Deobandi

Historien til deobandi-bevegelsen

Deobandi-bevegelsen utviklet seg som en reaksjon på britisk kolonisme. Ifølge Rashid Ahmad Gangohi, Muhammad Yaqub Nanautawi, Sayyid Muhammad Abid, Zulfiqar Ali, Fadhl al-Rahman Usmani og Muhammad Qasim Nanotvi, var det fordi britisk okkupasjon forårsaket korrupsjon i islam. Gruppen arrangerte en islamsk seminar kjent som Darul Uloom Deoband, hvorfra en islamsk revalist og anti-imperialistisk organ av deobandi begynte å forme seg. Deobandi ideologi ble etter hvert spredt gjennom organisasjoner som Jamiat Ulema-e-Hind og Tablighi Jamaat.
Ny-utdannede fra land som Saudi Arabia spesielt, og sør afrika, kina og Malaysia, åpnet tusenvis av madaaris (islamske skoler) rundt i verden.
Mot tiden til indisk uavhengighet foreslo deobandi en forestilling om sammensatt nasjonalisme der hinduer og muslimer ble ansett som én nasjon i kamp mot britisk imperialisme. En stor del av deobandi lærde etablerte i 1919 organ Jamiat Ulema-e-Hind og motsatte seg bevegelsen. En mindre gruppe av dem joinet Muhammad Ali Jinnahs Muslim League, som utgjorde Jamiat Ulema-e-Islam i 1945.

I Pakistan

15–20 % av pakistans sunni-muslimer anser seg som deobandier. Ifølge tall fra statistisk sentralbyrå i Pakistan, blir nærmere 65% av det totale antallet seminarer (Madrasah) i Pakistan styrt av deobandi-bevegelsen. 25% blir styrt av Barelvi, 6% av Ahl-e-Hadith og 3% av ulike Shia organisasjoner. Dog finnes det en fremtredende organisasjon (MQI) i Pakistan som blir styrt av ukonservative og nøytrale muslimer. Siden dagens deobandi-bevegelsen tilkjennegav seg ved wahhabistisk ideologi, var Saudi Arabia raskt ute med å støtte den økonomisk. Tidlig på 1980-tallet og opp til 2000-tallet, fikk deobandi-bevegelsen enormt mye økonomisk hjelp fra Saud-dynasti. Saud-kongefamilien likte dårlig at deobandi-bevegelsen ikke var så ekstreme som salafi folket, så de flyttet sin økonomiske støtte til Ahle-al-Hadith-bevegelsen. Uansett, mange av deobandi skoler i Pakistan underviser wahhabismens læresetninger i dag.

I england

Etter wahhabismens utbrudd, åpnet deobandiene for første gang sine britisk-baserte muslimske religiøse skoler (darul ulooms). Dette skjedde i 1970. De utdannet imamer og religiøse lærde i dem. 
I henhold til en 2007-undersøkelse av The Times var 600 av 1500 moskeer i england under kontroll av "en hardbarket sekt". Samme undersøkelse påstod også at 17 av englands 26 islamske deobandi skoler (darul ulooms) fulgte en ultra konservativ deobandisk-wahhabistisk lære som ifølge The Times forårsaket etableringen av terrororganisasjonen Taliban. Ifølge The Times ble bortimot 80% av alle englands darul ulooms ulama trent ved disse 17 hardbarkede wahhabi deobandi skolene. 
I 2014 er det blitt registrert at 45 % av britiske moskeer og utdannelse av islamske lærde (med eller uten wahhabistisk ideologi) er styrt av deobandiene.

Aqida (trosoverbevisningen deres)

Deobandi bevegelsen anser seg som en skolastisk tradisjon i sunni-retningen av islam. Etter wahhabismens utbrudd vokste den ut av islamsk skolastisk tradisjon av middelalderens Transoxania og Mughal India, og anser Shah Waliullah Dehlawi (1703-1762) som deres visjonær, selv om mange av deres tilhengere er uvitende om hans lære, og i stede er blitt "smittet" av wahhabismens lære i dag.

