Neptuns ringer

Neptuns ringer består primært av fem hovedringer forutsagt av André Brahic i 1984 og fotografert av Voyager 2-sonden i 1989. På det tetteste er de sammenlignbare med de minst tette delene av Saturns hovedringer, slik som C-ringen og Cassini-avdelingen, men mye av Neptuns ringsystem er ganske tynt, svakt og støvete og ligner mer på Jupiters ringer. Neptuns ringer er oppkalt etter astronomer som bidro med viktig arbeid om planeten: Galle, Le Verrier, Lassell Arago, og Adams. Neptun har også en svak ubenevnt ring sammenfallende med banen til månen Galatea. Tre andre måner går i bane mellom ringene:  Naiad, Thalassa og Despina.
Neptuns ringer er laget av ekstremt mørkt materiale, sannsynligvis organiske forbindelser utsatt for stråling, tilsvarende det materialet som er funnet i Uranus' ringer. Andelen av støv i ringene (mellom 20–70 %) er høy, mens deres optiske dybde er lav til moderat, mindre enn 0,1. Adams-ringen inkluderer fem ulike buer, kalt Courage, Liberté, Egalité 1, Egalité 2 og Fraternité (mot, frihet, likhet og brorskap). Buene okkuperer en smal del av banelengdegradene og er bemerkelsesverdig stabile; de har bare endret seg litt siden den første påvisningen i 1980. Hvordan buene er stabile er fremdeles under debatt. Stabiliteten henger imidlertid trolig sammen med resonant vekselvirkning mellom Adams-ringen og den innenforliggende sfæriske månen Galatea.

Oppdagelse og observasjoner

Den første omtalen av ringer rundt Neptun dateres tilbake til 1846 da William Lassell, oppdageren av Neptuns største måne Triton, trodde han hadde sett en ring rundt planeten. Denne påstanden har imidlertid aldri blitt bekreftet, og det er sannsynlig at det var en observasjonell artefakt. Den første pålitelige deteksjonen av en ring ble gjort i 1968 ved en stjerneokkultasjon, men dette forble imidlertid ukjent frem til 1977 da Uranus' ringer ble oppdaget. Kort tid etter oppdagelsen av Uranus' ringer begynte et lag fra Villanova University, ledet av Harold J. Reitsema, å lete etter ringer rundt Neptun. 24. mai 1981 oppdaget de et fall i lysstyrken fra en stjerne under en okkultasjon, men måten lysstyrken til stjernen falt på antydet ikke noen ring. Da Voyager 2 senere passerte planeten kom det imidlertid frem at okkultasjonen skyldtes den lille neptunmånen Larissa, en høyst uvanlig hendelse.
På 1980-tallet var betydelige okkultasjoner mye sjeldnere for Neptun enn for Uranus som lå nærmere Melkeveien på den tiden og derfor beveget seg mot et tettere felt av stjerner. Neptuns neste okkultasjon den 12. september 1983 resulterte i en mulig oppdagelse av en ring. De bakkebaserte resultatene var imidlertid ikke entydige. I løpet av de neste seks årene ble ytterliger ca. 50 okkultasjoner observert, men bare omtrent en tredjedel av dem ga positive resultater. Noe, sannsynligvis ufullstendige buer, eksisterer definitivt rundt Neptun, men ringsystemets struktur forble et mysterium. Voyager 2-sonden gjorde den definitive oppdagelsen av Neptuns ringer under sin forbiflyvning av planeten i 1989. Den bekreftet at sporadiske okkultasjoner observert tidligere faktisk var forårsaket av buer innenfor Adams-ringen. Etter at Voyager 2 passerte de andre terrestriske okkultasjonene ble observasjoner analysert på nytt. Dette ga innblikk i hvordan strukturene i ringene var i 1980, og de matchet nesten helt perfekt de funnet av Voyager 2.
Siden Voyager 2s forbiflyvning har det blitt tatt bilde av lyssterkeste ringene (Adams og Le Verrier) med Hubble Space Telescope og jordbaserte teleskoper, mulig på grunn av fremskrittene innen oppløsning og lyssamlende kraft. De er synlige like over nivået for bakgrusstøy ved metanabsorberende bølgelengder der gjenskinnet fra Neptun er betydelig redusert. De svakere ringene er fremdeles langt under synlighetsterkelen.