google/wiki40b huggingface dataset:
Blikktrommen (film)

Plot

David Bennent spiller Oskar, den unge sønnen til en kasjubisk familie som bor på landsbygda i Fristaden Danzig, cirka 1925. Når han fyller tre får han en blikktromme. Han lover at han aldri skal bli større, istedenfor at han skal bli et miserabelt eksemplar av et voksent menneske. Det finns nok av eksempler rundt ham. Når virkeligheten blir for mye for ham, dæljer han løs på tromma si, og om noen prøver seg på å ta den fra ham skriker han så glass knuses. Mens Tyskland utvikler seg mot nazisme og krig i løpet 1930- og 1940-åra fortsetter Oskar å slå løs på tromma si som en villmann uten å bli noe eldre. Først når Sovjet okkuperer landet på slutten av krigen, og det eneste andre gjenlevende familiemedlemmet blir drept, bestemmer han seg for å bli voksen.

Mottagelse

Blikktrommen var en av Tysklands mest suksessfulle filmer i 1970-åra inntektsmessig. Sammen med Apocalypse Now fikk den Gullpalmen i Cannes, og dessuten Oscar for beste fremmedspråklige film.

Kontrovers

I filmen er det en scene der 11 år gamle Bennent, som spilte Oskar, slikker navlen til en 16 år gammel jente som spilles av Katharina Thalbach (hun var 24 år da filmen ble spilt inn). Etterpå utfører han oralsex på henne.
I 1980 blei filmversjonen av Blikktrommen først klippet og deretter avvist som barneporno av sensuren i Ontario i Canada.
Det samme skjedde 25. juni 1997 da dommer Richard Freeman ved State District Court i Oklahoma City i Oklahoma, USA, etter at han uten å ha sett en eneste scene nektet filmen vist under henvisning til statens lover mot obskøniteter ettersom den viste sex mellom mindreårige. Alle videoeksemplarer av filmen i den byen ble konfiskert og minst en videoutleier ble truet med rettslig forfølgelse. Den 4. juli 1997 anmeldte Michael Camfield, leder for en lokal avdeling av American Civil Liberties Union,  politiet i byen  for at de skulle ha kneblet rettighetene hans og foretatt en ulovlig konfiskering av filmen.
Dette endte med en serie av høyprofilerte rettshøringer der filmens innhold og dommerens rolle som sensurinnstans ble vurdert. Richard Freemans dom ble kjent ugyldig og de fleste videoeksemplarer av filmen ble gitt tilbake i løpet av noen få måneder.
Storseleby

Storseleby (sørsamisk: Jïjnjesovvene) er en «småort» i Vilhelmina kommune i Västerbottens län. Det ligger ved Europavei 45 30 km nord for byen Vilhelmina.
Rim Banna

Bakgrunn

Rim Banna ble født i Nasaret, og tok eksamen fra Nazareth Baptist School i 1984. Hun studerte musikk i Moskva i seks år, og gikk ut av konservatoriet med toppkarakterer.

Kunstnerisk profil

Hun oppnådde først suksess tidlig på 1990-tallet, da hun spilte inn en rekke palestinske barnesanger som sto i fare for å bli glemt. Mange av disse sangene og rimene har etter plateutgivelsen kommet i bruk igjen. Det er takket være Rim Banna at de ble samlet, tatt vare på, og er blitt revitalisert.
Hennes kunstneriske virksomhet er sterkt knyttet til den palestinske frihetskampen, og hun har av mange blitt kalt "Palestinas stemme".

