Neil Diamond

Bakgrunn

Diamonds far Akeeba «Kieve» Diamond drev en kles- og kortevarebutikk som først var på Coney Island-området i Brooklyn, senere flyttet de til mer sentrale områder i bydelen. Både faren og moren Rose var jødiske immigranter fra Polen. Til en fødselsdag rett etter krigen fikk han en enkel gitar til USD 9, og dette ga han en oppmuntring til hans gryende musikkinteresse. Da han var 15 år skrev han sin første sang, kalt «Here Them Bells».
Han gikk på Erasmus Hall High School og senere  Abraham Lincoln High School. På Erasmus Hall sang han sammen med Barbra Streisand i det 100 medlemmers blandede skolekoret.
Innen idretten utmerket han seg innen fekting, og dette førte til at han fikk et stipend til å studere medisin ved New York University. Her gikk han et år, og han likte faget biologi særlig godt, men mislikte organisk kjemi såpass mye at han ga opp dette studiet, samtidig som musikkinteressen, og det gjennomslaget han opplevde her, overtok hele hans fokus.

Inn i musikkbransjen

Etter å ha droppet ut fra universitetet fikk Diamond jobb som sangerskriver i The Brill Building på Broadway. Dette huset i 1962 ikke mindre enn 165 ulike bedrifter i ulike deler av musikkbransjen. Dette var et sted hvor en sanger eller en gruppe kunne finne alle ressurser man trengte for å sette fart på karriere. Etter å ha vært ansatt i firmaet Sunbeam Music, fant han ut at han ville kunne klare seg bedre alene, og fikk tak i et lite lokale i tilknytning til lageret til en kopieringsbutikk på Broadway med et piano til USD 30 og en telefonkiosk i høreavstand, og dette ble hans nye arbeidssted.
Da han gjorde sitt første forsøk på å bli akseptert og ga ut på plate der han kalte han seg for Eice Cherry, et navn som ikke var noen suksess og han fortsatte med sitt virkelige navn.
Han fikk etter hvert en avtale med Bang Records og i 1966 ga Neil Diamond ut sitt første album som inneholdt blant annet singlene «Solitary Man» og «Cherry, Cherry». Disse solgte ganske godt, og ga ham en visst gjennombrudd. I bransjen ble han også kjent da han skrev en rekke sanger som The Monkees laget coverversjoner av før han selv fikk gitt dem ut, blant annet «A Little Bit Me, A Little Bit You», «Look Out (Here Comes Tomorrow)» og «I'm a Believer» som ble en stor hit 1967. Han begynte å få en rekke TV-opptredener på denne tiden og han opptrådte som gjesteartist eller oppvarmingsartist for en rekke ulike artister, fra Herman's Hermits og til The Who, denne siste er dokumentert gjennom TV-selskapet VH1s dokumentarprogram Behind The Music.

Gjennombrudd

Hans store gjennombrudd kom gjennom den glade og optimistiske sangen «Sweet Caroline» fra 1969, en sang som senere har blitt en signatursang for ham, kanskje sammen med «I Am...I Said». Diamonds myke baryton fløyelsstemme, vennlige og gode utseende, enkle, fengende melodilinjer og romantiske tekster gjorde at han tidlig fikk et stort publikum. Arrangementene kan sies å være Phil Spector-inspirerte, ikke unaturlig da også Phil Spector var en del av miljøet i The Brill Building. Særlig tydelig er dette på tidlige produksjoner i mono som «I Got the Feelin' (Oh No, No)» og «You Got to Me» fra 1966.
Diamond etablerte seg i et musikalsk område som kan sies å ligge mellom Frank Sinatra og Elvis Presley. Dette ga han et bredt publikum, men medførte også en kritikk for å være altfor «middle-of-the-road» («midt på treet»), altså litt uten personlig preg.
I 1973 fikk han både en Golden Globe og en Grammy Award for musikken han laget til filmen Jonathan Livingston Seagull.
I 1976 deltok han med på en av 70-tallets mest kjente rockekonserter, The Last Waltz som var avskjedskonserten til The Band. Her stilte han i selskap med flere andre av de betydelige artister på denne tiden, som blant annet Eric Clapton, Neil Young, Ron Wood, Joni Mitchell, Van Morrison og Bob Dylan. Neil Diamond framførte sangen «Dry Your Eyes» sammen med The Band. Konserten ble filmet og er gitt ut både på VHS og DVD og er blitt kalt tidenes rockevideo.
I 1977 ga han ut albumet I'm Glad You're Here With Me Tonight som innholdet sporet «You Don't Bring Me Flowers». Den hadde også Barbra Streisand spilt inn på et av sine album, og en discjockey laget et virtuell duett mellom de to. Den ble en så stor suksess at de laget en ordentlig duett som ble en stor hit i 1978.
Det ble laget planer om å lage en film av låten med Diamond og Streisand i hovedrollene, men ble aldri realisert på grunn av et annet filmprosjekt hvor Neil Diamond 1980 spilte i oppfølgeren til Al Jolsons Jazzsangeren fra 1927. I filmen spilte også sir Laurence Olivier og Desi Arnaz. Filmen ble ingen stor suksess, men albumet med filmmusikken ble en av Diamonds karrieremessige høydepunkter.
Songwriters Hall of Fame tildelte Neil Diamond 2000 The Sammy Kahn Lifetime Achievement Award.

Privatliv

Diamond giftet seg med læreren Jaye Posner i 1963 og har med henne to barn, Marjorie and Elyn. De ble skilt i 1969 og samme år giftet han seg med Marcia Murphey som han også fikk to barn med, Jesse Michael Diamond (født 1970) og Micah Joseph Diamond (født 14. februar 1978). Da dette ekteskapet ble oppløst i 1995, skal skilsmisseoppgjøret være det fjerde dyreste på den tiden, rundt 150 millioner dollar, men Diamond skal ha kommentert at «hun fortjente hver eneste penny». Han ble i 1996 gift med den 31 år yngre australske Rachel Farley, som han ble kjent med da hun solgte suvenirartikler under hans turne i Australia samme år. Den tidligere idrettsmannen Diamond skal ha blitt svært interessert i australsk fotball med favorittlaget Brisbane Lions fra hans hustrus hjemby.
Han skal også være engasjert i Helping The Planet-kampanjen siden 1992. Denne arbeider med å redusere tapet av dyre- og plantearter i verden.
Diamond er en del av en liten gruppe internasjonalt kjente artister, som David Bowie, Paul Simon, Billy Joel, Pink Floyd (fra og med albumet Wish You Were Here i 1975), Bruce Springsteen, Queen, Genesis og Johnny Rivers som selv sitter med alle opphavsrettigheter av deres egne innspillinger. I særlig USA er det vanligvis plateselskapene som sitter med disse rettighetene.