Gottfried Heinrich Stölzel

Biografi

Gottfried Heinrich var det andre barnet i en flokk på ni. Faren Heinrich var skolemester og organist i Schwarzenberg. Moren Katarina Lange var datter av en jurist.
Den første musikkutdannelsen fikk han av faren. 13 år gammel gikk Stölzel på skole i Schneeberg hvor han fikk musikkundervisning av Christian Umblaufft, en elev av thomaskantoren Johann Schelle. I 1705 begynte Stölzel på gymnaset i Gera, og fikk her musikkundervisning av grevens kapelldirektør, Emanuel Kegel. To år senere begynte Stölzel på et teologistudium i Leipzig hvor læreren Melchior Hoffmann gav veiledning i komposisjon og hjalp ham med å få oppført sine verk. På denne tiden ble Stölzel kjent med Johann Friedrich Fasch og Johann Georg Pisendel. Etter et kort studieopphold i Italia oppholdt Stölzel seg i Praha. I 1710 gav han musikkundervisning til adelsfamilier i Breslau og påbegynte flere komposisjoner. Den første operaen, Narcissus, kom i Breslau-tiden. I 1713 reiste han igjen til Italia og knyttet der kontakter med Francesco Gasparini, Antonio Vivaldi og Giovanni Battista Bononcini. Ved hjelp av disse kontaktene fikk han innpass i den internasjonale musikkverdenen.
Til tohundreårsfeiringen for reformasjonen i 1717 ble Stölzel kalt til Bayreuth for å skrive kirkemusikk. Fra 1. januar 1718 til 30. september 1719 var han kapellmester ved hoffet i Gera, en stilling forbundet med store forpliktelser – blant annet var han musikklærer ved gymnaset. Han giftet seg med Christiane Dorothea (1694–1750), datter av Hofdiakonus Magister Johann Knauer i 1719. Sammen fikk de ti barn. Året etter utnevnte Fredrik II av Sachsen-Gotha-Altenburg ham til hoffkapellmester, en post han hadde resten av livet. I Gotha fungerte Stölzel dessuten som musikklærer, skrev flere musikkteoretiske skrifter og var beskjeftiget som forfatter. Han komponerte i alle musikkformene som var vanlige på hans tid og førte hoffkapellet fram til en ny blomstring. Dessuten komponerte han verk for hoffene i Gera, Sondershausen og Zerbst. I 1739 ble han medlem av Correspondierende Societät der musikalischen Wissenschaften som blant annet også  Telemann, Bach og Händel var medlemmer av.
Georg Benda var Stölzels etterfølger som hoffkapellmester i Gotha.

Verk

I 1725 tonesatte Stölzel Barthold Heinrich Brockes pasjon Der für die Sünde der Welt gemarterte und sterbende JESUS  («Brockes-Passion»), som ble uroppført langfredag i Schloss Friedensteins slottskirke. Rundt 1735 sendte Stölzel en avskrift av pasjonsoratoriet til Sondershausen, der den ble oppført en rekke ganger. Kopien i Sondershausen ble bevart, og i 1997 kunne man for første gang i nyere tid høre den igjen. Han skrev en Deutsche Messe – en luthersk messe (Kyrie og Gloria) på tysk språk for firstemmig kor, strykere og basso continuo. Weihnachtsoratorium, en kantatesyklus i ti deler som første gang ble oppført en gang mellom julaften 1736 og Helligtrekongersdag 1737, regnes som Stölzels mest betydningfulle verk.
Fra rundt 1730 utførte Stölzel en mengde komposisjonsoppdrag for hoffet i Sondershausen. Ved siden av leilighetsverk for festlige anledninger, dreide det seg framfor alt om kirkelige vokalverk.
Stölzel skrev også flere orkesterverk, blant annet fire concerti grossi, mange symfonier og en konsert for oboe d'amore. Dessuten kammermusikkverk, oratorier, messer, motetter, pasjoner og verdslige kantater. Størstedelen er tapt, deriblant alle hans fire operaer, Narcissus, Valeria, Artemisia og Orion.
Abhandlung vom Recitativ («Avhandling om resitativet»), som Stölzel skrev rundt 1739, ble ikke publisert før i 1962.
Stölzel var en dyktig dikter og skrev mye poesi han brukte i sine egne vokalverker.
Institutt for musikkvitenskap ved Ruhr-Universität Bochum og forskningsinstituttet ved Kloster Michaelstein arbeider med å bygge opp en internettbasert verkfortegnelse over Stölzels oeuvre.

Ettermæle

Enkelte, for eksempel Lorenz Christoph Mizler, regnet Stölzel som en bedre komponist enn Johann Sebastian Bach, og Mattheson regnet Stölzel som en av århundredets største musikere.
Nybegynnere ved pianoet kjenner kanskje Stölzel gjennom noen av stykkene i Anna Magdalena Bachs notebok hvor vi også finner hans sannsynligvis mest kjente verk: arien Bist Du bei mir. Stykket ble lenge tilskrevet Johann Sebastian Bach (BWV 508) fordi  komponisten ikke var angitt i noteheftet. Arien stammer fra Stölzels opera Diomedes oder die triumphierende Unschuld, som ble uroppført i Bayreuth 16. november 1718. Partituret er forsvunnet. En kopi av arien lå i Sing-Akademie zu Berlins arkiv, og ble regnet som tapt i et alliert luftangrep under andre verdenskrig, men i år 2000 ble den gjenoppdaget i konservatoriet i Kiev. Continuostemmen i BWV 508 er forandret i forhold til Stölzels arie, og siden håndskriften er Anna Magdalena Bachs, er det usikkert hvem som skrev den.
Georg Benda, Stölzels etterfølger som kapellmester ved hoffet i Gotha, skrev i 1778: «... Bare de beste av min forgjengers arbeider, de som selv i dag kan brukes som kirkemusikk, er tatt vare på, siden jeg allerede for lenge siden skilte det ut fra det ubrukelige søppelet og oppbevarte det i huset mitt.» Dette kan tyde på at leilighetsmusikk (fødselsdagskantater, serenatas), operaer og lignende, og størstedelen av Stölzels instrumentalmusikk gikk tapt allerede i Bendas levetid. «Søppelet» ble åpenbart lagt på loftet i slottet hvor det utette taket eksponerte manuskriptene for regnvann, med mugg- og råteskader som resultat. Gnagere tok også for seg av papiret.
En annen grunn til at så mye musikk forsvant, kan være at musikerne ved hoffet averterte instrumenter og manuskripter til salgs i Gothas aviser. Det ser ut til at Stölzel selv gjorde dette, og med Bendas negative syn på Stölzels instrumentalstykker blir det antatt at musikerne følte at det var fritt fram å selge manuskriptene. Tapene er enorme: Stölzel skal ha komponert over 18 orkestersuiter uten at en eneste er bevart, dessuten 90 «serenatas» (vokalstykker framført som taffelmusikk). Av de flere tusen komposisjoner som utelukkende ble oppført i Gotha er bare 12 bevart.
Hoveddelen av det bevarte materialet  etter Stölzel kommer fra Sondershausen der man i 1870 fant en kasse med manuskripter gjemt bak orgelet. I Sondershausen ble 339 kirkekantater, to pasjoner, en Te Deum og ti verdslige kantater reddet for ettertiden.