Rim Banna og Norge

Hun utga flere plater hos Kirkelig Kulturverksted; "Lullabies from the Axis of Evil" (2004), hvor hun synger sammen med Kari Bremnes, "Krybberom" (2003 - med Tord Gustavsen og SKRUK), soloplatene "Mirrors of My Soul" (2005) og "Seasons of Violet" (2007), barneplaten "April Blossom" (2009), "A Revelation of Ecstacy and Rebellion" (2012 - med Bugge Wesseltoft) og "Voice of Resistance" (2018 - med Checkpoint 303 og Bugge Wesseltoft, utgitt en måned etter hennes død).
Rim Banna tok del i diverse andre prosjekter som "Finn veien engel", en forestilling i Kulturkirken Jakob av og med Kari Bremnes, "Songs across Walls of Separation", en teaterforestilling i regi av Nina Wester, også utgitt som CD-versjon i 2008. I anledning Eurovision Song Contest i Oslo 2010, stilte hun opp på flere alternative konserter, i sterk opposisjon til at Israel får delta i Grand Prix-konkurransen. Hun sang på Egertorget onsdag 26. mai, i Kulturkirken Jakob torsdag 27. mai og på Operataket fredag 28. mai. Hun deltok i et konsert-samarbeid med TrondheimsSolistene i 2014.
Nasjonens orden

Nasjonens orden (engelsk: Order of the Nation) er en jamaicansk orden innstiftet i 1973. Den tildeles landets øverste politiske ledere: generalguvernører og statsministre. Ordenen er den nest fremst i Jamaicas ordensvesen og rangerer – i lag med Ordenen for fremragende virke – etter Nasjonalheltens orden, men foran Fortjenstordenen. Generalguvernøren er ordenskansler.

Inndeling

Nasjonens orden har én klasse, medlem. Medlemmer har rett til å føre bokstavene ON etter sitt navn og tiltales The Most Honourable.

Insignier

Ordenstegnet for Nasjonens orden er en ordensstjerne til å bære på brystet. Den består av en tolvtagget, fasettert stjerne med ananasfrukter i gull mellom taggene. Stjernen har en rødmedaljert midtmedaljong som bærer Jamaicas riksvåpen i gull. Medaljongen er omgitt av en grønnemaljert bord med innskriften «ONE • NATION • UNDER • GOD •». Dette er ordenens motto. Ordenbåndet til å bære over skulderen ned mot hoften er rødt med smale grønne striper nær kantene.

Tildeling

Nasjonens orden tildeles Jamaicas generalguvernører og statsministre. Generalguvernøren innsettes i ordenen av høyesterettsjustitiarius ved tiltredelse i embetet og forblir medlem etter at embetsperioden er over. Statsministre, som ikke er utnevnt til medlemmer av Nasjonalheltens orden, utnevnes til medlem av Nasjonens orden. 
Generalguvernørene Clifford Campbell, Florizel Glasspole, Patrick Allen, Howard Cooke er tildelt ordenen, likeså statsministrene Michael Manley, Donald Sangster, Edward Seaga, Hugh Shearer, Percival Patterson og Portia Simpson-Miller.
Mathilde Wesendonck

Liv

Agnes Luckemeyer var datter av den kongelige kommerzienrat Karl Luckemeyer og hans hustru Johanna Stein. Hun vokste opp i Düsseldorf der hun gikk på en skole for døtre av bedrestilte.  
I 1848 giftet hun seg med den velstående silkehandleren Otto Wesendonck som var enkemann etter at hans første hustru gikk bort i ung alder.  Da Agnes Luckemeyer giftet seg med ham endret hun hele navnet slik at hun fikk samme navn som ektemannens første hustru, Mathilde Wesendonck.
Etter bryllupet bodde de i Düsseldorf, og etter et lengre opphold i  New York i 1850, slo de seg i 1851 ned i Zürich. I 1872 flyttet de til Dresden og til Berlin i 1882. Hun døde i  Altmünster (Østerrike) i 1902 og er gravlagt på Alter Friedhof i Bonn.

