Sigerius av Brabant

I sentrum av filosofisk strid

Ingenting er dokumentert om Sigerius’ familie og bakgrunn. Brabant var et lensgods i den sørlige delen av Nederlendene, og han var kanskje født i området Vallonia i dagens Belgia. I en alder av sannsynligvis fjorten år begynte han studere «de frie kunstner» på Faculté des arts de Paris ved Universitet i Paris. Det var et studium i som i middelalderen innbefattet quadrivium og trivium, inkludert aritmetikk, astronomi, musikk, grammatikk, retorikk og logikk. Han tok sin embetsgrad der en gang rundt 1266.
På denne tiden rådet det en større religiøs og filosofisk konflikt på universitet angående averroismen, en radikal form av Aristoteles’ ideer. En hovedtese var at det er én sannhet, men det er to måter å nå den på, gjennom filosofi og gjennom religion. At han lærte Aristoteles’ ideer i originalform uten å sette den i en åpenbar kristen sammenheng opprørte de konservative, noe som er gjenspeiles i hans avhandling Quaestiones in librum tertium de anima (ca. 1269–1270) hvor han stort sett overser teologi. Sigerius fremmet fornuft framfor tro, og selv om han var påvirket av Thomas Aquinas ble han involvert i en rekke uforsonlige debatter med kirken som hevdet at han lærte «en dobbel sannhet». Det betydde at ved å si at én ting kunne være sant gjennom fornuft, og at det absolutt motsatte kunne være sant gjennom tro. Ettersom Sigerius var en skolastiker, en som forsøkte å systematisere troslæren ved hjelp av Aristoteles logikk, betydde det at han antagelig ikke lærte doble sannheter, men forsøkte å finne en forsoning mellom tro og fornuft.
I 1270 fordømte biskopen i Paris tretten filosofiske «feil» som ble lært på universitet og Sigerius ble nødt til forholde seg til konflikten mellom hans egen filosofi og hans kristendom. På grunn av hans kondemnering måtte han stå til rette for å unngå å bli erklært som kjetter og erklærte seg som katolikk. Selv om han insisterte på sin uskyld og endret sitt syn for at det skulle være mer tilpasset Thomas Aquinas som han svarte med avhandlingen De anima intellectiva (1270), et verk som nå er stort sett tapt.

Dømt og fordømt

I 1271 var Sigerius igjen involvert i striden mellom partene og fakultetene på universitet. Minoriteten valgte ham som rektor i opposisjon til den valgte kandidaten, Aubri de Rheims. I de neste tre årene fortsatte striden og var sannsynligvis basert på en opposisjonen mellom averroistene, Sigerius og Pierre Dubois, og de mer ortodokse akademikerne. Saken ble avgjort med et pavelig legat, Simon de Brion, den senere pave Martin IV. Sigerius trakk seg tilbake fra Paris til Liège. 
I 1277 ble Sigerius kondemnert på nytt da biskop Etienne Tempier som spesifiserte og fordømte 219 averroistiske teser, mange av disse fremmet og lært av Sigerius, som kjetteri. Det betydde at det ble gjort en generell fordømmelse av Aristoteles’ tanker, inkludert en direkte klausul mot den svenske (eller danske) filosofen Boëthius av Dakia og Sigerius av Brabant. Igjen ble Sigerius innkalt for å stå til rette for anklager om kjetteri, spesielt i sammenheng med verket Impossibilia hvor han diskuterte Guds eksistens.

I elendighet

Innkallelsen hadde sannsynligvis ett utløp, og deres akademiske karrierer var uansett blitt umulig: Sigerius og Boëthius flyktet til Italia, og i henhold til John Peckham, erkebiskop av Canterbury, levde de på hungerens rand.
Sigerius døde i den italienske byen Orvieto sørvestlige Umbria, men detaljene er ukjente eller uklare. En krønike forteller at han ble stukket i hjel av en gal sekretær (a clerico suo quasi dementi). Det ble sagt at sekretæren skal ha brukt en penn som våpen, noe som skal ha vært passende ettersom Sigerius hadde gjort så mye skade med sin penn. Dante forteller i Den guddommelige komedie (x.134-6) at han fant «døden langsomt», og dette utsagnet har blitt tolket av enkelte som om at han begikk selvmord, men en langsom død kan også være en indikasjon på en synders passende straff. En sonett fra 1200-tallet av en viss Durante (xcii.9-14) sier at Sigerius ble henrettet i Orvieto: «a ghiado it fe' morire a gran dolore, Nella corte di Roma ad Orbivieto». Datoen for mordet kan ha vært en gang mellom 1283 og 1284 da pave Martin IV var i sin residens i Orvieto.
Sigerius’ tilhengere lå lavt etter at deres leder var død, antatt myrdet, og på grunn av de pavelig fordømmelsene av 1277. Det var ingen etterforsking av mordet. Boëthius ble holdt i varetektsarrest ved den pavelig curie i Orvieto, og dro senere til Dakia (en tidligere romersk provins i Sentral-Europa, tilsvarende dagens Romania og Moldova) hvor han sluttet seg til dominikanerordenen og døde en gang mellom 1280 og 1290.
Da averroismen ble fordømt av de geistlige autoriteter, og den forfølgelse som Sigerius ble utsatt fra både kirken og fra rene filosofiske motstandere kan det være underlig at Dante skulle plassere ham i paradiset ved siden av Aquinas og Isidora fra Sevilla. Muligens kjente Dante ham kun fra krøniker og ikke som en forfulgt filosof.