Seldsjukkriket

Dynastiets grunnlegger

Seldsjukkenes felles stamfar var deres beg Seldsjukk, som angivelig skal ha tjenestegjort i khazarenes armé, og under ham skal de ha migrert til Khoresm rundt år 950, nær byen Jend, hvor de også konverterte til islam.

Rikets ekspansjon

Seldsjukkene var alliert med de persiske samanide-sjahene mot karakhanidene. Samanidene falt til karakhanidene i Transoxania (992–999) derimot, hvoretter ghaznavidene vokste frem. Seldsjukkene involverte seg i denne regionale maktkampen før de etablerte sin egen uavhengige base.

Toghril og Tsjaghri

Toghril var Seldsjukks barnebarn, og bror til Tsjaghri, hvorunder seldsjukkene frarøvet et rike fra ghaznavidene. Innledningsvis ble seldsjukkene slått tilbake av Mahmud og trakk seg tilbake til Khoresm, men Toghril and Tsjaghri ledet dem til å erobre Merv og Neyshabur i 1037. Senere plyndret og byttet de landområder med hans etterfølgere på tvers av Khorasan og Balkh, og plyndret til og med Ghazni i 1037. I 1040, i slaget ved Dandanaqan, påførte de et avgjørende tap på Masud I av ghaznavidene, noe som fikk ham til å gi opp mesteparten av hans vestre territorier til seldsjukkene. I 1055 erobret Toghril Bagdad fra de sjiittiske buyidene på oppdrag av abbasidene.

Alp Arslan

Alp Arslan, Tsjaghri Begs sønn, utvidet Toghrils rike ved erobre Armenia og Georgia i 1064, og ved å invadere Østromerriket i 1068, hvorfra han annekterte mesteparten av Lilleasia. Arslans avgjørende seier i slaget ved Manzikert i 1071 nøytraliserte nærmest all bysantinsk motstand mot den tyrkiske invasjonen av Anatolia. Han gav sine turkmenske generaler lov til å skjære ut sine egne fyrstedømmer fra det tidligere østromerske Lilleasia, og regjere de som atabeger under ham. Innen to år hadde turkmenerne fått etablert kontroll på områder så lang vest som Egeerhavet, i form av en rekke beglikher (beyliker): saltukide-dynastiet i Nordøst-Anatolia, mengujekide-dynastiet i Øst-Anatolia, artukide-dynastiets i Sørøst-Anatolia, danishmende-dynastiet i Sentral-Anatolia, Rum-seldsjukkene (beghliken Suleiman, som senere flyttet til Sentral-Anatolia) i Vest-Anatolia, og beyliken Tzachas av Smyrna i İzmir (Smyrna).

Malik Shah I

Under Alp Arslans etterfølger, Malik Shah, og hans to persiske vesirer, Nizām al-Mulk og Tāj al-Mulk, ekspanderte seldjukkriket i forskjellige retninger, til den tidligere iranske grensen før arabernes invasjon, slik at riket grenset mot Østromerriket i vest og mot Kina i øst. Malikshāh flyttet hovedstaden fra Rey til Isfahan, og det var under hans regjering at Det store seldsjukkriket nådde sitt høydepunkt. Militærsystemet iqta og Nizāmīyyah Universitet ved Bagdad ble etablert av Nizām al-Mulk, og Malikshāhs regjering ble anerkjent som storseldsjukks gullalder. Abbasidekalifen gav ham tittelen «Østens og vestens sultan» i 1087. Hassan-i Sabāhs assasinere (hasjsjasjin) vokste seg derimot også mektige under hans regjering, og de snikmyrdet mange ledende skikkelser i hans administrasjon; ifølge mange kilder inkluderte offerlisten Nizām al-Mulk.

Regjering

Seldsjukkmakten nådde sitt høydepunkt under Malikshāh 1., og både karakhanidene og ghaznavidene ble tvunget til å anerkjente seldsjukkisk overherredømme. Seldsjukkriket ble etablert på det gamle sasaniderikets territorium, i Iran og Irak, og inkluderte Anatolia i tillegg til deler av Sentral-Asia og dagens Afghanistan. Seldsjukkstyret ble basert på en stammeorganisasjon som var vanlig blant tyrkiske og mongolske nomader, og organisasjonen liknet en «familieføderasjon», eller «apanasjestat». Under denne ordningen delte overhodet av den ledende familie ut deler av sine domener som selvstyre apanasjer.