Forholdet til Richard Wagner

I 1852 etter ble de kjent med Richard Wagner som levde i eksil i Sveits etter å ha deltatt i den tyske revolusjonen i 1848/49. Otto Wesendonck var en stor beundrer av Wagners musikk og støttet ham finansielt slik at det ble mulig for ham å bo og arbeide i Zürich. 
Wagner og hans kone Minna bodde først i et enkelt bindingsverkshus i parken like ved den nybygde Villa Wesendonck og det utviklet seg et dypt Seelenfreundschaft mellom Wagner og Mathilde, hun forsto hans kunst, åpenbart til forskjell fra Wagners kone. Wagner var fullstendig oppslukt av henne og betrodde en venn at hun forble hans første og eneste kjærlighet. Mathilde Wesendonck på sin side holdt hele livet fast på at forholdet deres var rent platonisk.
Wagner satte musikk til fem av Mathildes dikt, i dag kjent som Wesendonck-Lieder. To av disse danner en musikalsk forstudie til operaen Tristan und Isolde. Wagner la på denne tiden arbeidet med Nibelungenringen på is, da han nå ble inspirert til arbeidet med Tristan und Isolde, som omhandler et lignende trekantforhold mellom ridderen Tristan og den allerede gifte Isolde. Operaen var Wagners minnemerke over Mathilde, hun var hans «Isolde». I tillegg utstyrte han forspillet til Die Walküre med initialene G.S.M. – «Gesegnet sei Mathilde».
Sommeren 1858 snappet Minna Wagner opp et brev fra Wagner til Mathilde og provoserte fram en skandale som førte til skilsmisse. Wagner reiste til Venezia og fortsatte arbeidet med Tristan und Isolde der.
Wagners andre hustru, Cosima Liszt, forsøkte å ødelegge det tette forholdet mellom ektemannen og Mathilde Wesendonck, blant annet brant hun all korrespondanse fra Mathilde til Wagner. Bare brevene fra Wagner til Mathilde Wesendonck er bevart for ettertida.
Solvang skole (Hamar)

Skolen

Solvang skole ligger på Solvang i gamle Vang kommune, dagens Hamar, cirka to kilometer nord for Hamar sentrum. Skolen ligger sentralt i villastrøkene Solvang og Smeby og har den viktige fartsåren Furnesveien like ved, som strekker seg fra sentrum og nordover. Skolens adresse er Haugliveien 1, 2319 Hamar.
Solvang skole har om lag 150 elever over syv alderstrinn. Skolen har også til sammen 28 ansatte, deriblant rektoren Jorid S. Myhre.
Solvang skole og skolefritidsordning (SFO) har sambruk av lokaler, og om lag 75 av elevene benytter seg av tilbudet SFO tilbyr utover de fastsatte skoletimene. Solvang SFO tilbyr hele og halve plasser.
Nainital (distrikt)

Demografi

Ved folketellingen i 2011 var det 955 128 innbyggere i distriktet, mot 762 909 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 38,94 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 12,79 % i 2011 mot 14,90 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 891 i 2011 mot 910 i 2001.
Udo Di Fabio

Liv

Di Fabio var først ansatt i statsforvaltningen i Dinslaken, før han tok den annen juridiske statseksamen i 1985. Fra 1985 til 1986 var han dommer ved sosialdomstolen i Duisburg. I 1987 tok han den juridiske doktorgrad med avhandlingen Rechtsschutz im parlamentarischen Untersuchungsverfahren. I 1990 tok han dessuten med avhandlingen Offener Diskurs und geschlossene Systeme en sosialvitenskapelig doktorgrad.
Fra 1986 til 1990 var Di Fabio vitenskapelig medarbeider ved Institut für Öffentliches Recht ved Universität Bonn, fra 1990 til 1993 ved samme institutt vitenskapelig assistent. I 1993 habiliterte han seg med en avhandling om Risikoentscheidungen im Rechtsstaat, og i mai 1993 ble han professor ved Westfälische Wilhelms-Universität i Münster. I november samme år fikk han et professorat ved Universität Trier.
I 1997 overtok han et professorat ved Ludwig-Maximilians-Universität i München, i året 2003 et ved Universität Bonn. I 1999 ble han utnevnt til dommer ved den føderale forfatningsdomstolen der han var medlem i domstolens Andre Senat fram til 2011.
Han er gift og har fire barn.
Verdal

Geografi

Verdal er dominert av Verdalsvassdraget, bestående av blant annet elvene Inna med utspring i Innsvatnet og Helgåa med utspring i Veressjøen, også kalt Veresvatnet, som renner sammen og danner Verdalselva ved Vuku. Inna renner gjennom den største sidedalen til Verdalen, Inndalen som strekker seg fra Vuku til svenskegrensen ved Sandvika.
Høyeste fjell i Verdal kommune er Løysmundhatten, 1090 moh. Se også Innsvatnet
E6 og Nordlandsbanen går gjennom Verdal kommune fra nord til sør. Fylkesvei 72, også kalt Jämtlandsveien, og Mellomriksveien, går fra E6 ved Vinne og ender på riksgrensa til Sverige ved Åbo.

