som for eksempel «Revolusjonenskommandør» som ikke hadde grunnlag i verken loven eller partiets interne regler.
Det siste tiåret av Fidel Castros styretid kjennetegnes av en bemerkelsesverdig deinstitusjonalisering av parti- og statsapparatet. For eksempel partiets grunnlov sier at en partikongress skal bli innkalt hvert femte år, men ingen partikongress ble avholdt i 2002 (og ingen uttalelse om hvorfor ble annonsert). I statsapparatet ble nærkontakt med Fidel Castro anerkjent som en god grunn til forfremmelse. For eksempel grunnlaget for å utnevne Felipe Pérez Roque til utenriksminister i 1999 var at han var «bedre kjent med ideene og tankene til Fidel Castro enn de fleste». Roque forsto dette, og fortalte nasjonalforsamlingen i 2005 at cubansk sosialisme var grunnlagt på en karismatisk modell fremfor institusjonalisme. Han hevdet at folks blinde tro på Fidel Castro var revolusjonens «største skatt»; «Måten vi forstår denne autoriteten på er som følger: 'Jeg forstår ikke så godt, men hvis Fidel sa det er jeg sikker på at det stemmer.» Videre hevdet han at «sosialisme er vitenskapen om å sette et godt eksempel», og konkluderte at «Så lenge dette landet har en ledelse basert på eksempel... så er den uovervinnelig.»
Som statspresident innførte Raúl Castro reformer for å institusjonalisere det politiske systemet på bekostningen av den personaliseringen av makt som hadde kjennetegnet Fidel Castros styre. I hans første tale som statssjef sa Raul Castro at «Kommunistpartiet, en sikker garantist for den cubanske nasjonens fortsatte enhet, er den eneste verdig arvtaker til vårt folks tillit til sin leder [Fidel Castro].» I samme tale hevdet han at «Institusjonalisering er... en av bærebjelkene som sikrer revolusjonens usårbarhet på det politiske feltet». Institusjonalisering argumenterte Raúl Castro ville sikre at revolusjonen fortsette selv etter at dens historiske ledere var døde. I et stikk mot Fidel Castros linje påsto Raúl Castro at improviseringen som kjennetegnet hans forgjenger hadde bidratt til «dyre irrasjonaliteter».
Raúl Castro representerte også en annen lederstil som president. Istedenfor å fortsette med enmanns-dominansen som hadde kjennetegnet det cubanske politiske systemet var han en eksponent for kollektiv ledelse (en mer kollegial lederstil). Dette ble videreført i 2011 da han foreslo til den 6. kongressen «å begrense tjenestetid i høye politiske og statlige stillinger til maksimalt to femårsperioder». Statsviter Ramón I. Centeno mener å kunne tolke «innføringer av tidsbegrensninger som en form for kollegialt forhold for innføring av åremål. Dette vitner om en intensjon om å vende seg til en mer kollektiv beslutningsstil–i motsetning til den udefinerte varigheten av karismatisk styre.» Disse forslagene ble gjort til lov den 19. april 2019 da Cubas nye grunnlov trådte i kraft. Den nye grunnloven endret på rollen til embetet «Statsrådets president» og etablerte et nytt embetet for statssjefen og hans assistent; «Republikkens president» og «Republikkens visepresident».

Cubas kommunistparti

Cuba er en ettpartistat hvor Cubas kommunistparti (CKP) har monopolisert staten i henhold til marxisme-leninisme. I landets grunnlov heter det at CKP 
«var født ut av en enhetlig vilje blant organisasjonene som bidro avgjørende til revolusjonens triumf og legitimisert av folket utgjør grunnpilarene og er garantisten for vår økonomiske, sosiale og politiske orden.» Videre formidler grunnlovens artikkel 5 at CKP er «unikt, Martisk, Fidelistisk og marxist-leninistisk, og er den organiserte fortroppen til den cubanske nasjonen, opprettholdt av sin demokratiske karakter, så vel som sin permanente tilknytning til folket, er den overlegne drivkraften bak samfunnet og staten.» I dens kapasitet har CKP ansvar for å organisere krefter for å bygge sosialisme og utvikle landet i en kommunistisk retning.
Partiets organisatoriske prinsipp er demokratisk sentralisme, et styringssystem oppfunnet av den russiske marxisten Vladimir Lenin.