Konstantin II av Skottland

Kildene

Sammenlignet med nabolandene Irland og angelsaksiske England, er det få nedtegnelser fra 800- og 900-tallet i Skottland som har overlevd. Den fremste lokale kilden fra denne perioden er Krønike om kongene av Alba, en liste av konger fra Kenneth MacAlpin (død 858) til Kenneth II (Cináed mac Maíl Coluim, død 995). Listen er blitt bevart i Poppelton-manuskriptene, en manuskriptsamling som ble kompilert på 1200-tallet. Opprinnelig kun en liste av konger med lengden på deres styre, har andre detaljer i Poppelton-manuskriptene blitt lagt til i tiden mellom 900- og 1100-tallet. I tillegg til dette har også senere kongelister blitt bevart. De eldste genealogiske nedtegnelser av etterkommerne til Kenneth MacAlpin kan dateres fra slutten av 900-tallet, men deres verdi ligger mer i deres kontekst, og informasjonen de gir er om interessene til de som de ble sammensatt for framfor de upålitelige påstandene de inneholder.
For den fortellende historien er de fremste kildene Den angelsaksiske krønike og de irske annaler. Bevisene fra chartere opprettet i kongeriket England gir tidvis innsikt i hendelser i nordlige Britannia. Mens norrøne sagaer beskriver hendelser i 900-tallets Britannia, er deres verdi som kilder til historiske fortellinger framfor å være dokumenter om sosial historie. Kilder på det europeiske fastlandet er sjelden opptatt av hendelser i Britannia, og enda mindre med hendelser i nordlige Europa, men helgenbiografien til sankt Cathróe av Metz, hagiografi skrevet i Tyskland på slutten av 900-tallet, gir en del plausible detaljer om helgenens tidlige liv i nordlige Britannia.

Britannia og Irland mot slutten av 800-tallet

I 899 døde Alfred, konge av Wessex, og etterlot sin sønn Edvard som hersker av Britannia sør for elven Themsen, og sin datter Æthelflæd og svigersønn Æthelred styre over den vestlige delen av Mercia. Situasjonen i de danske kongerikene i østlige Britannia er mindre klar. Kong Eohric (Eirik) styrte antagelig East Anglia, men ingen dato kan med sikkerhet ble tilskrevet til etterfølgerne Guthfrith (Gudrød) av York i Northumbria. Det er kjent at Guthfrith, som angelsakserne kalte ham, ble etterfulgt av Sigurd og Knut, men om disse styrte samtidig eller etter hverandre er usikkert. Northumbria kan ha blitt delt på denne tiden mellom de norrøne herskerne i York og lokale høvdinger, kanskje representert av Ædwulf, basert ved Bamburgh og kontrollerte landene fra elven Tyne eller Tees og til Forth i nord.
I Irland var kong Flann Sinna, gift med Konstantins tante Máel Muire, dominerende. Årene rundt 900 representerte en periode med svekkelse blant de norrøne og norrøn-gæliske i Dublin. De er rapportert å ha delt seg mellom to rivaliserende ledere. I 894 forlot den ene gruppen Dublin, og bosatte seg kanskje ved kysten av Irskesjøen i Britannia mellom elven Mersey og bukten Firth of Clyde. De gjenværende dublinere ble forvist i 902 av Flann Sinnas svigersønn Cerball mac Muirecáin, og kort tid etterpå dukket opp i vestlige og nordlige Britannia.
I sørvest for Konstantins land lå kongedømmet Strathclyde. Det strakte seg nordover til Lennox, øst til elven Forth, og sør inn i Southern Uplands. I år 900 var antagelig Dyfnwal (Domnall) konge av Strathclyde.
Situasjonen for det gæliske kongedømmet Dál Riata i vestlige Skottland er usikkert. Ingen konge er kjent ved navn etter Áed mac Boanta. Frankiske Annales Bertiniani kan ha nedtegnet erobringen av Indre Hebridene, havområdet til Dál Riata, av nordmenn i 849. I tillegg til disse, var det stadige nye grupper av nordboere fra nordlige og vestlige Europa som kom til De britiske øyer. Det er vanskelig å avgjøre om det var norrøne eller norrøn-gæliske kongedømmer på de vestlige øyene på denne tiden.