Næringsliv

Verdal er tradisjonelt et jordbrukssamfunn, men har spesielt etter etableringen av Aker Kværner Verdal også blitt et industrisamfunn. Ørin industriområde ved Verdalsøra rommer i dag industri innenfor en rekke næringer.
I Tromsdalen driver Verdalskalk et kalksteinsbrudd.

Historie

Spor etter mennesker tilbake til steinalderen er å finne så langt inn i landet som Vera ved svenskegrensen. Gjenstander fra yngre steinalder forteller om tidlig jordbruk i de nedre delene av dalen. Dette jordbruket har trolig blitt stedfast omkring overgangen til eldre jernalder, og det er fra denne perioden at vi kan spore en noenlunde stedfast kontinuitet fram til dagens gårdslandskap. Vitnesbyrd om dette er de tallrike gravene som finnes på gårdene, samt gårdsnavn, og i det siste har det blitt gjennomført et økende antall arkeologiske undersøkelser som kaster lys over jernalderen i Verdal. Bronsealderen er mest kjent gjennom gravrøyser og kokegroper. Middelalderens gårder er belagt i skriftlige kilder helt tilbake til 1100-tallet, og forteller om adel og storgårder i begynnelsen av middelalderen.
Verdal har en rik historie med mange kjente begivenheter. Mest kjent er uten tvil slaget på Stiklestad i 1030, der helgenkongen Olav den hellige ble drept. Senere, under den store nordiske krig 1699–1721 gjorde general Carl Gustaf Armfeldt et innfall gjennom Verdal i 1718 for å innta Trondheim. Angrepet på byen kom aldri, og felttoget ble senere kjent for sin sørgelige utgang under tilbaketoget over Tydal til Sverige. I 1893 rammet Verdalsraset dalføret og er den største naturkatastrofen på land i Norge i nyere tid, der 112 mennesker omkom og 105 gårder ble lagt øde.

Kultur

Verdal har et aktivt kulturliv, spesielt kjent for sitt amatørteatermiljø som har fostret flere av Norges mest kjente skuespillere. Olsoktradisjonen knyttet til Stiklestad og Olav den hellige står også sentralt i kulturlivet i kommunen. Hvert år i månedsskiftet mai/juni arrangeres Vømmølfestivalen. Verdal teaterlag har i mange år satt opp romjulsforestillinger. Blant annet Gosse Nånstans danseband, Jukebox, Grease og i 2010; Bør Børson.

Høyere utdanning

Den tidligere Høgskolen i Nord-Trøndelag er fra 2016 innlemmet i Nord universitet. På studiestedet i Levanger tilbys bachelorprogram i teaterproduksjon og skuespillerfag.
Deadline

Om programmet

I Deadline skulle programlederen oppsummere ukas begivenheter. Ved hjelp av fire pressekolleger (blant andre Marit Christensen) skulle de sette fingeren på både det som var de mente var vesentlig og det som var mindre vesentlig i uka som hadde gått. Programmet gikk på fredagskveldene klokken 22.30 på NRK2.
Programmet huskes også for den humoristiske programposten «Upper Ten», som ble en fast post fra 1997. Her ble de personene som hadde dummet seg ut i media kåret fra 10.- til 1.-plass. Torkjell Berulfsen og Rune Gokstad stod for disse innslagene. («Upper Ten» var opprinnelig et radioprogram med Berulfsen og Knut Borge som gikk på P1).

