Isdrift

Isdrift, også kalt issaging, isskjæring, iskutting,  ishandel og istrafikk, betegner aktiviteter for å fremskaffe is av ferskvann til bruk for kjøling. Knust is ble og blir, brukt til kjøling blant annet av fisk. Isblokker ble tidligere brukt til kjøling i meierier og til kjøleelement i isskap, en forløper til nåtidens kjøleskap. Med nøye lagring i egne ishus kunne isblokkene holde seg hele sommeren. I tillegg til å skjære fra naturlige vann, ble det bygd steindammer på egnede steder for å samle opp vann og få størst mulig produksjon. Slike isdammer ble i Norge ofte lagt nær kysten for å lette omlasting til skip for eksport. Noen eksempler på slike dammer er ved Refsnes på Fosen ved Trondheimsfjorden, nord for Moss sentrum, Sprodammene på Nesodden, og ved Vollen i Asker.

Isdrift i Norge

Rundt år 400 f.kr. mestret perserne teknikken med å lagre is i ørkenen midt på sommeren. Store stykker is ble hentet fra nærliggende fjell om vinteren, og lagret i spesiallagde og naturlig avkjølte «kjølerom», kalt yakchal (som betyr «islagring»). Dette var en underjordisk lagringsplass (opp til 5000 m³) med minst to meter tykke vegger laget av en spesiell mørtel kalt sārooj. Denne mørtelen var laget av sand, leire, eggehviter, sitron, geitehår og aske og var svært isolerende, slik at nesten ingen varme slapp inn og temperaturen inne forble lav. Isen ble brukt av de kongelige på varme sommerdager.
Isdrift krevde stor arbeidsinnsats både fra folk og hester i de tidlige årene. I de tre herredene Solum, Eidanger og Bamble hadde nesten 1300 mann arbeid i 20–25 uker vinteren 1895–96. De skar 125.000 tonn is. Rundt Oslofjorden var det også stor isvirksomhet. På kommunenivå var Nesodden i Follo den største leverandøren av is i Norge, med opptil 1000 mann sysselsatt. I 1900 eksporterte Nesodden 95 000 tonn, tilsvarende ca. 20 prosent av all norsk iseksport det året. 
Isdriften nådde en topp i 1898 med samlet eksport på 500.000 tonn, og Norge var da verdens største eksportør av is. Handelen fikk mindre betydning fra tiden etter første verdenskrig da industrielt fremstilt is ble vanlig og de ble helt slutt med ishandel da kjøleskap og frysere ble vanlig etter andre verdenskrig.
Isen ble skåret vinterstid på vann og dammer og lagret i store ishus isolert med bl. a. halm. Standard blokkstørrelse var 2*2*2 fot. Kompakt is med lite luft ble særlig verdsatt og det sies at i London ble isen ekstra betalt hvis en kunne lese The Times gjennom 1 fot is. Isen ble skåret med egne sager kalt svanser, og en egen issaks ble brukt til å trekke isblokkene opp av vannet. Det var særlig fra februar og utover at skjæringen pågikk. Hester med lave sleder ble brukt til å frakte blokkene til frakteskutene eller til ishusene for lagring. 
Mye is ble eksportert fra Norge til land med varmere klima, blant annet til Storbritannia, Nederland og helt til Spania. Denne isfarten var en viktig inntektskilde for rederiene på 1800-tallet. Verdien av isfarten var i perioder 1/3 av verdien til trelasthandelen. De største isforretningene fantes i Christiania. Dernest var Drøbak, Kragerø, Larvik, Brevik, Porsgrunn og Drammen de største iseksporthavnene i landet.
Etter hvert ble det et marked for is også her hjemme, både til bedrifter og husholdninger i byer og på gårder på landsbygda. Isen ble brukt til kjøling av melk og andre mat- og drikkevarer. I byen hadde man iskasser eller isskap som jevnlig ble fylt opp av ismannen. På landsbygda var det gjerne noe større isbinger som egnet seg for langtidslagring fra vinter til sommer som ble brukt. Fra rundt 1850 ble is tatt i bruk for å konservere matvarer ombord i skip. 
Først i 1950 kom isdrift med som egen næring i Statistisk sentralbyrås statistikk for industri og bergverk. Men da elektriske kjøleskap ble vanlige senere på 1950-tallet gikk det nedover med næringen. En av de siste aktørene var sannsynligvis firmaet Oslo Ismagasin som drev med isdrift helt frem til 1968.