google/wiki40b huggingface dataset:
Claudio Saracini

Claudio Saracini (Il Palusi; født 1. juli 1586; død 20. september 1630) var en italiensk komponist, luttenist og sanger fra tidligbarokken. Han var en av de mest berømte og framtredende komponister innen den monodiske stilen.

Liv

Saracini var født inn i en adelsfamilie, sannsynligvis i Siena. Lite er kjent om utdannelsen hans, men det antas at han foretok omfattende reiser i ungdommen, for ikke bare knyttet han mange utenlandske kontakter, han tok også opp ulike lands musikkstiler i sin egen musikk. Det er ikke bevart kilder som kan dokumentere ansettelsesforhold, faktisk ser han ut til å ha vært en svært talentfull amatør, en som selv Claudio Monteverdi beundret. Saracini ble i blant kalt «Il Palusi», noe som kan tyde på at han var medlem av et akademi, men annet er ikke kjent.
Musikken hans ble publisert i Venezia mellom 1614 og 1624.

Musikk og påvirkning

133 av Saracinis sanger er bevart. Alle er monodier, verdslige komposisjoner for solosang, ofte holdt i en høyt ornamentert stil med instrumentalakkompagnement. Bortsett fra én er alle på italiensk språk. Tekstene dekker et vidt spekter temaer, de kan være alvorlige, humoristiske eller erotiske. Stilen varierer fra diatonisk til kromatisk og er like eksperimentell som Sigismondo d'Indias.
Et unikt trekk hos Saracinis komposisjoner er at de i blant tar i bruk folkemusikalske trekk, deriblant musikk fra Balkan, noe som er ekstremt sjeldent i tidlig italiensk barokkmusikk. Sannsynligvis hørte Saracini folkemusikk under sine reiser i ungdommen. Påvirkningen er mest påfallende i de strofiske sangene. Én går i 5/4 – asymmetrisk metrikk er vanlig i balkansk folkemusikk.
Etter å ha vært neglisjert lenge, ble Saracinis musikk gjenstand for fornyet interesse på 1900-tallet. På grunn av musikkens eksperimentelle natur var det først bare musikkvitere som var interessert. Senere kom utøvere til, og musikken hans blir nå spilt inn relativt ofte og utgis gjerne på samlinger med verker av andre komponister fra samme epoke, for eksempel Monteverdi og Alessandro Grandi.
Montanas flagg

Montanas flagg er blått og har delstatsseglet i midten med delstatsnavnet over i gule bokstaver. Flagget ble opprinnelig innført 27. februar 1905. I 1981 ble det endret slik at ordet «Montana» ble lagt til.
Montanas segl viser en naturscene som skal representere de store fossefallene i Missourielven samt et fjellandskap. Foran vises jordbruksland med en plog, spade og hakke. På båndet står teksten «Oro y plata» (Gull og sølv), en henvisning til gruvevirksomheten i delstaten.
I likhet med mange andre delstater, der flaggduken også er blå, har Montanas flagg militære faner som forbilde. Fanen som i 1898 ble ført av oberst Harry C. Kessler og 1st Montana infantry i den spansk-amerikanske krig står som modell for Montanas flagg. Også delstatene Pennsylvania, Connecticut, Sør-Carolina, New Hampshire, Virginia, New York, Vermont, Kentucky, Indiana, Maine, Michigan, Wisconsin, Minnesota, Oregon, Kansas, Nevada, Nebraska, Nord Dakota, Idaho, Utah og Alaska har delstatsflagg med blå flaggduk. Louisiana, Oklahoma og Sør Dakota benytter en noe lysere blåfarge i sine delstatsflagg, mens Delawares delstatsflagg har en lysere, gråblå fargetone. Fordi så mange delstatsflagg har blått som hovedfarge, er det vanskelig å skille flaggene fra hverandre. Derfor har en del av delstatene tilføyet delstatsnavnet til flagget, slik Montana gjorde i 1981.
Det yngre Liang-dynastiet

