Totalitarisme

Totalitarisme (eller totalitært styre) er et politisk system hvor staten ikke anerkjenner noen grenser for sin myndighet og forsøker å regulere alle aspekter av det offentlige og private liv hvor det er mulig. Totalitarisme kjennetegnes som regel av et sammenfall av autoritært styre (hvor vanlige borgere har liten innflytelse over politikken) og ideologi (et omfattende sett av verdier som fremmes av myndighetene for å styre det meste, om ikke alt, av offentlig og privat liv).
Totalitære regimer eller bevegelser opprettholder politisk makt gjennom allomfattende propaganda som spres gjennom statskontrollerte massemedier, ett parti som ofte preges av persondyrkelse, statlig kontroll over økonomien, regulering og innskrenkning i ytringsfrihet, masseovervåkning og omfattende bruk av statsterrorisme. Det er vanlig å knytte totalitarisme til massebevegelser, særlig i deres opphav.

Etymologi

Uttrykket totalitarisme som betegnelse på «total» politisk makt ble formulert i 1923 av Giovanni Amendola, som beskrev den italienske fascismen som et system som er grunnleggende forskjellig fra andre former for diktatur Begrepet ble senere brukt i en positiv betydning av Giovanni Gentile, Italias mest fremtredende fascistiske filosof og teoretiker. Han brukte uttrykket totalitario til å betegne strukturen og målsettingene til den nye staten. Den nye staten skulle være den «totale representasjonen av nasjonen» og gi «totale» svar på nasjonale mål. Han beskrev totalitarisme som et samfunn hvor ideologien til staten hadde innflytelse, om ikke makt, over de fleste borgerne. Ifølge Benito Mussolini politiserer dette systemet alt åndelig og menneskelig.

Eksempler på bruk av begrepet

En av de første som brukte uttrykket totalitarisme var den østerrikske forfatteren Franz Borkenau i boken The Communist International fra 1938, hvor han skrev at det forente mer enn det skilt det sovjetiske og tyske diktaturene. Isabel Paterson brukte begrepet i boken The God of the Machine (1943) for å betegne Sovjetunionen og det nasjonalsosialistiske Tyskland.
Under en forelesningsserie i 1945, med tittelen The Soviet Impact on the Western World (utgitt som bok 1946), hevdet den pro-sovjetiske britiske historikeren E. H. Carr at «trenden bort fra individualisme og i retning totalitarisme skjer alle steder» og at marxismen-leninismen er den mest vellykkede formen for totalitarisme, som demonstrert av den industrielle veksten i Sovjetunionen og Den røde armés rolle i seieren over Tyskland. Bare den «blinde og uhelbredelige» kunne ignorere trenden i retning totalitarisme, hevdet Carr.
Karl Popper formulerte i The Open Society and Its Enemies (1945) og The Poverty of Historicism (1961) en innflytelsesrik kritikk av totalitarismen; i begge bøkene sammenlignet han det liberale demokratiets «åpne samfunn» med totalitarismen, og argumenterte for at totalitarismen bygger på en forestilling om at historien beveger seg mot en uforanderlig fremtid i overensstemmelse med forutsigbare lover.
I The Origins of Totalitarianism argumenterte Hannah Arendt for at nasjonalsosialistiske og kommunistiske regimer var nye former for styresett, og ikke bare oppdaterte versjoner av gamle tyrannier. Ifølge Arendt er ideologien kilden til de totalitære regimenes brede appell, fordi den gir et enkelt, «trøstende» svar på mysteriene i fortiden, nåtiden og fremtiden. For nasjonalsosialismen er all historie historien om kamp mellom ulike «raser», for marxismen er all historie historien om kamp mellom ulike «klasser». Straks et slikt premiss er akseptert, vil alle statens handlinger kunne rettferdiggjøres gjennom å appellere til naturen eller historiens lov.
Forskere som Lawrence Aronsen, Richard Pipes, Leopold Labedz, Franz Borkenau, Walter Laqueur, Karl Popper, Eckhard Jesse, Leonard Schapiro, Adam Ulam, Raymond Aron, Claude Lefort, Richard Löwenthal, Hannah Arendt, Robert Conquest, Karl Dietrich Bracher, Carl Joachim Friedrich og Juan Linz beskriver totalitarismen på litt forskjellige måter. De mener imidlertid alle at totalitarismen forsøker å mobilisere hele befolkninger til støtte for en offisiell statlig ideologi, og er intolerant overfor aktiviteter som ikke styres i retning av statens mål, f.eks. gjennom undertrykkelse eller statlig kontroll over næringsliv, fagforeninger, religion eller politiske partier.

Forskning på totalitarismen under den kalde krigen

Statsviterne Carl Friedrich og Zbigniew Brzezinski hadde stor betydning for utbredelsen av totalitarisme-begrepet og tilhørende teorikompleks i samfunnsvitenskapelig forskning, og definerte det som et paradigme for kommunistiske og fascistiske regimer. For Friedrich og Brzezinski måtte de definerende elementene forstås som en gjensidig støttende, organisk enhet, og bestod av: En utførlig ledende ideologi, ett enkelt masseparti, som regel ledet av en diktator, statlig terror satt i system, monopol på all kommunikasjon og fysisk maktbruk, sentralstyring og kontroll over økonomien gjennom planøkonomi. Friedrich har senere lagt til at det ikke er nødvendig at det er et parti som styrer, ettersom det i prinsippet kan være hvilken som helst elite som styrer. Ut fra denne totalitarismeteorien var det først og fremst Nazi-Tyskland og Stalins Sovjetunion som svarte til den. Slike regimer hadde sine røtter i kaoset etter første verdenskrig, da moderne våpen og kommunikasjonsmidler gjorde det mulig for totalitære regimer å befeste makten.
En annen totalitarismeteori ble utviklet av sosiologen Raymond Aron, og han vektlegger at totalitære bevegelser må ha et monopolistisk parti, en ideologi som er statens offisielle sannhet, et monopol på alle midler for tvang og overtakelse, de fleste økonomiske og arbeidsrelaterte virksomheter må være underlagt eller en del staten, samt en politisering av alle typer forbrytelser. Denne definisjonen varierer ikke stort fra Friedrichs og Brzezinskis definisjon, men det er viktig å bemerke at Raymond Aron var liberalist og levde også gjennom den kalde krigen, og teorien kan derfor også være malt av hans politiske tilhørighet. Det samme kan sies om Brzezinski og Friedrich, da de kan være farget av sin tids anti-kommunistiske propaganda. Både teoriene til Aron og Brzezinski og Friedrich kan virke som er skapt med formål å tilpasse dem til de nye regimene etter krigen, som Nazi-Tyskland og ikke minst Stalins Sovjet, derfor må disse teoriene sees i lys av en politisk kontekst. Argumentene i begge teoriene kan dermed fort sees å være sirkulære, det vil si at de i utgangspunktet forutsetter det man skulle forsøke å vise.