Seertall

Programmet startet med rundt 84 000 seere, noe som ble betraktet som bra tall for NRK2. Etterhvert økte det og ble liggende på mellom 100 000 og 150 000. Noe som gjorde det til en av de mest sette programmene på NRK2.
Skarabé

Skarabé er en egyptisk avbildning av pilletrillerbillen, som var den skapende solguden Khepris hellige dyr.

Den egyptiske myten

Skarabeen er et symbol på liv og gjenfødsel og ble benyttet som amulett eller sigill i det gamle Egypt for guden Khepri. Det er blant de helligste og mest velkjente av alle egyptiske symboler. Skarabeer ser ut til å ha kommet i bruk i Egypt rundt 2000 f.kr., og skikken har deretter blitt spredt til andre land rundt Middelhavet.
I egyptisk kultur ble solguden symbolisert av et skarabéhode som skjøv solen foran seg over himmelhvelvingen. Skarabeen anses å åpne opp hjertet, gi mot, styrke livskraften og motvirke depresjoner. Gjennom å ta tid for seg selv og sette seg selv i første rekke kan man gi vilkårsløs kjærlighet til seg selv, og kan dermed gi vilkårsløs kjærlighet til andre.
Uno dei tanti

«Uno dei tanti» er en italiensk sang, skrevet av Carlo Donida (melodi) og Giulio «Mogol» Rapetti (tekst).
Versjonen til Joe Sentieri ble utgitt på single i 1961.
Den engelske teksten ble skrevet av Jerry Leiber og Mike Stoller. Engelsk tittel er «I (Who Have Nothing)». Amerikanske Ben E. King spilte den inn. Leiber og Stoller produserte også singlen til King (Atco) og anvendte backingsporet fra Sentieris plate (med orkester dirigert av Luis Enriquez Bacalov).
Sangen var med i musikkrevyen Smokey Joe's Café.

Norsk versjon

C.C. Bøyesen har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Jeg».
Jinnam Hopotoa

Idrettskarriere

Hopotoa deltok i Samveldeungdomslekene 2008, og kom der på 14. og sisteplass i kulestøt. Han deltok i  Junioroseaniamesterskapet i friidrett 2010, der han kom på fjerdeplass i diskos og femteplass i kulestøt. Under Samveldeungdomslekene 2011 kom han på niendeplass i kulestøt og diskos.
Han deltok igjen i Junioroseaniamesterskapet i friidrett 2012 i Cairns i Australia. Der vant han spydkast, og han fikk sølv i kulestøt og diskos. Han deltok i Pacific Mini Games 2013, og kom der på femteplass i kulestøt og diskos.
Under Junioroseaniamesterskapet i friidrett 2014 på Cookøyene fikk han sølv i kulestøt, bak Brody James fra Australia, og han deltok også på Niuis stafettlag som fikk sølv på 4 x 100 meter stafett. I tillegg kom han på fjerdeplass i sleggekast og sjuendeplass i diskos. Han deltok også på Niuis stafettlag på 4 x 100 meter i seniorklassen i Oseaniamesterskapet i friidrett 2014, som ble arrangert samtidig, men disse ble diskvalifisert for feil i en veksling. 
Misikea representerte Niue under Samveldelekene 2014 i Glasgow i Skottland. I diskos kastet han 40,32 meter, som var nasjonal rekord, men fikk 18. beste resultat i kvalifiseringen, og nådde ikke finalen.
Harvey Hines

Harvey Hines er en pensjonert politietterforsker som er kjent for i forbindelse med Zodiac-morderen. Ifølge Hines, er Lawrence Kane Zodiac-morderen fordi han mener at Zodiacs håndskrift stemmer overens med Kanes og fordi et av kryptogrammene kan omarrangeres og gi setningen «MY NAME KANE». Han argumenterer videre med at et av ofrene til Zodiac som overlevde, Kathleen Johns, pekte ut Zodiac som gjerningsmannen.
Highland cattle

