google/wiki40b huggingface dataset:
Hans Hanssen

Familie og yrkesliv

Han var eldste sønn av gårdbruker Hans Arnesen Ustmyr og hustru Karen Andersdatter Lund på Søndre Oustmyr (Ustmyr) i Leinstrand herred. Gården lå ved Heimdalsmyrene og hadde lite dyrkbar jord, men faren drev betydelig torvdrift. Han overtok selv gården, men solgte den snart til brorsønnen, som hadde bistått med torvdriften. Oustmyra/Korsen ble utbygd til boligområde på 1950- og 1960-tallet.
Hanssen var handelsbetjent hos Lauritz Bernhard Hagen i Dronningens gate 40 i Trondhjem fra 1873. Han giftet seg etter hvert med Mathea Larsdatter fra Stange. Fra 1879 drev Hanssen sin egen detaljhandel i kolonialvarer, som med tiden ble utvidet med engroshandel og næringsmiddelfabrikk (Nika). Fra 1900 holdt firmaet til i Nordre gate 28 (Hanssengården) med tilstøtende lagerbygning. I 1910 ble sønnen Karl M. Hanssen opptatt i firmaet, som ble omdannet til aksjeselskap og fikk navnet H. Hanssen & Sønn.
Hanssen hadde en rekke verv i handelsstanden, bankvesenet og industrien, blant annet som medlem av forstanderskapet i Trondhjems Sparebank, medlem av direksjonen (styret) i Trondhjems Arbeiderforenings Spareskillingsbank og Trondhjems Handelsbank samt formann i direksjonen i Forretningsbanken, Aktietrykkeriet, A/S Jernbetong.

Politisk arbeid

Hanssen var innvalgt i Trondhjem bystyre for Høyre fra 1897 til 1903 og fra 1907 til 1910. Han var vararepresentant til Stortinget for Ole Erichsen og Bernhard Brænne fra Brattøra og Ila krets (Vår Frue kirkes menighet og Ilen menighet) i Trondhjem og Levanger kjøpsteder fra 1907 til 1912. Hanssen var først valgt for Høyre, så for Frisinnede Venstre i samarbeid med Høyre. Hanssen møtte fast på Stortinget så lenge Brænne var statsråd fra 1910 til 1912, og satt i Lagtinget og Stortingets konstitusjonskomité. Sønnen Karl M. Hanssen ble formann i Trondhjems konservative forening.
Rullestol

Rullestol er et hjelpemiddel for bevegelseshemmede mennesker. Hensikten er å øke den enkeltes mobilitet. Rullestoler er som oftest konstruert som en stol med hjul som drives med håndkraft, men finnes også i motoriserte utgaver. Disse går saktere, og har ikke samme kapasitet for passasjerer eller bagasje som biler.
Rullestoler «anses ikke som kjøretøy», derimot regnes den som fører rullestol «som gående» .. Dette gjør at rullestolbrukere skal benytte fortau og ikke veibane.
Rullestoler kan lages som en enkel stol for midlertidig forflytning eller som en stol for langvarig opphold. De forskjellige bruksområdene setter forskjellige krav til komfort, kvalitet og kjøreegenskaper.
Stoler som er beregnet for langvarig og personlig bruk må kunne justeres for å passe brukeren. Dette gjøres ved mekaniske justeringer og bytte av puter, armlener, fotstøtter og nakkestøtter.
Manuelle rullestoler skal utvikles i henhold til, og godkjennes etter, europeisk standard EN 12183.