Det yngre Liang-dynastiet var et kortlevd keiserdynasti i nordre Kina fra 907 til 923. Liang-dynastiet etterfulgte det langt sterkere Tang-dynastiet og innledet en kaotisk periode i Kinas historie kalt de fem dynastiers og ti kongedømmers tid.
Tang-dynastiet var samlet sett en Kinas storhetsperioder, men på 800-tallet var riket kraftig svekket. De lokale guvernørene ble mektigere og keiseren i Chang'an svakere. I 875 startet et opprør ledet Huang Chao. Opprøret var nært ved å lykkes, men ble til slutt knust av rikets generaler, Chao begikk selvmord i 884. Imidlertid gjorde opprøret slutt på den siste rest av sentralmaktas autoritet. Istedenfor fred innledet derfor slutten av opprøret en kaotisk periode hvor de forskjellige generalene kjempet mot hverandre for å bygge opp lokale maktbaser. 
Den mest suksessfulle av disse var Zhu Wen, en tidligere tilhenger av Huang Chao som beleilig hadde skiftet side og som i 883 ble utnevnt til guvernør med base i Kaifeng. Zhu Wen styrket sin posisjon lokalt ved å beseire rivaliserende generaler samtidig som han økte sin innflytelse ved det keiserlige hoff. I 904 tvang han først keiser Zhaozong av Tang til å flytte østover til Luoyang for så å få ham drept senere samme år. Etter å ha regjert en tid under en marionettkeiser i tenårene (keiser Aizong av Tang), besteg Zhu Wen keisertronen 1. juni 907 og grunnla Liang-dynastiet.
De andre hærførerne nektet imidlertid å anerkjenne det nye dynastiet og Liang lå i stadig strid med omkringliggende statsdannelser som nå var begynt å vokse fram. Den bitreste rivalen var prinsen av Jin, Li Keyong og dennes sønn Li Cunxu med base i Taiyuan i nord.
Den aldrende keiseren ble myrdet i 912 og fikk posthumt navnet Taizu – store stamfar. Etter et kort interim ble han etterfulgt av sin sønn keiser Mo av Liang i 913. Under Mo fikk keiserens slektninger og svogere stor makt mens Taizus gamle generaler ble skjøvet til side. Samtidig forverret den militære situasjonen seg. I 915 erobret Li Cunxu alle Liangs besittelser nord for Den gule flod. Den fastlåste situasjonen som oppsto varte til 923 da Cunxus hær lyktes å krysse elva og i de påfølgende kampene knuste Liang. Keiser Mo begikk selvmord 18. november.
Europeana

Historie

Katalysatoren for Europeana var et brev sendt av Frankrikes tidligere president Jacques Chirac sammen med statslederne av Tyskland, Spania, Italia, Polen og Ungarn til Europakommisjonens president José Manuel Durão Barroso i april 2005. Brevet anbefalte opprettelsen av et virtuelt europeisk bibliotek, for å gjøre Europas kulturarv tilgjengelig for alle. 
Prosjektet som skulle legge grunnlaget for Europeana ble kalt European Digital Library Network (EDLnet) og var rettet mot å bygge en prototype av en grenseoverskridende og brukersentrert tjeneste på tvers av domener. Arbeidet ble finansiert av Europakommisjonens eContentplus-program. Prototypen ble lansert i slutten av 2008. Ved beta-lanseringen ga Europeana tilgang til 4,5 millioner digitale objekter fra over 1000 bidragsytere. I februar 2009 ble etterfølgeren til EDLnet, Europeana versjon 1,0 lansert. Dette 30-måneders prosjekt skulle utvikle prototypen til en fullt operativ tjeneste. I 2010 gjennomførte prosjektet sitt mål om å gi tilgang til over 10 millioner digitale objekter gjennom Europeana.

