Maximilian Hell

Utdannelse og karriere

Han trådte inn i jesuittordenens novisiat i Trenčín den 18. oktober 1738, og ble etterpå sendt til Wien der han studerte filosofi. I 1744 ble han satt til å studere matematikk og astronomi, og ble samtidig assistent til pater Joseph Franz (1704–1776), direktøren for det keiserlige stjerneobservatoriet i Wien. Etter virke som dosent i Levoca (Leutschau) i ett år vendte han tilbake til Wien og studerte teologi. Han ble presteviet i 1751.
Han fikk deretter et professiorat i matematikk i Klausenberg i 1752. Der var han også med på å etablere et stjerneobservatorium. Han ble der til 1755, da han ble kalt til direktør for det keiserlige observatorium i Wien som etterfølger etter Johann Jacob Marinoni (1676-1755). 
Pater Hells viktigste verk var antagelig hans årlige utgivelse av «Ephemerides astronomicæ ad meridianem Vindobonensem», som han stiftet i 1757 og som ble utgitt i mange år fremover.

Magnetterapi

Ved siden av astronomi interesserte han seg også for magnetterapi (magneters påståtte helbredende egenskaper). Ved hjelp av magnetitt arrangerte han magnetiske plater for lindring av smerte, inklusive revmatiske smerter som han selv led under. Dette hadde han gode erfaringer med. Den unge Franz Anton Mesmer, da nettopp uteksaminert fra jesuittenes kolleg i Dillingen i Bayern, fattet interesse for dette, men så i stor grad bort fra magnetene og utviklet egne teorier innen feltet og høstet det meste av æren for nybrottsarbeidet. Senere ble både Hells og Mesmers arbeider og hypoteser underkjent av legevitenskapen, skjønt en utløper av Mesmers hypotese som involverte hypnose holdt seg lenge.

Reisen til Vardø og studiet av Venuspassasjen

Kong Christian VII av Danmark-Norge spurte i 1767 gjennom sin ambassadør hertug Backof i Wien keiserinne Maria-Theresia om pater Hells tjenester for planeten Venus' passasje foran solskiven 3. juni 1769. Det var en prestisjesak for europeiske makter å observere denne sjeldne begivenhet, og 1769 ble et slags «venusår.» Slik sendte f.eks. den britiske konge kaptein James Cook til Tahiti i samme hensikt, og det ble også foretatt observasjoner i Mexico. Festningen i Vardø i Finnmarken ble valgt fordi midnattssolen burde gi ekstra lang observasjonstid. At kongen bad nettopp Hell om å komme, innebar at han suverent satte seg over den danske lovs (av 1683) katolikkforbud med dødsstraff for «munker, jesuitter og lignende papistiske prester» som ble påtruffet i riket.
 
Keiserinnen sa ja, og Hell kunne, etter å ha innhentet tillatelse fra jesuittergeneralen pater Lorenzo Ricci og fra pave Klemens XIII, velge ut medarbeider og forberede avreisen, som fant sted i april 1768. Hans ledsager ble legbroren Janos Sajnovics, også han en astronom men samtidig noe av en  lingvist. Dessuten hadde de med seg tjeneren Sebastian og hunden Apropos.
Etter et halvt års reise ankom ekspedisjonen den 11. oktober 1768 Vardø ved Barentshavet. Ved hjelp av sine fullmakter og festningens kommandant major C.H. Eckleff og hans femti knekter, oppførte Hell nå sitt observatorium. Intet av det er igjen i dag, men stedet er markert med en minnetavle. Et huskapell ble også innrettet. Venuspassasjen skulle inntreffe 3. juni 1769. Men Hell kunne i ventetiden også beskjeftige seg med observasjoner av nordlyset, havvannets fosforescens og polarområdets flora og fauna. Sajnovics gjennomførte sin omfattende sammenlignende språkforskning av det samiske språk. 
Været var godt på selve dagen, og observasjonene gikk bra. 
Dagen da Venuspassasjen skulle inntreffe, begynte imidlertid med tett tåke – noe som ikke er uvanlig på den årstiden. Litt flaks hadde han likevel, for på kvelden ble det klarvær. Perfekte forhold for observasjon. Dermed kunne de avgjørende ytre og indre tangeringene ved Venus’ inntreden på solskiven noteres med god nøyaktighet, kvart over ni på kvelden. Så la imidlertid en svart sky seg over sola, mens resten av himmelen irriterende nok var skyfri. 
Men få minutter før Venus skulle forlate Sola forsvant skyen. Og derfor fikk Hell likevel med seg Venus’ utgang også. Resten av oppholdet i Vardø og tilbakereisen til København ble derfor et eneste langt triumftog for jesuittpresten og hans følge.
Hells observasjoner muliggjorde en beregning av den såkalte solparallaksen, hvorved middelavstanden fra jorden til solen kunne utregnes. Hell beregnet verdiene til henholdsvis 8°8' og 149,5 mill. km., forbløffende presist (i dag angis verdiene til 8°79'15" resp. 149.450.000 km.).
De to jesuittene kom tilbake til Wien i august 1770.

