Daodejing

Dàodéjīng (kinesisk: 道德經 [Listen ] , Wade-Giles: Tao Te Ching), som grovt kan oversettes til Boken om Veien og dens dyd (se under om hvordan oversette tittelen) er en gammel kinesisk tekst.
Den tradisjonelle historien er at boken ble skrevet rundt 600 f.Kr av en vismann kalt Lǎozǐ (også skrevet Lao Tse, Lao Tsu, Lao Tzu, som betyr «Gammel Mester»), en historiker i keiserens hoff under Zhou-dynastiet. En nøyere gjennomlesning antyder imidlertid at teksten er en samling maksimer med felles tema. Hvilket år verket egentlig ble skrevet/samlet i, og hvem som gjorde det, er fortsatt gjenstand for debatt.
Dette korte arbeidet er et av de viktigste i kinesisk filosofi og religion, spesielt i taoismen. Verket er også viktig i buddhismen, som er en indisk religion, fordi buddhismen delte mange ord og konsepter med taoismen før den utviklet seg til kinesisk buddhisme. En hensikt med boken var åpenbart å gi herskere rettledning om rett styre - som et fyrstespeil.
Da kinesiske lærde først støtte på buddhismen, så de faktisk bare på den som en utenlandsk ekvivalent til taoismen.
Mange kinesiske kunstnere, både poeter, malere, kaligrafikere og gartnere, har brukt denne boken som inspirasjonskilde. Dens innvirkning har spredt seg langt ut fra Det fjerne østen, hjulpet av mange vestlige oversettelser av boken.

Den opprinnelige teksten

Den originale kinesiske versjonen ble skrevet i Zhuanshu-skrift i rullformat (papir eller bambus), og senere versjoner ble skrevet i LiShu- og KaiShu-stil. 
Dàodéjīng kalligrafi-stiler har en god oppsummering av de forskjellige stilene i sine faktiske formater.

Struktur

I dens nåværende form, er Dàodéjīng oppdelt i to. Dào inneholder kapitlene 1-37; og Dé kapitlene 38-81. Boken benytter ca. 5000 kinesiske tegn. Hvert kapittel er ganske kort, og bruker et fåtall tegn på å uttrykke sine ofte innfløkte ideer på en poetisk måte.

Historisk autentisitet

Lǎozǐ er nevnt i ruller så langt tilbake som år 400 f.Kr., men detaljer om hans liv er ikke nedtegnet. 
Den kinesiske historikeren Sima Qian skrev en biografi om ham ca. 100 år f.Kr som angir at hans fødenavn var Li Er. Studier av språket og rimformene peker til at denne ble skrevet senere enn Shijing ( «Sangenes bok»), men før Zhuangzi, en gang i slutten av det fjerde eller begynnelsen av det tredje århundre.
De lærde strides om hvem som skrev den nåværende versjonen av Dàodéjīng. 
Deler av den er funnet gravert inn i steintavler datert til 300 f.Kr. Det arkeologiske funnet av mer eller mindre komplette «ruller» (egentlig silkeruller kalt Ma-wang-tui-tekstene etter landsbyen hvor de ble funnet) i 1973 avslører at våre mest utbredte versjoner av skriftene kan ha fått betydelige endringer eller tilføyelser. 
I 1993 ble den eldste kjente versjonen av teksten oppdaget, skrevet med tusj på bambusstrimler og datert til år 300 f.Kr. Dette funnet brakte for dage 14 tidligere ukjente versjoner. Tekstene kalles Guodian-tekstene, da de ble funnet i en grav i byen Guodian i Hubei-provinsen. Mange nyere oversettelser inkluderer disse tekstene, og rekkefølgen på versene i boken blir ofte stokket om på, for å syntetisere det nye funnet.
Så tidlig som på 1930-tallet ble det foreslått måter å håndtere disputter over opphavet til tekstene på, uten å erklære hvem som har rett og hvem som tar feil (en taoistisk løsning).
I et essay som fulgte en oversettelse av Wai-tao og Dwight Goddard, fremlegger Dr. Kiang Kang-hu at «Tre taoistiske vismenn som ifølge historien levde to-tre hundre år fra hverandre, er vanligvis antatt å være samme mann som gjennom sin visdom hadde oppnådd et langt liv. Den enklere og kanskje mer sannsynlige løsningen på forvirringen er å akseptere at alle tre var historiske personer, men samtidig å gi Lǎozǐ æren for den opprinnelige teksten, og regne de andre som gode disipler og muligens redaktører. 
Boken i sin nåværende form kan ikke ha blitt skrevet før det tredje århundre før Kristus, da den ble gravert på steintavler rett etter det tidspunktet. Æren for noen av versene kan på visse vilkår gis til senere taoister, «uten å holde tilbake den større æren som hører Laozi til».