Funksjon

Europeana gir tilgang til ulike typer innhold fra ulike typer kulturminneinstitusjoner. De digitale objektene som brukere kan finne på Europeana lagres ikke på en sentral database. Europeana samler kontekstuell informasjon (metadata) om objektene, inkludert et lite frimerkebilde, men alt peker tilbake til bidragsyternes originale nettsider. Brukere kan søke opp informasjon på Europeana og når de finner det de leter etter kan de klikke seg frem til det opprinnelige nettstedet for å få tilgang til alt innhold om objektene.
Ulike typer kulturminneorganisasjoner katalogiserer sitt innhold på forskjellige måter og på ulike standarder. Katalogiseringen varierer også fra land til land. Europeana har imidlertid sørget for at informasjonen på portalen er søkbar med bruk av en felles standard for å levere metadata, kjent som Europeana Semantic Elements (ESE). For tiden jobber Europeana også med innføringen av en rikere metadata-standard, Europeana Data Model (EDM), som vil gjøre det mulig å gi mer og bedre informasjon om digitaliserte objekt.

Europeana og Norge

For tiden kommer litt under 7 % av Europeanas innhold fra Norge. Norsk kulturråd er nasjonal aggregator for Norges innhold på Europeana og koordinerer Norges deltakelse i ulike Europeana-prosjekter. I begynnelsen av 2012 begynte et nytt treårig prosjekt «Europeana Awareness». Prosjektet har til formål å synliggjøre Europeana-tilbudet, ha fokus på underrepresenterte områder (som lokalarkiv feltet), undersøke samarbeidsmuligheter og koblinger mellom turistindustri og kultursektoren, samt utvikle potensialet av brukerengasjement. Prosjektet består av 48 europeiske partnere.
Archaeoattacus staudingeri

Utseende

En svært stor (vingespenn 180-200 millimeter), mørkbrun påfuglspinner med sigdformede vinger, svært like på artene i slekten Attacus. Hver vinge har et trekantet, gjennomsiktig "vindu". Arten er mørkere og mer fiolettbrun enn slektningen Archaeoattacus edwardsii og vingespissene er gråaktige, ikke gulbrune.

Levevis

Larvene lever på ulike slags busker og trær. De voksne sommerfuglene tar ikke næring til seg, men overlever på fett de har lagret fra larvetiden. De svære hunnene sitter mest i ro og sender ut feromoner, som de aktive hannene kan merke på lang avstand.

Utbredelse

Arten er kjent fra fastlandsdelen av Malaysia og fra Borneo. Den synes å være langt sjeldnere enn slektningen Archaeoattacus edwardsii.
Alphinellus minimus

Utseende

Middelsstore, gråbrune trebukker. Antennene er omtrent så lange som kroppen. Pronotum er nærmest klokkeformet sett overnfra, med en skarp, bakoverrettet tann langt bak på hver side. Dekkvingene er jevnbrede, bakerst rundede, tett og kraftig punkterte, langs sømmen med en serie av tre opphøyde lengdekjøler.

Levevis

Larvene lever i død ved, gjerne under barken av nyfelte stokker av bartrær.

Utbredelse

Arten er utbredt i Guatemala.
La Chapelle (Paris Metro)

La Chapelle er en stasjon på metroen i Paris.
Stasjonen betjener linje 2.
Magnetometer

Geologi

Magnetometre benyttes i geologien for å måle jordens magnetfelt (magnetosfæren). Fremfor alt gir jernholdige mineraler utslag i magnetometre og kan derfor hjelpe i jakten etter malmfunn.

Arkeologi

Svært sensitive magnetometre benyttes innen arkeologisk geofysikk for å kartlegge arkeologiske lokaliteter og skipsvrak.

Astronomi

Magnetometre kan gjøres svært følsomme, og kan gi tegn på nordlysaktivitet innen selve nordlyset blir synlig. Det finnes et nettverk av magnetometre rundt jorden som konstant måler solvindens effekt på jordens magnetfelt.

