Galatia

Galatia (gresk: Γαλατία) var i antikken et område i høylandet i sentrale Anatolia (dagens Tyrkia). Dagens tyrkiske hovedstad Ankara ligger i det som var oldtidens Galatia.
Galatia har navn etter innvandrende gallere (eller et folk som snakket et keltisk språk) fra Trakia (sammenlign med Tylis) som bosatte seg her på 200-tallet f.Kr. og ble den herskende samfunnsklassen. Området ble kalt for «Gallia i Øst», romerske skribenter karakteriserte dets innbyggere som galli (gallere eller keltere). Galaterne selv etterlot seg ikke skriftlige kilder og deres navn på dem selv er derfor ukjent.

Geografi

Galatia var omgitt i nord av Bithynia og Paflagonia i øst mot Pontos, i sør mot Kilikia og Lykaonia og i vest mot Frygia. Hovedstaden var Ancyra (det vil si dagens Ankara).

Keltiske Galatia

Ved å se på galaterne som en form for helleniserte villmenn, kalte Francis Bacon og andre skribenter i renessansen dem for «gallo-graeci», «gallere bosatt hos grekerne» og landet for «Gallo-Graecia», det samme gjorde den latinske historikeren fra 200-tallet e.Kr., Junianus Justinus. I en mer vanlig betegnelse i antikken er Ἑλληνογαλάται (Hellēnogalátai) av Diodorus Siculus' Biblioteca historica v.32.5, i et avsnitt som er oversatt: «... og ble kalt for gallo-graeci grunnet deres forbindelse med grekerne», noe som identifiserer Galatia i greske Østen i motsetningen til Gallia i Vest.
Galaterne var i deres opprinnelse en del av den store keltiske utvandringen som invaderte oldtidens Makedonia, ledet av en viss Brennos (død 279 f.Kr.). De opprinnelige keltere som bosatte seg i Galatia kom via Trakia under lederskapet av Leotarios og Leonnorios en gang rundt 270 f.Kr. Tre stammer utgjorde disse stammene, tektosagere, trocmii, og tolistobogii.
Brennos invaderte Hellas i 281 f.Kr. med meget stor krigsbande og ble slått tilbake i siste liten fra å plyndre tempelet til Apollon i Delfi. På samme tid kom en annen gallisk gruppe av menn, kvinner og barn som vandret gjennom Trakia. De hadde skilt lag fra Brennos' folk i 279 f.Kr. og hadde innvandret inn Trakia under ledere Leonnorios og Lutarios. Disse dukket opp i Anatolia i 278–277 f.Kr.; andre invaderte Makedonia, drepte den ptolemiske herskeren Ptolemaios Keraunos, men ble til sist slått tilbake av den makedonske konge Antigonos II Gonatas, sønnesønn av den beseirede diadok (hærfører) Antigonos I Monofthalmos («den enøyde»).

Romerske og kristne Galatia

Da Deiotaros døde ble kongedømmet Galatia gitt til Amyntas, en kommandant av hjelpetropper i den romerske hæren til Marcus Brutus og Gaius Cassius Longinus som siden fikk velviljen til Markus Antonius. 
Imidlertid ved hans død i 25 f.Kr. ble Galatia underlagt Romerriket av Octavius Augustus og ble en ordinær romersk provins. Ved hovedstaden Ancyra bygde kongens arving, Pylamenes, et tempel for den frygiske guden Men for å ære Augustus, Monumentum Ancyranum, som en tegn på hans troskap. Det var på murene av dette tempelet i Galatia at kilden til Augustus' Res Gestae ble bevart for ettertiden. Få av de romerske provinsene var mer entusiastisk lojale til Roma enn denne. Galaterne praktiserte også en form for romersk-keltisk polyteisme, vanlig i keltiske land.
I løpet av sin andre misjonsreise besøkte apostelen Paulus fra Tarsus, fulgt av Silas og Timoteus, i henhold til Apostlenes gjerninger 16:6 i Det nye testamente, «det frygiske og galatiske området» og hvor han ble holdt igjen av sykdom.
Den jødisk-romerske historikeren Josefus har knyttet den bibelske figuren Gomer til Galatia (eller til Gallia generelt): «Gomer fant de som grekerne nå kaller galatere [gallere], men deretter kalt for gomerittere.» Andre har knyttet Gomer til kimmeriere.
Galaterne snakket fortsatt galatisk (gallisk) på tiden til Hieronymus' tid (347–420 e.Kr.) som skrev at galaterne i Ancyra og treverne i Trier (i hva som i dag er tyske Rhinland) snakket det samme språket.
I en administrativ omorganisering i tiden 386-395 ble Galatia etterfulgt ved ny inndeling i henholdsvis Galatia Prima og Galatia Secunda eller Salutaris, som inkluderte deler av Frygia. Skjebnen til det galatiske folket er et emne preget av usikkerhet, men det synes som om de antagelig ble absorbert i den gresktalende befolkningen i de vestlige og sentrale delene av Anatolia. 
Det var et kortvarig forsøk på 1000-tallet å gjenetablere et uavhengig Galatia ved Roussel de Bailleul, en normannisk eventyrer.