Elektriske rullestoler

Rullestoler kan også drives av en eller to elektromotorer. Slike stoler er oppladbare, og kan ha en forflytningskapasitet på opp mot 40 kilometer. Trafikkreglenes § 1 skriver at motordrevne rullestoler må «være konstruert for en hastighet som ikke overstiger 10 km/t» 
Elektriske rullestoler er i større grad enn manuelle tilpasset hver enkelt person, da de normalt brukes over lengre tid. 
Elektriske rullestoler skal utvikles i henhold til, og godkjennes etter, europeisk standard EN 12184.
Siden det i en elektrisk rullestol finnes mulighet for strømforsyning, har de ofte også elektriske tilleggsfunksjoner som justerbare seteinnstillinger, høydejustering, benvinkel etc. Enkelte elektriske rullestoler har også ståfunksjonalitet, som gjør at brukeren kan reises opp i stående stilling.
Landhockey under samveldelekene 2010

Landhockey under de britiske samveldeleker 2010. Landhockey var en av flere sporter under de nittende samveldelekene som ble arrangert i Delhi i India i perioden 3. til 14. oktober 2010. Det var fjerde gangen som landhockey var med på programmet i Samveldelekene. I lekene i 2010 var det ti herrelag og ti damelag som detok. Australia vant både dame- og herreturneringen.
Ryd kloster

Ryd Kloster (også Rude, Ryde, Rye og Rüdekloster) var et kloster i Lyksborg (tysk: Glücksburg) ved Flensborg Fjord i Angel.

Klosterets historie

Klosterkomplekset var ca. 350 m langt og 200 m bredt og besto av korsgang og gård, søylesalsfløy, legbroderfløy med kjøkken og spisesal, kirke og kirkegård samt sykehus og herberg.
Det ble oppført i 1210 av biskop Niels og tilhørte cistercienserordenen. Munkene kom fra det nedlagte Guldholm kloster ved Langsøen nær Slesvig by, som man var blitt flyttet fra pga. uro i klostersamfunnet.
Klosteranlegget var oppkalt etter landsbyen Ryde og tilhørte Munkbrarup sogn. Ryd Kloster hadde mange besittelser i omegnen. Stednavn som Munkvolstrup eller Munkbrarup minner fortsatt om det. Munkene på Ryd Kloster skrev i siste halvdel av 1200-tallet middelalderkrøniken Rydårboken (på latin Annales Ryenses). Den omhandler Danmarks historie fra sagntiden til 1288.
Munkene på klosteret menes å ha anlagt en vannmølle nord for Flensborg fjord ved Munkemølle. Den er for lengst forsvunnet, men mølledemning og dam kan fortsatt ses. Det finnes også en rekke sjeldne plante- og sneglearter som munkene kan ha innført.

Biskop Arnfast

I år 1259 skal kong Christoffer I ha blitt forgiftet under nattverden av abbed Arnfast fra Ryd kloster. Det skjedde etter årelange stridigheter med erkebiskop Jakob Erlandsen om makten i riket skulle gå til kirken eller staten. Enkedronningen Margarete Sambiria lot Arnfast etterlyse. Kanskje var anklagene grunnløse, men det kan ikke ha vært enkelt for et kloster å ha hatt en leder som var etterlyst for mord. Klosteret hadde videre valgt side i erkebispestriden til fordel for Jakob Erlandsen, og ble i en periode nødt til å lukke pga. stridighetene.
Ryd Kloster besto til 1541. I 1582 ble det revet ned av Frederik IIs bror Hertug Hans, som brukte materialene til å bygge Lyksborg slott i årene 1583-87.

Klosteret under sjøen

Klosterets presise beliggenhet ble oppdaget 12 . desember 1961 av slottsherren Prins Friedrich Ferdinand til Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg, i forbindelse med en tømming av voldgraven omkring Lyksborg slott. Klosterets fundamenter fremsto tydelig i voldgravens mudrete bunn. Før vannet ble ledet tilbake i sjøen i 1962, stillet Bundesmarine mannskap til rådighet til prøveutgravninger. Herved fikk man først og fremst kjennskap til den typiske cistercienserkirkegård med murte ca. 1/2 meter dype graver av munkesten. I en av gravene fantes et velbevart skjelett med usedvandlige fine tenner. Konserveringen under vann forklarer murverk og skjeletters friske tilstand. Det er videre blitt avdekket flere hundre meter av munkenes vannledninger, i form av uthulte trestammer med jernringer rundt sammenføyningene.
Arthur Antunes Coimbra Junior