Andre bruksområder

Magnetometre finnes også innebygde i ulike mobiltelefoner.
Trinborgholen naturminne

Trinborgholen naturminne er en fredet furu som står nedenfor Trinborgveien 50, på gnr. 92 bnr. 6 øst for Sagstusjøen i Nes kommune. Treet ble fredet 30. januar 1968.
Stanley Kramer

Bakgrunn

Stanley Kramer kom fra nabolaget Hell's Kitchen, preget av råskap og kriminalitet. Begge foreldre var jøder. De sklte seg da Stanley var liten. Moren arbeidet i et New York.kontor for Paramount Pictures, og Stanley ble passet på av hennes foreldre. Onkelen, Earl Kramer, arbeidet i distrubusjonsavdelingen for Universal Pictures.
Kramer gikk på DeWitt Clinton High School i The Bronx, og fortsatte på New York University. Han tok eksamen i 1933 som 19-åring med grad i Business Administration.

Karriere

Etter å ha skrevet for aviser ble han prøveansatt i skribentavdelingen hos 20th Century Fox og flyttet til Hollywood. Før han fikk denne jobben hadde han egentlig tenkt å fortsette med juridiske studier.
Under annen verdenskrig ble han innkalt til US Army, og der ble han satt til å lage instruksjonsfilmer for Signal Corps (hærens samband) i New York, sammen med andre Hollywood-regissører som Frank Capra og Anatole Litvak. Han ble dimittert med graden fenrik.
Stanley Kramer var i 1950- og 1960-årene, som var preget av antikommunisme og ideologiske rivninger som hadde stor virkning innen filkindustrien, en av de ganske få Hollywood-regissører som våget seg på politisk kontroverse temaer og fikk suksess innen sjangeren. Mange av hans filmer er i ettertid vist seg å være blant filmens klassikere.
Som produsent fra 1941 stod han blant annet bak Sheriffen (1952) og Mytteriet på Caine (1954). Han debuterte som instruktør i 1955, og fikk betydelig suksess med den antirasistiske Lenken (1958) med Tony Curtis og Sidney Poitier, og melodramaet Den siste bredd (1959) etter Nevil Shutes roman om menneskets endelikt etter atomkrigen. I De skal arve vinden (1960) skildret han religiøs fanatisme, mens komedien For en gal, gal, gal, gal verden! (1963) hadde den moderne materialismen som underliggende tema. Også Narrenes skip (1965) og Gjett hvem som kommer til middag (1967) ble store suksesser. 
Han ble i 1961 tildelt Golden Globe Award for særlig kunstnerisk integritet, og i 1962 for regien av sin film om Nürnbergprosessene Dommen i Nürnberg (1961).
Ila Mitra

Tidlig liv og utdanning

Mitras forfedre var fra landsbyen Bagutia i det som nå er delstaten Jhenaidah. Hun ble født 18. oktober 1925 i Kolkata. Hun fullførte sine eksamener på Bethune College i Calcutta i 1942 og 1944. Hun tok en MA i Bangladeshisk litteratur og kultur på Universitetet i Calcutta i 1958. Hun var medlem av Calcutta Mohila Atmarakkha Samiti og All India Communist Party. I 1945 giftet hun seg med Ramendra Mitra som var et aktivt medlem av kommunistpartiet til tross for at familien hans var aristokrater.

Rolle i bondeopprøret

Mitra var en lederfigur for bøndene og de innfødte Santalene i den større Rajshahi-regionen, i det som nå er Chapai Nawabganj-distriktet. Og av de hun ledet ble hun ofte omtalt som "RaniMa" eller "Queen Mother". Hun organiserte Santal-bønder til opprør i Nachol Upazila 5. januar 1950, men opprøret ble slått ned av politi. Mitra ble arrestert av politiet men prøvde å rømme. Hun ble anholdt på Nachole politistasjon i fire dager hvor hun ble gruppevoldtatt og torturert gjentatte ganger av politi. Videre ble hun sendt til Rajshahi Central Jail 21. Januar 1950 hvor hun igjen ble torturert gjentatte ganger på grunn av hennes deltagelse i opprøret. Etter å bli erklært skyldig i forræderi fikk Mitra en livstidsdom.