Tolkning

Mange mener at Dàodéjīng inneholder noen universelle sannheter som senere filosofier, både religiøse og sekulære, uavhengig av hverandre har kjent igjen. Hver moderne tolkning (til og med tolkninger av den tre tegn lange tittelen, som det finnes dusiner av) skiller seg fra hverandre, i noen tilfeller med detaljer, andre ganger i grunnleggende innhold. Avhengig av hvordan man leser kapitlene, kan noen av dem ha tre eller flere betydninger, alt fra praktisk visdom for den jevne mann, til råd for konger, og til og med medisinske oppskrifter. Her følger noen konsepter og prinsipper som kan gjøre det enklere å forstå teksten.

Tilbakevendelsen

«Når det blir født, er mennesket mykt og svakt; i døden blir det stivt og hardt... det harde og mektige kastes ned; det myke og svake opphøyes.» (kapittel 76).  Dette sitatet viser igjen Lǎozǐs fokus på mykhet, men i et nytt par med motsetninger: det nyfødte barnet og den gamle mannen. Stivhet er dødens egenskap, mens svakhet er livets. 
Når ting eller skapninger er i sin begynnelse, er alt mulig. Når ting enda ikke har utviklet seg, er tiden riktig for å forme dem, med bedre muligheter for gode resultater. En slags tilbakevendelse til tingenes begynnelse, eller til sin egen barndom, er nødvendig.
Dette søkelyset på begynnelsenes viktighet har også sosiale forgreninger. 
I Jean-Jacques Rousseaus teori går Dàodéjīng ut fra at eldgamle tidsaldre var tider av lykke, rene intensjoner og pakt med naturen: «Tiden da hvem som helst kunne se inn i redene til alle fuglene». Problemer oppsto da menneskeheten «oppfant» kultur og sivilisasjon. Dàodéjīng foreslår en tilbakevendelse til en mer naturlig tilstand, for eksempel i kapittel 80, hvor teksten argumenterer for at mennesker burde «komme tilbake til bruken av knytte tau» i stedet for andre former for skriving.
«Tilbakevendelsen» bør ikke forstås som en enkel eller reaksjonær vei tilbake til fortiden, men som en «sammentrekning», en «reduksjon», en «tilbaketrekning», eller også en «retrett» i seg selv. Dette er illustrert i det anti-konfucianistiske ordtaket «Lærdom består i å legge til sitt lager dag for dag; praktiseringen av Dào består i å trekke fra dag for dag» (kapittel 48), og i dette strategiske rådet: «Jeg våger ikke gå en tomme fram, men trekker meg heller en fot tilbake.» (Kapittel 69). Å redusere sitt ego i stedet for å «forbedre» det gjennom studier, er veien til sann visdom. 
Å la sin fiende ta det første skrittet (og dermed redusere hans valgmuligheter) er måten å få overtaket på. 
Skjønt denne ideen om en «tilbakevendelse» ligger nært noen moderne psykologiske praksiser som introspeksjon, er det ikke selvet man skal nå gjennom «tilbakevendelse», men intethet, en tilbakevendelse til det-som-er.
Dette henger sammen med en relasjonell selvforståelse i kulturer som har en taoistisk bakgrunn.

Vanskelighetene ved å oversette klassisk kinesisk

Dàodéjīng er skrevet på klassisk kinesisk, som i seg selv er vanskelig å få full forståelse for, selv for normalt utdannede moderne innfødte kinesere. Videre er mange av ordene som er brukt i Dàodéjīng med vilje vage og flertydige. På den tiden Dàodéjīng ble skrevet, ville utdannede kinesere som leste det, allerede ha memorisert en stor mengde av standard kinesisk litterature, og når man skrev var det vanlig å få fram sin mening ved å referere til andre velkjente verker, som i vår tid kan være tapt. Få mennesker i dag har full oversikt over den enorme megden kinesisk litteratur som var utbredt i Lǎozǐs dager, dermed blir mange nivåer av subtekst potensielt tapt for moderne oversettere.

Oversettelser

Dàodéjīng er kanskje den mest oversatte bok skrevet på kinesisk, med over 100 forskjellige oversettelser bare til engelsk. Kombinasjonen av å være mystisk og obskur innebærer at forskjellige oversettelser i enkelte tilfeller ikke har noe til felles, noe som igjen betyr at man må lese mer enn én oversettelse for å få en dypere forståelse av teksten. En vanlig måte å gjøre dette på, er å plukke ut to oversettelser og lese dem side om side.