Karriere

Arthur Antunes Coimbra Junior startet sin profesjonelle karriere i Fluminense i 1997. Han har også spilt for CFZ, New England Revolution og Sagan Tosu.
Syrphus ribesii

Utseende

En middelsstor (10-13 mm), gul og svart blomsterflue. Den ligner noe på en veps, men er ikke av de beste vepsetterligningene. Hodet er stort og bredt, fasettøynene mørkrøde og nakne. De møtes i pannen hos hannen men er bredt skilte hos hunnen. Antennene er nokså korte, for det meste gule. Ansiktet er gult. Thorax er svart med grønnlig bestøvning, litt matt. På sidene er den tett kledt med gule hår. Scutellum er lysgult. Bakkroppen er avlangt oval. litt flat, med dypt svart grunnfarge. Det andre leddet har gule sideflekker, det tredje og fjerde vanligvis brede gule tverrbånd som er litt innskåret bak i midten. Det femte leddet er nesten helt gult, det sjette gult men svart ved roten. Beina er slanke, for det meste gule, men med en del svart hos hannen. Vingene er glassklare med nesten usynlig vingemerke.

Levevis

Larvene lever av bladlus. De voksne fluene kan finnes fra mai til oktober og besøker mange slags blomster, arten overvintrer som larve.

Utbredelse

Denne vidt utbredte arten finnes over mesteparten av Palearktis og også i store deler av Nord-Amerika.
Robert J. Flaherty

Bakgrunn

Robert Joseph Flaherty nedstammet på farssiden fra irske innvandrere som hadde utreist på grunn av den store hungersnøden i Irland til Canada; moren, Susanne Klockner, var innvandret fra Tyskland. 
Faren, Robert Henry Flaherty, letrt i oppdrag av gruveselskaper etter jernmalm i sørlige Canada, i Minnesota og Michigan, og lette for egen interesse også etter gullårer. Sønnen Robert Joseph gikk en gang bli med; i ett år streifet far og sønn rundt i knapt utforskede områder i Canada. Sønnen ble grepet og fascinert av villmarken, og denne interessen holdt på ham livet til ende. 
REtter hjemkomsten gikk Robert Joseph Flaherty på Upper Canada College i Toronto, deretter studerte han mineralogi ved Michigan College of Mines.

Malmleter

Han gikk så i sin fars forspor som geologisk Prospector. Fra 1910 til 1916 foretok Flaherty på oppdrag av William Mackenzie (1849–1923), grunnleggeren av  Canadian Northern Railway, fem lange reiser i det nordlige Canada, særlig rundt Hudson Bay, på leting etter jernmalm- og kobberfelter. Han utferdiget i 1913 og 1914 som førstemann omfattende og nøyaktige kart over Belcherøyene ; den største av øyene i øygruppen fikk ham til ære navnet Flaherty Island.

Stumfilmproducer

Flahertys Nanook of the North oppnådde betydelig suksess ved lanseringen i 1922. Meget av filmen var imidlertid iscenesatt av Flaherty. Hans arbeidsmetode år at leve sammen med mennesker i månedsvis og deretter skrive en film om deres levemåte. Slik var det med Nanook - i 16 måneder levde blant blant de skildrede eskimoene på Grønland.
Flaherty ble nomineet til en Oscar for beste historie (Academy Award for Best Story) ved Oscarutdelingen 1949 for The Louisiana Story.
Syrphinae

Utseende

Syrphinae er stort sett små til middelsstore blomsterfluer. Et systematisk viktig kjennetegn er at "skuldrene" (framhjørnene av thorax) er uten lange hår. De aller fleste artene er gule og svarte på farge og er mer eller mindre gode etterligninger av veps. Dette gir dem trolig en viss beskyttelse mot fugler.