Highland cattle eller skotsk høylandsfe (skotsk-gælisk: Bò Ghàidhealach; skotsk: Heilan coo) er en tamferase fra Skottland. Rasen ales opp som kjøttfe, og er kjennetegnet av lange horn og lang, bølgete pels. Fargen kan være svart, brindle, rød, gul eller blakk.
Rasen ble utviklet på det skotske høylandet og Hebridene. Det har vært registrert stambok (engelsk: Herdsbook) siden 1885, men registrerte avlstavler går tilbake til 1700-tallet. (Avlsdyr har i løpet av 1900-tallet blitt eksportert til store deler av verden, særlig Australia og Nord-Amerika.
Høylandsfe er en hardfør rase, tilpasset de barske forholdene nordvest i Skottland med vill natur og mye vind og regn. De eter planter som mange andre kvegraser unngår. Kjøttet er noe magrere enn hos andre kvegraser, ettersom Highland cattle får mesteparten av isolasjonen den trenger mot kulde fra den tykke pelsen, og ikke trenger å bygge opp så mye underhudsfett. Pelsen gjør den også godt tilpasningsdyktig til nordlige klimaforhold. Oksene kan veie opp til 800 kg og kuene opp til 500 kg. Deres melk har generelt meget høyt melkefett, og deres kjøtt er ansett av høy kvalitet, blant annet ved at det har lavt med kolesterol.

Historie

Arten ble utviklet på det skotske høylandet og de vestlige øyene Ytre Hebridene fra to arter nå utdødde krøtterraser, det ene opprinnelig svart og den andre rødhåret. Dette opprinnelige kveget hadde blitt fraktet med til De britiske øyer av neolittiske innvandrerne (bondesteinalderen). Den moderne arten har historie om kan spores tilbake til minst 500-tallet e.Kr., men de første skriftlige sporene er datert til 1100-tallet. Selv om det har eksistert flere pelsfarger siden slutten av 1800-tallet, er de fleste forårsaket av allel (genvariant) i MC1R-genet (E locus) og PMEL- eller SILV- genet (D locus). Siden tidlig på 1900-tallet har avlsdyr blitt eksportert til andre deler av verden, særlig Australia og Nord-Amerika. De første dyrene kom til Norge i 1995 og det er i dag registrert rundt 2000 dyr av denne rasen i Norge.
Det var to adskilte typer høylandskrøtter som først ble beskrevet i 1885 i Herdsbook (registrering av høylandskrøtter). Den ene var West Highland, eller Kyloe, som hadde opprinnelse fra de ytre øyene med tøffere forhold. Disse krøtterne tenderte til å ha svart pels mer ofte, og var smalere med lengre hår grunnet deres krevende miljø. Den andre typen var fra innlandet og tenderte til å være større ettersom deres for ga mer næring. Disse hadde en rekke fargesjatteringer, men oftest gråbrunt eller rødt. Imidlertid har disse artene blitt kryssavlet i en slik grad at det finnes ikke lenger noen adskilt forskjell i den moderne skotske krøttertypen.
Hosjö

Hosjö er en bydel og menighet i Falun, Sverige. Bydelen er den østligeste av Falu tettsted og består mest av villabebygelse selv om boligblokker førekommer.
Allan Arenfeldt Olesen

Karriere som klubbspiller

Olesen startet karrieren i Ølstykke FC, og gikk til Brøndby IF innen han ble seniorspiller. Han spilte første kamp i Superligaen 6. september 2000. Han var med da klubben vant serien i 2001/2002, samt da klubben vant dansk cup i 2003.
Olesen gikk i juli 2004 til FC Nordsjælland. Han spilte 109 seriekamper for klubben, før han i 2008 gikk til rivalene Randers FC. I februar 2010 signerte Olesen en ettårskontrakt med FK Haugesund. Olesen gikk en del skadet på høstsesongen, og FK Haugesund forlenget ikke kontrakten med spilleren.
Olesen spilte for IFK Mariehamn i Veikkausliiga i 2011, og for Åtvidabergs FF i Allsvenskan fra 2012 til 2014. Olesen er fra 2015 Fremad Amager-spiller.