Tidligste år

Áed, Konstantins far, etterfulgte Konstantins onkel av samme navn, Konstantin I, i 876, men ble drept i 878. Áeds korte styre er omtalt som å være av ingen betydning i de fleste kongelister. Selv om datoen for hans fødsel ikke er nedtegnet, kan ikke Konstantin II ha blitt født senere enn året etter hans fars død, som er 879. Hans navn kan antyde at han ble født tidligere under styret til sin onkel Konstantin I.
Etter Áeds død er det et hull på to tiår fram til dødsfallet til Donald II (Domnall mac Constantín) i 900 under hvor ingenting er rapportert i de irske annaler. Oppslagene for styret mellom Áed og Donald II er ødelagt i Krønike om kongene av Alba, og i dette tilfelle er Krøniken avvikende med alle andre kongelister. I henhold til Krøniken ble Áed etterfulgt av Eochaid, en sønnesønn av Kenneth MacAlpin, og som er på et eller annet vis forbundet med Giric, men alle andre lister sier at Giric styrte etter Áed. Giric er ikke kjent for å ha vært en slektning av Kenneth, skjønt det har vært foreslått at han var inngiftet i Kenneths slekt. De betydelige endringene i Piktland som begynte på denne tiden har av historikerne Alex Woolf og Archie Duncan blitt knyttet til Cirics styre.
Woolf forslår at Konstantin og hans fetter Donald kan under Girics styre ha oppholdt seg landsforvisning i Irland hvor deres tante Máel Muire var hustru til to etterfølgende storkonger av Irland, Áed Findliath og Flann Sinna. Giric døde i 889. Om Konstantin hadde vært i landsforvisning kan Konstantin ha kommet tilbake til Piktland hvor hans fetter Donald II ble konge. Donalds omdømme er antydet i hans tilnavn dasachtach, en betegnelse for å beskrive voldelig gærning og sinnssyke okser, som ble knyttet til ham i 1000-tallets skrifter til den irske munken Flann Mainistrech og som har et ekko i beskrivelsen av Donald i Bercháns profeti som «den simple som vil tenke at relikvier og salmer har liten verdi». Krigene med norrøne konger i Britannia og Irland fortsatte gjennom Donalds styre og han ble antagelig drept i kamp med en norrøn hær ved Dunnottar i Mearns i 900. Ved hans død ble han etterfulgt av Konstantin II som konge.