Levevis

Til å være en så artsrik gruppe har Syrphinae en overraskende enhetlig levemåte. Nesten alle artene har larver som lever av bladlus. Larvene er effektive rovdyr og kan være nyttige som naturlige fiender av skadedyr i jord- og hagebruk. Unntakene er noen arter som har larver som lever av andre insekter, og slekten Toxomerus, der larvene ser ut til å spise pollen. De voksne fluene er aktive i solskinn og besøker gjerne blomster.

Langdistanseflyvere

Blomsterfluene flyr meget godt, og noen arter kan forflytte seg over lange avstander. Arter som Scaeva pyrastri, Eupeodes corollae og Episyrphus balteatus er kjent for å ha regelmessige trekk mellom Sør- og Nord-Europa. Disse artene kan neppe overvintre i Norge, allikevel kan de være ganske vanlige og tallrike på ettersommeren. Fluene bruker flere generasjoner på trekket.
Macronotops

Utseende

Små til middelsstore (10-15 millimeter), brunsvarte gullbasser. Oversiden er mer eller mindre tett kledt med lange, gulaktige hår, og kan også ha gule flekker. Hver dekkvinge har en opphøyet lengdelist.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Sørøst- og Øst-Asia med særlig mange arter i Kina.
Fylkesvei 7598

Fylkesvei 7598 går mellom Kåkern og Sund i Flakstad kommune. Veien er 2,9 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 810.
Aonad Speisialta Bleachtaireachta

Aonad Speisialta Bleachtaireachta (irsk), eller Special Detective Unit (engelsk), er Irlands sikkerhetstjeneste, organisert som en avdeling i Garda Síochána. Foruten kontraetterretning, kontraterrorisme og etterforskning av trusler mot statens sikkerhet, har avdelingen ansvar for livvakttjeneste, sikring av store pengetransporter og Irlands vitnebeskyttelsesprogram. En taktisk politienhet inngår også i avdelingen.
Avdelingen ble opprettet 11. juli 1921 og har hovedkvarter i Dublin.
Blomsholm

Blomsholm (Raä 343) er et kulturhistorisk område langs E6 nord for Strömstad i Bohuslän. Området er rikt på fornminner, blant annet  fra steinalderen, bronsealderen og vikingtiden. Her finner en blant annet Bohusläns største dommerring og Sveriges tredje største skipssetning.
Dommerringen er 38 meter i diameter og består av ti steiner i sirkel rundt en stein i midten. Dette er ganske unikt ettersom steinene i dommerringer vanligvis har oddetall, der sju eller ni steiner er det vanligste. Skipssetningen består av 49 steiner, men har opprinnelig hatt 51 eller 52 steiner. Den er 41 meter lang og ni meter bred. Steinene i midten av skipet er en meter i høyden, mens steinene foran og bak er fire meter høye. I alt finnes det sju gravfelt fra jernalderen i området. Gravfeltene består av blant annet cirka 40 graver, derav åtte runde gravhauger. I utkanten av gravfeltet er det en fossil åker på 100 ganger 50 meter og to enkeltstående bautasteiner.
I 1625 ble Blomsholms säteri grunnlagt av den nordtyske adelsmannen Anders Blume. Setegården ble solgt første gang i 1628 og allerede i 1644 ble general Sven Ranck setegårdens femte eier. En minnestein over Sven Ranck og hans hustru Anna Bergengren er plassert midt i skipssetningen selv om de ikke er begravd der.
Under Karl XIIs krigstokt mot Norge i 1718 ble setegården brukt som lasarett og svenske soldater som døde i krigen ble begravd i skipssetningen.
Fra Blomsholm ved avkjøringen fra E6 til Strömstad ligger Grönehög, Bohusläns største gravhaug bare et par hundre meter øst for krysset.
Bullahuset

Bullahuset ligger på tidligere Valestrand gard og var Ole Bulls eiendom på Valestrand, Osterøy, fra 1858, han kjøpte det av sin mor. Bygningen er tegnet av hans bror, Georg Andreas Bull, i sveitserstil, oppført i tidsrommet 1864-68 og ferdig i 1869. Bygningen er preget av klassisime og tidlig sveitserstil.