Landslagskarriere

Olesen spilte sin første kamp for Danmarks U19-lag i september 1999. Han representerte laget i sluttspillet av EM for U19-lag i fotball i 2001, hvor han spilte tre kamper. Olesen spilte sammenlagt 22 kamper og scoret to mål for U19-landslaget. Olesen spilte første kamp for Danmarks U21-landslag i april 2002. Fram til november 2003 spilte han sammenlagt 15 kamper og scoret ett mål for U21-landslaget.
Julius Klaproth

Liv og virke

En annen reise som Klaproth foretok til Georgia og det øvrige Kaukasus i  1807–08 gav flere viktige resultater som han kunne fremlegge i sitt tidsskrift  Archiv für asiatische Litteratur, Geschichte und Sprachkunde (1810) og hans bok Reise in den Kaukasus und nach Georgien (1812–14), og i en rekke andre arbeider. I desember 1810 fikk Klaproth anledning til å begi seg til Berlin og av uklare grunner fant han det tjenlig å ikke vende tilbake til Russland.
I 1815 flyttet han til Paris, der han med den prøyssiske regjerings tillatelse bosatte seg fast, selv om han i 1816 ble utnevnt av samme regjering til professor i asiatiske språk med tilhørende avlønning. I Paris deltok han ved stiftelsen av Société asiatique (1822), grunnla tidsskriftet Magasin asiatique (1825–27) og var flittig bidragsyter til Journal asiatique.
Blant Klaproths mange monografier, hvorav særlig de geografiske senere ble ansett som mindre pålitelige, kan nevnes Asia polyglotta (1823), Chrestomathie mandchou (1828), Chrestomathie chinoise (1833) samt det for forståelsen av Japans historie viktige verk Aperçu général des trois royaumes, traduit de l’original japonais-chinois (samme år).
Blant Klaproths lærde feider må nevnes hans mislykkede angrep på egyptologen Jean-François Champollion, som avsluttet med skriftet Examen critique des travaux de feu M. Champollion sur les hiéroglyphes (1832).
Tsjoha

Tsjoha (georgisk: ჩოხა) og annet, er en type lang, figursydd frakk eller kaftan som er dekorert med patronlommer på brystet. Plagget har tradisjonelt blitt brukt av menn i Kaukasus.

Navn

Plagget kalles ჩოხა,ტალავარი på georgisk, чоа på tsjetsjensk, çuxa på aserbajdsjansk, Черкеска (tsjerkeska, «tsjerkesser-frakk») på russisk og цухъхъа (cuqqa) på ossetisk. På engelsk er betegnelsen gjerne chokha, på tysk Tschocha. Ordet tsjoka stammer ikke fra georgisk, men fra et tyrkisk folk.

Patronlommer

De merkelige holderne eller avlange lommene på brystet av tsjerkesken stammer fra dengang kosakkene og de kaukasuske soldatene ble bevæpnet med munningsladevåpen. Da hadde hver holder rommet et hylster som inneholdt krutt nok til ett skudd. Da bakladevåpen kom i bruk, beholdt en holderne som en dekorativ del av drakta der det fra da av isteden ble båret små pinner med ornamenterte sølvdupper som passet til de sølvbeslåtte våpnene. Til daglig ble det imidlertid brukt pinner som hadde hvite dupper i den ene enden og svarte dupper i den andre. I krigstid vendte de svarte endene oppover.

Drakta ellers

Tsjerkeska eller tsjoka finnes i ulike regionale varianter i Kaukasus. Tradisjonell drakt består ellers av khinjali (dolk), atsjalutsji (akhalukhi, en skjorte), masrebi (kulene) og kabalakhi (en løs hette) eller nabdis kudi (en høy pelslue). De kaukasiske kosakkene brukte forøvrig ikke sporer, men hadde bløte støvler uten heler, båret sammen med sjarvali, «støvlebukser».
Jarritos

Jarritos er et meksikansk brusmerke. Det ble grunnlagt i 1950 i Mexico by av Don Francisco «El Güero» Hill, og eies i dag av selskapet FRUCO. Siden 1989 selges Jarritos også i USA. Jarritos kommer i fjorten forskjellige smaker.