Mistanker

Hell var sen med å publisere sine observasjoner. Årsaken var at han først ville offentliggjøre dem for kong Christian VII i en privat audiens. Det fornærmet og forarget resten av det internasjonale astronomimiljøet.
Blant annet grunnet forsinkelsen som utsatte publikasjonen av hans funn ble Hell etterpå utsatt for mistanker om at han hadde manipulert sine data for å få dem til å harmonere med observasjoner av Venuspassasjen foretatt andre steder i verden. Mistanken ble styrket av den daværende direktør av Wiener-observatoriet, Joseph Johann Littrow, som mente å finne indikasjoner for dem i originalmanuskriptene (jf. Littrows publikasjon «[Hells] Reise nach Wardö und seine Beobachtung des Venus-Durchgangs in Jahre 1769», Wien, 1835).
Maximilian Hell fikk dermed aldri den anerkjennelsen som tilkom ham. Vardø-observasjonene fikk heller ikke den betydningen de fortjente i det internasjonale kappløpet om å finne den nøyaktige avstanden mellom Sola og Jorda. Det internasjonale fagmiljø mente at Hell måtte ha regnet feil. Sannheten var en annen: Hell hadde gjort usedvanlig gode observasjoner i Vardø. Været hadde vært gunstig på de avgjørende tidspunktene, utstyret pålitelig og hans bestemmelser av lengde- og breddegrad presise.
Hell ble ikke renvasket før lenge etter sin død. Innen den hadde en verre begivenhet rammet ham: Oppløsningen av jesuittordenen i 1773. Den gjorde ham til en bitter og skuffet mann. Hans plan for grunnleggelsen av et vitenskapsakademi i Wien ble avvist av keiserinnen. På grunn av pengemangel fikk han ikke utgitt en komplett versjon av sine reiseskildringer. I 1792 døde han etter en lungebetennelse.

Renvasking

Det var ikke før i 1883 at Hells gode navn og rykte ble gjenopprettet da professor Simon Newcomb kunne avvise Littrows falskneripåstander. Newcomb foretok en ny og grundig analyse av dokumentene, og fant at Littrows konklusjoner var uten holdepunkter (jf. artikkelen «On Hell’s alleged falsification ...» offentliggjort i «Monthy Notices of the Royal Astronomical Society», 43 (1883)).
Simon Newcomb klarte å påvise et de angivelige spor etter bruk av viskelær i Hells notater ikke var annet enn resultatet av at papiret var blitt brettet, og at de formentlige korrekturer bare var en utelukkende fortydeligende dobbeltskriving av tallene, annen gang med et annet blekk. Alle viktige nedtegnelser i notatene var foretatt på Vardøhus, understreket den amerikanske astronomen.

Til minne om Hell

Månekrater: Hell-krateret sør på månens jordvendte side er oppkalt etter pater Maximilian Hell (32,4 S, 352,2 Ø, diameter 33,3 km). Det er et av hele 35 månekrater oppkalt etter forskere tilhørende jesuittordenen.
I 1894 oppkalte man i Wien Ottakring (16. Bezirk) en gate etter ham: Hellgasse.
I 2010 ble det satt opp en byste av ham på hans opprinnelige gravsted i Maria Enzersdorfer Friedhof.

Observatoriet i Vardø

Observatoriet Hell hadde latt bygge ble ikke stående. Mannen som i 1773 overtok stillingen som observator i Vardøhus var ikke dyktig nok, og etter fem år returnerte han til Danmark uten å ha foretatt seg noe av vitenskapelig verdi. Observatoriet forfalt og i 1876 var det helt forsvunnet.