Gaia

Etymologi

Det greske ordet «γαῖα» (transkribert som gaia eller gaea, uttalt som Geea) er en parallell form av «γῆ» (gē, dorisk gresk «γά» - ga og antagelig «δᾶ» da) i betydningen Jorden, et ord av ukjent opprinnelse. På mykensk gresk Ma-ka (transkribert som Ma-ga: Moder Gaia) inneholder også roten ga-.

Andre kilder

I henhold til Pseudo-Apollodorus var Gaia og Tartaros foreldre til Ekhidna, et monster i gresk mytologi, halvt kvinne, halvt slange.
Zevs skjulte Elara, en av sine mange elskerinner, fra Hera ved å gjemme henne under jorden. Hans sønn med Elara, giganten Tityos, er av den grunn sagt å ha vært en sønn av Gaia, jordgudinnen.
Gaia er blitt foreslått av Joseph Fontenrose som den opprinnelige guddommen bak oraklet i Delfi. Avhengig av kilden ga Gaia sine krefter videre til Poseidon, Apollon eller Themis. Apollon er best kjent som orakelkraften bak Delfi, allerede lenge etablert på tiden til Homer. Etter at Apollon drepte Gaias avkom Python der, overtok han de ktoniske (underjordiske) kreftene.
I antikkens greske kunst ble Gaia representert på en av to måter: I athensk vasemaleri ble hun framstilt som en matroneaktig kvinne kun halvveis oppsteget fra jorden, ofte i handlingen av å overlevere barnet Erichthonios, den framtidige kongen av Athen, for å bli oppfostret av Athene (se bilde). Erichthonios ble i henhold til gresk mytologi født ut av Attikas jordsmonn som hadde blitt befruktet av Hefaistos' sæd etter at denne hadde forsøkt å ta Athene med vold. I mosaikkbilder framstår hun som en kvinne som halvt liggende på jorden omgitt av karpoi («frukter»; latin: carpi), barneguder som var jordens frukt (se bilde). Disse karpoi var mangedelte aspekter av Plutos, guden for grøde.
Da kulturhelten Aristaios ble født, i henhold til Pindaros' niende pythianske ode og Apollonios Rhodios, tok Hermes ham for å bli oppfostret på nektar og ambrosia («udødlighet»), og han ble gjort udødelig av Gaia.
Eder som ble sverget til Gaias navn ble betraktet som de mest bindende av alle eder.

Tolkninger

I moderne tid har Gaia, som Moder Jord, blitt forsøkt tolket, blant annet av James Mellaart, Marija Gimbutas og Barbara Walker, som en senere form av den neolittiske, urindoeuropeiske modergudinne, æret siden steinalderen. Hennes eksistens er dog en spekulasjon og en kontroversiell teori i det akademiske samfunn. En del moderne mytografer, som blant annet Károly Kerényi, Carl A. P. Ruck og Danny Staples, tolker gudinnene Demeter, «moderen», Persefone, «datteren», og Hekate, «aldrende kvinne», som aspekter av en tidligere stor modergudinne identifisert som Gaia eller hennes minoiske motpart Rhea. På Kreta ble en gudinne dyrket som Potnia Theron, «dyrenes herskerinne», eller kun som Potnia, «herskerinnen», og er også foreslått som Rhea eller Gaia. Tittelen ble senere benyttet i greske tekster på Demeter, Artemis eller Athene. Modergudinnen Kybele i Anatolia, også en tidlig gudinne for naturen og fruktbarhet, ble delvis identifisert av grekerne med Gaia, men i større grad med Rhea og Demeter, og som romerne identifiserte med Magna Mater («store mor»).

Moderne økologisk teori

Det mytologiske navnet Gaia ble fremmet på nytt i 1979 av miljøforskeren James Lovelock i hans bok Gaia: A New Look at Life on Earth; hans Gaia-hypotese ble støttet av den amerikanske biologen Lynn Margulis. Teorien foreslår at levende organismer og uorganiske materiale er deler av et dynamisk system som former Jordens biosfære, og sørger for at Jorden har et egnet miljø for liv. Det vil si at alle Jordens levende organismer regulerer biosfæredelen, slik at den vedvarer å være beboelig for organismene selv. I en del varianter av den samme teorien er Jorden selv sett på som en organisme med selvregulerende funksjoner. Ytterligere bøker av Lovelock og andre har popularisert Gaia-hypotesen, som har i stor grad bli omfavnet og gått inn i alminnelig anvendelse som del av den økte oppmerksomhet og bekymring for miljøproblemene på 1990- og 2000-tallet.