Senere liv

Delvis på grunn av torturen ble Mitra alvorlig syk i fengselet. I 1954 lot den Pakistanske regjeringen henne bli sendt til Kolkata i India. For å unngå straff og livstidsdommen ble hun værende i India resten av sitt liv. Hun fortsatte sin politiske aktivitet i Kolkata som en del av kommunistpartiet og ble valgt inn Vidhan Sabha fire ganger mellom 1962 og 1978. Hun jobbet aktivt med å endre holdninger og få folk til å støtte Den bangladeshiske frigjøringskrigen i 1971. 
Mitra døde i Kolkata den 13. oktober 2002.
Goodia

Utseende

Middelsstore (50-90 millimeter), brunlige påfuglspinnere. Hannen har markert sigdformede forvinger. Midt i forvingen er det en mer eller mindre bueformet, hvit tegning, ellers er de for det meste ensfargede. Hunnene er større og kraftigere enn hannene, og forvingene er knapt sigdformede.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Afrika.
Skodjebruene

Historie

Allerede i 1892 ble idéen om en bru over Skodjestraumen født som en del av planlegging av veitraséen mellom Ålesund og Vestnes i Romsdal. Ved å legge veien over Skodjestraumen ville den gi bosatte i herredene Haram, Vatne og Skodje bedre veitilknytning til Ålesund-regionen. I 1910 ble planen vedtatt og byggingen av Skodjestraumtunnelen og bruene tok til i 1911. Fra sørsiden ble veien anlagt over Grønstraumen på en steinfylling med en liten bro, så gjennom Kasholmen i Skodjestraumtunnelen. Veien gikk rett fra tunnelen og inn på Eggestraumen bru (Heggestraumen) med et spenn på 40 meter. Veien fortsetter over Storholmen i en slak venstresving før den tar en skarp høyresving opp på Storstraumen bru. Denne broen har to sidespenn på 9 meter og et hovedspenn på 57 meter, fri seilingshøyde er 18 meter. Tunnelen var den første som ble åpnet i Møre og Romsdal da anlegget stod ferdig i 1919.
I 1961 ble innkjørslene til Storstraumen bru utbedret for å gjøre svingen enklere for større kjøretøy. De siste årene før nybrua ble åpnet var det vekt- og bredderestriksjoner for trafikken over bruene. Det medførte at den tyngre og bredere trafikken måtte ta omveien om Skodje sentrum.
Den gamle veiforbindelsen over Skodjestraumen ble foreslått vernet i Nasjonal verneplan for veger, bruer og vegrelaterte kulturminner. Verneforslaget gjelder de to bruene, en kort tunnel (Skodjestraumtunnelen (101 meter)) og selve veidelen. Anlegget ble fredet i 2015.
Nationalsozialistische Betriebszellenorganisation

Nationalsozialistische Betriebszellenorganisation (Nasjonalsosialistisk bedriftscelleorganisasjon), forkortet NSBO, var en fagforening underlagt NSDAP i Tyskland i mellomkrigstiden. NSBO ble grunnlagt i 1928 etter et forslag av Johannes Engels om å samle flere grupper organiserte arbeidere som også var medlemmer i Berlin-NSDAP.

Strukur

Foreningen var i utgangspunktet organisert i en vertikal, hierarkisk struktur. Det laveste nivået besto av omtrent fem industriarbeidere i en bedrift. De utgjorde en bedriftscelle som var underordnet sin leder. Lederen for hver enkelt bedriftscelle svarte til sin overordnede leder i sin respektive gruppe av bedrifter, som igjen svarte til sin overordnede i sin industrigruppe eller bransje. Selv om den hierarkiske strukturen var ment å danne klare kommandolinjer fra øverste hold og ned til hver enkelt bedriftscele, sto i midlertid celle-lederne forholdsvis fritt til å velge hvordan de skulle aksjonere og rekruttere.