Bygningen

Ole Bull hadde ønske om å bygge en villa i Walhalla i Oleana med en musikksal, men disse planene ble aldri realisert. Huset han oppførte på Valestrand forener forskjellige stiltrekk; Sveiterstilen med utstikkende tak og utskjæringer og takmøne med drager og ulvehoder.
Tegningene til bygningen var ferdig i 1864, bygningen var oppført i 1865. Huset er av laftet tømmer med panel.
Bygningen har gavlpryd med dragehoder som refererer til stavkirkene. Men de andre dekorasjonselemetene på bygningens eksteriør skiller seg ikke så mye fra annen samtidig trearkitektur. Særlig rik er utformingen av vindusomramlingene med slanke søyler i hele vindushøyden. Som flere andre stildetaljer er dette tatt opp igjen i bygningen på Lysøen.
Gavldekoren med dyrehoder kan ikke kjennes igjen fra noen stavkirke eller noe annet norsk materiale i den kombinasjonen som brukes her. Arkitekt Eugène Viollet-le-Duc har publisert noe som ligner i sin Dictoinaire i 1863.
På hver side av huset er der doble støpejernsaltaner som kom på plass høsten 1868. De var antakelig blitt fraktet fra England til en kostnad av 4000 spesiedaler. 
Huset har lenge vært hvitt, men da det ble restaurert i 2006 fant en originalfargene som ble brukt i tilbakeføringen.  Interiørene som er endret er også delvis blitt restaurert.

Interiør

I første etasje er der tre salonger med franske tapeter og utskårne dørposter. Den ene salongen har åtte store veggmedaljonger som er trykket på store trestokker i Paris og motivene er de fire årstidene og døgnets timer. Spisestuen er møblert med lette, sortlakkerte kurvstoler. I tappen til andre etasje er det trykt linoleum. Andre etasje har to saler. Den ene er en musikksal som mulige er et forsøk på å gjenskape en norrøn høvdingsal. Rommet har to italienske marmorpeiser. Den andre salen var Ole Bulls kombinerte sove- og arbeidsrom. Den er dekorert med vridde, salomiske søyler og trepassarkader inspirert av italiens-romansk arkitektur. Forbilder kan ha vært søyleganger i romerske klostre eller også pavens kapell i Lateran-palasset.

Ole Bull

Ole Bornemann Bull (født 5. februar 1810 i Bergen, død 17. august 1880 på Lysøen ved Bergen) var en verdensberømt fiolinist og komponist i romantikken.
Ole Bull ble født på Svaneapoteket i Bergen, der hans far var apoteker. Familien hadde også en eiendom på Valestrandsfossen på Osterøy. Dette særpregede huset står slik det var den gangen Ole Bull benyttet det. Eiendommen på Valestrandsfossen kjøpte Ole Bull i 1858 av sin mor for 16 000 speciedalere

Privat eie

Huset er i privat eie av Ole Bulls tippoldebarn, Knut Hendriksen. Huset blir brukt som sommer hus av familien og omvisninger på sommertid.
Lovesick Blues