Norrøne Uí Ímair kommer tilbake

Som følge av hendelsene ved Scone er det lite av betydning som ble rapportert for det neste tiåret. En fortelling i de fragmentariske irske annaler, kanskje refererer til hendelser en del tid etter 911, hevder at dronning Æthelflæd, som styrte i Mercia, allierterte seg med irske og nordlige herskere mot de norrøne grupperingene kysten av Northumbria mot Irskesjøen. Ulster-annalene nedtegnet et nederlag for en irsk flåte fra kongeriket Ulaid i møte med norrøne vikinger «på kysten av England» på omtrent denne tiden.
I denne perioden rapporterte Krønike om kongene av Alba at Cormac mac Cuilennáin, konge av Munster på Irland, døde i det åttende året til Konstantins styre. Det er fulgt av en udatert oppslag som tidligere ble lest som «I hans tid døde Domnall [det vil si Dyfnwal], konge av britonene [i Strathclyde], og Domnall, sønn av Áed, ble valgt». Dette ble antatt å nedtegne valget av en bror av Konstantin ved navn Domnall til å være konge over britonerne i kongedømmet Strathclyde og ble vurdert som et tidlig bevis på overherredømmet av Strathclyde av kongene i Alba. Det aktuelle oppslaget er nå forstått som «... Dynfwal... og Domnall, sønn av Áed, konge av Ailech, døde»; og hvor denne Domnall er en sønn av Áed Findliath som døde den 21. mars 915. Til sist er også dødsfallene til Flann Sinna og Niall Glúndub nedtegnet.
Det er flere rapporter om vikingflåter i Irskesjøen fra 914 og framover. Ved 916 var flåter ledet av Sihtric Cáech (Sigtrygg Caech) og Ragnall (Ragnvald), etter sigende sønnesønner av Ímar, det vil si at de tilhørte den samme slekten Uí Ímair (Ivarætten) som den Ímar som ble drept i 904), meget aktive i Irland. Sigtrygg påførte et tungt nederlag på den irske hæren til Leinster og gjenerobret Dublin i 917. Det påfølgende året synes Ragnvald å dratt tilbake over Irskesjøen med den hensikt å etablere seg selv som konge i York. Den eneste presise daterte hendelse i sommeren 918 er at dronning Æthelflæd døde den 12. juni 918 ved Tamworth i Staffordshire. Æthelflæd hadde forhandlet med folket i Northumbria for å få deres underkastelse, men hennes død avsluttet det og hennes etterfølger, hennes bror Edvard den eldre av Wessex, var opptatt av å sikre seg kontroll over Mercia.
Den nordlige enden av Northumbria, og kanskje hele riket, hadde antagelig blitt styrt av Ældred, sønn av Ædwulf siden 913. I frykt for invasjon fra Ragnvald kom Ældred nordover for å søke støtte fra Konstantin. De to gikk sammen sørover for å møte Ragnvald, og det førte til et slag et sted ved breddene av elven Tyne, antagelig ved Corbridge hvor Dere Street krysser elven. Slaget ved Corbridge synes ikke å ha blitt avgjort; Krønike om kongene av Alba er alene i å gi seieren til Konstantin.
Rapporten om slaget i Ulster-annalene sier at ingen av kongene eller mormaerne blant mennene fra Alba ble drept. Det er den første bevarte bruken av mormaer; andre enn kunnskapen om at Konstantins kongerike hadde sin egen biskop eller biskoper og kongelige villaer, er dette det eneste hentydning til kongerikets institusjoner.
Etter Corbridge fikk Ragnvald et kort pusterom. I sør hadde Alfreds sønn Edvard den eldre raskt skaffet seg kontroll over Mercia og konstruert burh ved Bakewell i Peak District fra hvor hans hær med lett kun angripe nordover. En hær fra Dublin ledet av Ragnvalds slektning Sigtrygg Caech angrep nord i vestlige Mercia i 919, men i 920 eller året etter hadde Edvard møte med Ragnvald og andre konger. Den angelsaksiske krønike hevder at disse kongene «valgte Edvard som sin far og herre». Blant de andre kongene tilstede var Konstantin; Ældred, sønn av Ædwulf; og kongen av Strathclyde, enten Dyfnwal II, eller mer sannsynlig, Owen I. Her ble en ny betegnelse benyttet i Den angelsaksiske krønike ved at ordet scottas, fra hvor skotter er avledet, for å beskrive innbyggerne av Konstantins kongerike.
Edvard døde i 924. Hans rike synes å ha blitt delt med Wessex som anerkjente Edvards sønn Ælfweard of Wessex mens folket i Mercia valgte Æthelstan som hadde blitt oppfostret ved Æthelflæds hoff. Ælfweard døde noen uker etter sin far, og det førte til at Æthelstan ble konge for alle landene til Edvard i 925.