Innflytelse

Fagforeningen ble stiftet til tross for Adolf Hitlers ambivalente holdning til fagforeninger. Hitler hadde tidligere omtalt fagforeninger som hjelpeorganer for marxismen, men anerkjente også deres funksjon som ivaretakere av arbeideres rettigheter.
NSBO ga ut tidsskriftet Signale! fra november 1928. Kun seks forskjellige utgivelser finnes i tyske arkiver i dag. Den siste gjenværende utgivelsen er unummerert og er fra mars 1931.
15. januar 1931 ble NSBO erklært en riksdekkende avdeling i NSDAP. I den forbindelse satte daværende regionleder i Berlin-NSDAP, Joseph Goebbels, i gang en massiv markedsføringskampanje for å rekruttere medlemmer til organisasjonen. Med bruk av blant annet slagordet «Hinein in die Betriebe» («inn i bedriftene»), forkortet «Hib», økte medlemstallet i NSBO fra 200 000 ved starten av 1931, til om lag 300 000 medlemmer ved utgangen av året.
I 1935 ble NSBO lagt under Tysk arbeidsfront (Deutsche Arbeitsfront), og opphørte dermed å eksistere som en egen organisasjon.

NSBOs formål

Den uttalte hensikten med fagforeningen var å rekruttere arbeidere, og da særlig industriarbeidere, til NSDAP. Det har imidlertid blitt satt spørsmålstegn ved NSBOs egentlige formål. Gunther Mai mener formålet med organisasjonen egentlig ikke var å sikre medlemmenes sosialøkonomiske interesser, men at det snarere var en ren politisk og instrumentell organisasjon for å sanke velgere til NSDAP. NSBO kan forståes som et forsøk på å nå enda flere arbeidervelgere, særlig i områder der KPD og SPD sto sterkt. Meningene om NSBOs formål var delte også i selve organisasjonen.

Kollektivtransport-streiken i 1932

Selv om NSBO etter 1931 fortsatt var en liten organisasjon sammenliknet med den demokratiske og den kristne fagforeningen, fikk foreningen større innflytelse på enkelte arbeidsplasser etter medlemstilsiget og anerkjennelsen økte. NSBO markerte seg blant annet ved å ta ut 1200 medlemmer som jobbet i Berliner Verkehrs-Aktiengesellschaft (BVG) i kollektivtransport-streiken i Berlin i 1932.
Riskadal

Riskadal (eller Riskedal) er ei grend i Årdal i Hjelmeland kommune. Den ligger på nordsida av Riskadalsvatnet, rundt 2 km nord for Årdal sentrum. Riksvei 13 går gjennom Riskedal.
Slaget om Sevastopol

Angrepet på Krim

24. september gikk de tyske styrkene inn på halvøya over Perekopeidet, den smale landtungen som forbinder Krim med fastlandet. Etter fem dager hadde tyskerne sikret forbindelsen og et brohode på halvøya. 18. oktober rykket de videre og etter ti dager med bitre kamper falt den sovjetiske motstanden sammen og tyskerne kunne rykke fram mot Sevastopol. Fram mot 16. november hadde de tyske styrkene inntatt hele halvøya bortsett fra Sevastopol og byens nærmeste omgivelser.

Sevastopol

I begynnelsen av desember gikk Den røde armé til motoffensiv, men tyskerne stoppet denne i midten av januar 1942, uten å klare å innta byen. Tyskerne innledet da en beleiring av byen og satte den under kraftig bombardement, blant annet ved bruk av jernbanekanoner. De sovjetiske styrkene holdt imidlertid stand helt fram til juli 1942 da de gjenværende sovjetiske styrkene kapitulerte, etter at den del hadde blitt evakuert sjøveien.