«Lovesick Blues» er en amerikansk sang, skrevet av komponist Cliff Friend og medtekstforfatter/produsent, Irving Mills. Den har blitt en populærmusikkstandard og en enda mer populær countrysang, siden den hjelp Hank Williams med å bli berømt i 1940-årene.
Sangen ble publisert gjennom Tin Pan Alley i 1922 og ble først innspilt av den populære kontraalten Elsie Clark21. mars samme år. Den ble utgitt på 78-platen Okeh 4589. Senere samme år ble sangen spilt inn av Jack Shea og utgitt på 78-platen Vocalion 14333. Denne innspillingen inneholder et vers som ikke finnes i de senere versjonene.
Emmett Miller spilte sangen inn 1. september 1925. Den ble utgitt på 78-platen Okeh 40465. Han gjeninnspilte sangen 12. juni 1928, akkompagnert av his Georgia Crackers (som innbefattet Tommy Dorsey, Jimmy Dorsey, Eddie Lang og Leo McConville).
Bluessangeren Bertha «Chippie» Hill spilte inn en annen sang med tittelen «Lovesick Blues». Den ble utgitt på 78-platen Okeh 8453. Sangen ble en mindre hit for henne.
Den første countryversjonen var med Rex Griffin. Han spilte inn sangen 25. september 1939. Den ble utgitt på 78-platen Decca 5570. 
Sangens mest gjenkjennelige versjon kom ikke før i 1949, med Williams' hitfremførelse. Den ble innspilt 22. desember 1958 og utgitt på 78-platen MGM 1035 i 1949.
Selv om Williams hadde gjort suksess med noen hits før «Lovesick Blues», var denne sangen den første av mange nummer én-hits på countryradiostasjoner for ham. Den er også én av låtskriveren Williams' få coversanger. Sangens monumentale suksess førte til hans tid på the Grand Old Opry og fortsetter å være én av hans best huskede sanger. I 2004 var den én av 50 innspillinger valgt det året av the Library of Congress til å bli lagt til the National Recording Registry. Williams' versjon av sangen forekom i slike filmer som Siste forestilling (1971, The Last Picture Show) og Frihetens regn (1994, The Shawshank Redemption).

Norsk versjon

Evert Ljusberg og Sissel Kvambe er kreditert som opphavspersoner til den norske teksten. På norsk bærer den tittelen «Kjærlighetsblues».
Nordisk juniormesterskap i mangekamp 2017

Nordisk juniormesterskap i mangekamp 2017 ble arrangert i Kuortane i Finland 10. - 11. juni 2017, som en del av nordisk landskamp i mangekamp.
Det ble konkurrert i sjukamp for kvinner og tikamp for herrer. Resultatene for senior nedenfor er derfor nordisk landskamp, mens resultatene for junior er nordisk mesterskap.
Oktogen

Historie

Oktogen ble første gang fremstilt i 1930. I 1949 ble det oppdaget at oktogen kan fremstilles ved såkalt nitrolyse av heksogen.
I denne prosessen oppløses heksogen i 55% salpetersyre, og plasseres deretter over et vanndamp-bad i 6 timer.

Fremstilling

Det er et av de vanskeligste sprengstoffene å fremstille.  Det oppstår som et biprodukt av heksogenproduksjonen. Det kan fremstilles ved å nitrere heksametylentetramin i konsentrert salpetersyre, tilsatt eddiksyre-anhydrid (acetic anhydride), paraformaldehyd eller ammoniumnitrat. Heksogen som produseres med den såkalte Bachmann-prosessen, inneholder ca.8-10% oktogen.

Bruk

Oktogen brukes stort sett bare til militære formål, og som detonator i atomvåpen for å komprimere plutonium og uran til kritisk masse. Det brukes også til såkalt retningsbestemte sprengladninger (hulladninger), og i blandinger med trinitrotoluen (TNT).
WS-I

Web Services Interoperability Organisation (WS-I) er en internasjonal organisasjon som ble opprettet i 2002 for å fremme bruk av vevtjenester og interoperabilitet mellom implementasjoner fra ulike leverandører.
WS-I fremmer bruk av vevtjenester ved å utvikle ulike profiler, som definerer hvordan IT-utviklere skal bruke og kombinere grunnleggende vevtjenestestandarder som SOAP, WSDL m.fl.
I styret for WS-I sitter de største amerikanske programvareleverandørene, bl.a. IBM, Microsoft, Oracle, BEA, SAP og Sun. Det norske medlemmet i WS-I er Kantega.
Laetana

Levevis

Både larvene og de voksne (imago) er planteetere, ofte på busker og trær. Noen av artene kan opptre i store mengder og snauspise vertsplantene i enkelte år. De voksne billene flyr godt og kan forflytte seg over betydelige avstander.