Rikets oppløsning

Ved Malikshāh 1.s bortgang i 1092 ble riket delt da hans bror og fire sønner kranglet over fordelingen av riket. Malikshāh 1, ble i Lilleasia etterfulgt av Kilij Arslan 1., som grunnla Rum-sultanatet, og i Syria av hans bror Tutusj 1.. I Persia ble han etterfulgt av sin sønn Mahmud 1., hvis regjering ble utfordret av hans andre tre brødre (Barkiyaruq i Irak, Muhammad I i Bagdad, og Ahmad Sanjar i Khorasan). Da Tutusj 1. død arvet hans sønner Radwan og Duqaq henholdsvis Aleppo og Damaskus, som videre utfordret hverandre, noe som ytterligere delte Syria inn i fiendtlige emirer.
I 1118 tok Ahmad Sanjars tredje sønn over riket. Hans nevø, sønn av Muhammad 1., anerkjente derimot ikke hans krav på tronen, og Mahmud 2. erklærte seg selv sultan, og etablerte en hovedstad i Bagdad fram til 1131 da han endelig ble offisielt avsatt av Ahmad Sanjar.
Ellers i nominelt seldsjukkterritorium fantes artukidene i Nordøst-Syria og Nord-Mesopotamia; de kontrollerte Jerusalem fram til 1098. Danishmende-dynastiet grunnla en stat i Øst-Anatolia og Nord-Syria, og kjempet om landområder med Rum-sultanatet, og i tillegg nøt Kerbogha selvstendighet som Mosuls atabeg.

Det første korstog

Under det første korstog var de splittede seldsjukkstatene generelt sett mer opptatt av å konsolidere sine egne territorier og erobre naboene enn å samarbeide mot korsfarerne. Seldsjukkene beseiret med enkelhet det utrente folkekorstoget i 1096, men de maktet ikke stoppe fremgangen til hæren til det påfølgende fyrstekorstoget, som erobret viktige byer som Nikea (İznik), Iconium (Konya), Caesarea Mazaca (Kayseri), og Antiokia (Antakya) i sitt felttog mot Jerusalem (Al-Quds). I 1099 erobret endelig korsfarerne det hellige land og etablerte de første korsfarerstatene. Seldsjukkene hadde innen denne tid allerede tapt Palestina til fatimidene, som hadde gjenerobret området kort tid før korsfarerne igjen erobret det.

Det andre korstog

Også i det andre korstog var konflikten med korsfarerstatene sporadisk, og etter det første korstog kom flere uavhengige atabeger til å alliere seg med korsfarerstatene mot andre atabeger, mens de kjempet med hverandre om landområder. I Mosul etterfulgte Zengi Kerbogha som atabeg og iverksatte en vellykket prosess med å konsolidere Syrias atabeger. I 1144 erobret Zengi Edessa, da Grevskapet Edessa hadde alliert seg med artukidene mot ham. Denne hendelsen forårsaket iverksettingen av det andre korstog. Nur ad-Din, en av Zengis sønner, som etterfulgte ham som Aleppos atabeg, stiftet en allianse i området mot korsfarerne, som ankom i 1147.

Svekkelse

Ahmad Sanjar slet med å begrense opprørene til karakhanidene opprør i Transoxiana, ghuridene i Afghanistan og qarlukkene i dagens Kirgisistan, i tillegg til karakitaienes nomadeinvasjon i øst. De fremadrykkende karakitaiene beseiret først de østre karakhanidene, før de slo ned de vestre karakhanidene, som var vasaller av seldsjukkene i Khujand. Karakhanidene henvendte seg til deres overherre seldsjukkene for å få assistanse, hvortil Sanjar svarte med å personlig lede en armé mot karakitaiene. Sanjars armé ble derimot påført et avgjørende tap av Yulu Dashis horder i slaget ved Qatwan den 9. september 1141. Selv om Sanjar maktet å flykte helskinnet ble mange i hans nære familie, inkludert hans kone, tatt til fange i kjølvannet av slaget. Som et resultat av Sanjars fiasko i å håndtere trusselen i øst mistet Seldsjukkriket alle sine østre provinser fram til elven Syr-Darja, og overherredømmet over de vestre karakhanidene ble overtatt av Kara-Kitai, også kjent som «Vest-Liao» i kinesisk historiografi.

Ettermæle

Seldsjukkene ble utdannet i tjeneste av muslimske hoff som slaver eller leiesoldater. Dynastiet brakte vekkelse, energi og gjenforening til den islamske sivilisasjonen som til da hadde vært dominert av arabere og persere.
Seldsjukkene grunnla også universiteter og støttet også kunst og litteratur. Deres regjering karakteriseres av persiske astronomer som Omar Khayyám, og den persiske filosofen al-Ghazali. Under seldsjukkene ble nypersisk språket i historiske fortegnelser, mens den arabiske språkkulturens sentrum flyttet fra Bagdad til Kairo.