Betydning

Selv om slaget endte med tysk seier, var den kostbar for tyskerne, både med hensyn til antatt drepte, skadede og tilfangetatt, men også i tap av viktig materiell. I tillegg hadde kampene forsinket den tyske framrykkingen på Østfronten og særlig mot de viktige målene Stalingrad og oljekildene i Kaukasus. Den tyske vurderingen gikk på at det var viktig å ha «ryggen fri» både under oppmarsjen mot Stalingrad og i angrepet mot Kaukasus, og ikke ha for mange styrker bundet fast på Krim som en isolert sovjetisk styrke i Sevastopol ville kreve. I tillegg inngikk det i de tyske planene å angripe Kaukasus via Kertsjstredet mellom Azovhavet og Svartehavet helt øst på halvøya.
Propagandamessig gjorde imidlertid tyskerne mye ut av seieren, alle de deltakende tyske soldatene fikk et eget Sevastopol-merke til uniformen, og Erich von Manstein ble utnevnt til generalfeltmarskalk.
Balto (1995)

Balto er en animasjonsfilm produsert av Steven Spielbergs animasjonsstudio Amblimation, distribuert av Universal Pictures og sluppet på kino i 1995.
Historien er løst basert på den sanne historien om lederhunden «Balto», og trolig også historien om «Togo», som begge ble kjent etter serumløpet til Nome.
Skytterprins

Skytterprins er tittelen nummer to i mesterskapet i seniorklassene på Landsskytterstevnet tradisjonelt har fått. Mens skytterkongen får kongepokalen, må prinsen nøye seg med den såkalte Prinsekanna, som er en sølv kaffekanne som gis av Norges Skytterstyre. F.o.m. 2008 ble denne premien omdøpt til Kjell Kristian Rikes minnepremie.
I 1986 ble en kvinne for første gang nummer to i mesterskapet, det førte til at Kristi Haug fra Riflen/Skoger ble både skytterprins og skytterprinsesse. I 2006 var stillingen før mesterskapsomgangen slik at to kvinner var i teten, det ble da gjort et vedtak i Norges Skytterstyre om at en kvinne som ble nummer to i mesterskapet skulle ha tittelen skytterkronprinsesse, noe Kine Gjerstad Eide fra Seim skytterlag ble.
F.o.m. 2009 er reglene endret igjen. En eventuell dronning skal ikke lenger være prinsesse, i egenskap av å være beste kvinne. Da vil nest beste kvinne bli prinsesse, mens beste mann vil bli prins. Dette vil også gjelde hvis det blir to kvinner på toppen; beste kvinne blir dronning, nest beste kvinne (og nr 2 i mesterskapet) blir prinsesse, mens beste mann da blir prins.
Bærum bibliotek

Historikk

Den første kommunale folkeboksamlingen åpnet på Stabekk den 27. januar 1909. Samme år åpnet også folkeboksamlingen i Sandvika. På 1930-tallet åpnet en rekke mindre utlånsstasjoner, blant annet på Fossum, Snarøya, Jar, Haslum, Grav, Tanum, Lysaker, Bryn og Bærums Verk.  I 1961 flyttet folkeboksamlingen i Sandvika inn i den nybygde Kinogården og ble hovedbibliotek. I 1972 åpnet Eiksmarka bibliotek i det nybygde Velferdshuset. I 1981 ble Bekkestua bibliotek innviet og ble hovedbibliotek. I 1987 åpnet Rykkinn bibliotek i Grendehuset. I 1990 flyttet Sandvika bibliotek inn i Kommunegården og ble Norges største filial.
Gelnhausenerklæringen

Gelnhausenerklæringen var en kunngjøring den 11. april 1180 av keiser Fredrik I av Det tysk-romerske rike til hoffdagen i Gelnhausen. Det keiserlige diplomet rettet seg mot Henrik Løve i stamhertugdømmet Sachsen (804–1260), og medførte at dette ble oppdelt. Et lite område sør for elven Lippe ble gitt status som et selvstendig hertugdømme – hertugdømmet Westfalen, hvor hertugtittelen ble tildelt Erkebiskopen av Köln.
Îles Maria

îles Maria er en ubebodd atoll i Australøyene i Fransk Polynesia. Den tilhører kommunen Rimatara.
Atollen er den eldste av Australøyene. Den består av fire små øyer dekket av tett, for det meste uberørt skog.
Lillestrøm Sportsklubb i 2019

Tabell