Æthelstan

Ved 926 hadde Sigtrygg øyensynlig anerkjent Æthelstan som overkonge, gått over til kristendommen og giftet seg med en søster av Æthelstan ved Tamworth. I løpet av året kan han ha forlatt sin ny tro og benektet sin hustru, men før Æthelstan og han kunne havne i krig, døde Sigtrygg brått i 927. Hans slektning, kanskje bror, Gofraid ua Ímair (Gudrød), hadde forblitt hans nestkommanderende i Dublin, og kom over fra Irland for å ta makten i York, men mislyktes. Æthelstan forflyttet seg raskt og tok det meste av Northumbria. I løpet av mindre enn et tiår, hadde det engelske kongeriket blitt det mektigste på De britiske øyer, inklusiv Irland, og strakte sin makt kanskje så langt nord som til Firth of Forth.
John av Worcesters krønike antyder at Æthelstan fikk motstand fra Owen av Strathclyde, og fra walisiske konger. William av Malmesbury skrev at Gofraid (Gudrød), sammen med Sigtryggs yngre sønn Amlaíb Cuarán (Olav Kvåran), flyktet nordover og fikk søke tilflukt hos Konstantin, noe som førte til krig med Æthelstan. Et møte ved Eamont Bridge ved Penrith i Cumbria den 12. juli 927 ble beseglet med en enighet hvor Konstantin, Owen av Strathclyde, Hywel Dda av walisiske Deheubarth, og Ældred skulle «fornekte all avgudsdyrking», det vil med andre ord si at de ikke skulle alliere seg med norrøne (hedenske) konger. William uttalte at Æthelstan sto som gudfar for en sønn av Konstantin, antagelig Indulf (Ildulb mac Constantín), i løpet av møtet.
Æthelstan fulgte opp sin framgang i nord ved å sikre seg anerkjennelse av de walisiske kongene. For de neste sju årene er det ingen hendelser i nord som er nedtegnet. Æthelstans hoff hadde deltagelse fra walisiske konger, men ikke fra Konstantin eller Owen av Strathclyde. Dette fraværet av opptegnelser betyr at Æthelstans årsak for å marsjere nordover mot Konstantin i 934 er uklart.
Æthelstans kampanje er rapportert i korthet av Den angelsaksiske krønike, og senere kronikører som John av Worcester, William av Malmesbury, Henry av Huntingdon, og Symeon av Durham har lagt til detaljer. Æthelstans hær ble samlet i Winchester fra den 28. mai 934, og nådde Nottingham ved 7. juni. Han ble fulgt av mange ledere, inkludert de walisiske kongene Hywel Dda, Idwal Foel, og Morgan ab Owain. Fra Mercia marsjerte hæren nordover, stoppet ved Chester-le-Street, før marsjen nordover fortsatte og ble fulgt av en flåte med skip langs kysten. Owen av Strathclyde ble beseiret og Symeon skrev at hæren dro så langt nord som Dunnottar og Fortriu mens flåten skal ha angrepet Caithness, hvor et langt større landområde, inkludert Sutherland, antagelig var hensikten. Det er ikke sannsynlig at Konstantins personlige autoritet strakte seg så langt nord, og angrepene må ha vært rettet mot hans allierte, men kan også ha vært enkle plyndringstokt.
Clonmacnoise-krøniken uttalte at «skotske menn tvang [Æthelstan] til å snu uten noen stor seier», mens Henry av Huntingdon hevder at angelsakserne ikke møtte noen motstand. En avgjørelse ved forhandling kan ha avslutten hendelsene: i henhold til John av Worcester ble en sønn av Konstantin overgitt som gissel til Æthelstan, og Konstantin selv fulgte den angelsaksiske kongen på hans reise sørover. Han sto som vitne på et charter med Æthelstan ved Buckingham den 13. september 934 hvor han er beskrevet som subregulus, det vil sin en konge som anerkjente Æthelstans overherredømme. Det påfølgende året var Konstantin på nytt i England ved Æthelstans hoff, denne gangen ved Cirencester hvor han opptrådte som et vitne, og framsto som den første av flere underkastede konger, fulgt av Owen av Strathclyde og Hywel Dda, som skrev under på diploma. Ved julen 935 var Owen av Strathclyde enda en gang ved Æthelstans hoff sammen de walisiske konger, men Konstantin var det ikke. Han dro tilbake til England mindre enn to år senere under langt forskjellige omstendigheter.