Utbredelse

Slekten forekommer i Afrika.
Tattby

Tattby er et villaområde i Saltsjöbaden i Nacka kommune. Området har navn etter en husmannsplass som i 1552 ble omtalt som Tottaboda og som Tattareboda i 1573. I dette området ligger Saltsjöbadens Samskola og Uppenbarelsekyrkan.
Inntil skolen ligger en holdeplass på Saltsjöbanans sidelinje Igelboda-Solsidan. Tidligere lå plattformen og et stasjonshus nord for linjen, og et sidespor omtrent der dagens plattform er. Stasjonshuset brant ned i 1975 og ble ikke erstattet. Rundt 1990 ble plattformen flyttet til den andre siden av linjen slik at reisende til og fra skolen ikke skulle behøve å krysse sporet.
Avstanden fra stasjonen til Slussen er 14,4 kilometer.
Basketball under Sentralamerikanske og karibiske leker 1966

Basketball under Sentralamerikanske og karibiske leker 1966. Basketball var en av flere sporter i de tiende sentralamerikanske og karibiske leker som ble arrangert i San Juan på Puerto Rico i perioden 11. til 25. juli 1966. Det var tiende gangen som basketball var med i de sentralamerikanske og karibiske leker. Det var to turneringer, en for menn og en for kvinner. Puerto Rico vant herreturneringen og Mexico damenes.
Dryocampa rubicunda

Utseende

En ganske liten (vingespenn 32 – 50 mm), gul og rosa spinner. Antennene, beina og mesteparten av forvingene er rosa, kroppen, bakvingene og et kileformetet tverrbånd på forvingen er gule. Larven er lysegrønn med svarte lengdestriper og rød hodekapsel, på det andre kroppssegmentet er det to korte, svarte, trådformede vedheng.

Levevis

Larvene lever helst på lønn (Acer spp.), blant annet rødlønn (Acer rubrum), sukkerlønn (Acer saccharum), sølvlønn (Acer saccharinum) og asklønn (Acer negundo). I nord er det bare én generasjon, lenger sør to eller kanskje tre generasjoner per år. I år med store forekomster kan de gjøre noe skade på skogen. Larvene er selskapelige i de tre første larvestadiene, men lever enslig i de to siste. De voksne flyr om natten og kommer til lys. Hunnen sender ut feromoner som hannen kan oppdage på lang avstand.

Utbredelse

Arten finnes i det østlige Nord-Amerika fra Ontario og Quebec i nord til Florida i sør.
Fal-Car

Fal-Car, opprinnelig kjent som «A Car Without a Name» ' var en amerikansk bil som ble produsert fra 1909 til 1914 av et selskap, bare identifisert i annonser som Department C, 19 Nord May Street, Chicago, en adresse som tidligere hadde vært stedet hvor Reliable Dayton bil var blitt bygget. Den ble annonsert som «trim, classy, speedy and efficient»
Idéen bak navnet, eller mangel på sådan, var at det ville tillate sin kjøpere av et kjøretøy for å kalle bilen som de ønsket (eller som sin egen) uten å tenke på eller bry om å sette opp sin egen bilfabrikk. Slik praksis var i bilalderens tidlige dager ikke uvanlig, men de fleste selskapene som var involvert med slike prosjekter hadde i det minste et offentlig kjent navn.
A Car Without Engines var utstyrt med en 30 Hk motor, tre-trinns girkasse og kom i tre karosserivarianter (roadster, coupe-tonneau og touring) og priset under 1 700 dollar per enhet. Fordi bilen hadde ikke noe navn, er det umulig å finne et konkret produksjonstall for perioden da den ble bygget.
I 1910 fikk biilen et offisielt navn, F. A. L. eller Fal-Car, som ble avledet av etternavnet til dens støttespillere: Fauntleroy, Averill og Lowe. Fal-Car var fortsatt i produksjon gjennom 1914 i fabrikken i Chicago til dets eiendeler ble solgt på auksjon. Den tidligere virksomheten ble en ubygget tomt