Fiqh (islamsk rettsvitenskap)

Deobandis er sterkt for den islamske doktrinen taqlid. Med andre ord mener de at muslimer må forholde seg til en av fire lovskoler (madhhabs) av sunni islamsk fiqh (rettsvitenskap) og generelt fraråder  fra eklektisisme. De påstår å være følgere av hanafi-lovskolen, selv om mange av deres læresetninger motstrider hanafi-lovskolens tankegang, et eksempel er lovligheten av mawlid-feiring som mange av deres tilhengere anser som bida (nyskapning i islam). Studenter ved deres deobandi madrasas, darul ulooms, er kjent for å studere klassiske bøker av hanafi-fiqh (rettsvitenskap) slik som bøker Nur al-Idah, Mukhtasar al-Quduri, Sharh al-Wiqayah, og Kanz al-Daqa’iq, og avslutter studiene ved boken Hidayah of al-Marghinani.
Med hensyn på deres syn på taqlid, som foresten muslimske generasjoner i all tid har sett på som en viktig gren av islam, er de som muslimer flest motstandere av reformist grupper som Ahl-E-Hadis (de som kun er ute etter sahih beretninger og avviser alt annet av islam). Ahle-e-hadith er altså Ghair Muqallid, dvs. de som er imot taqlid, som aldri ønsker å tilpasse islam i henhold til moderne tids krav og utfordringer. Tilhengerne av ahle-hadith kalles salafister, som er verre enn wahhabitter i sin tolkning av islam. De tolker Koranen og ahadith bokstavelig og vil aldri drøfte eller "taqlidere" om innholdet i de med noen lovskole bortsett fra sin egen salafist-lovskole. Følgelig beskylder de andre muslimer som forholder seg til en lærd eller en lovskole (fiqh-skole, madhab) å følge blindt, uten bevis og fakta. De mener at kun salf us salehins tid er riktig å følge, selv om de strider imot deres lære direkte eller indirekte gang på gang. De er svært kritisk til uansett lovskoler. Salafister krever alltid bevis fra Koranen og ahadith udner drøftelser eller en juridisk lov. Som muslimer flest har deobandier også forsvart taqlid og det å følge en av de fire lovskoler (madhabs). Selv om deobandier har blitt preget av wahhabistisk ideologi over tid, har de produsert litteratur som forsvarer taqlid og bevist at hanafi-lovskolen er fullstendig i tråd med Koranen og ahadith, hvilken faktum salafister motstrider arrogant.
Deobandier følger maturidi-doktrinen. Deres darul uloom underviser i aqida (trosoverbevisning) av Maturidi. Til tross for det har de mange wahhabistiske trekk, blant annet fornektelse av å resitere naat (lovsang) til ros og hyllest av profeten Muhammed, feire hans bursdag, hedre ahle bayt (familien til profeten Muhammed), alt dette anser de som å være "shiastisk", som en unnskyldning for å avspore seg selv og sine følgere fra den opprinnelige rettledningen av ahlus sunna wal jama (umma i flertall). Deres Mufti Taqi Usman som de anser som en stor lærd, misleder mange av deobandier i villfarelser man kun kunne drømme om før. Han utsteder fatwa etter fatwa mot feiring av mawlid. Og slik prøver å hemme den åndelige forbindelsen til profeten Muhammed som er det mest avgjørende for ens imaan (tro) og riktig aqida (trosoverbevisning). For eksempel mener han at følgesvennene til profeten Muhammed og profeten Muhammed selv ikke feiret mawlid, selv om det finnes utallig mange beretninger som motbeviser denne påstanden og beviser faktisk at både profeten Muhammed og følgesvennene hans feiret den, ikke bare dem, men også etterfølgende generasjoner gjorde det samme, dog på hver sin måte ifølge deres kultur og skikk på den tid. Uansett, med dagens utvikling av kultur og krav feirer muslimer fortsatt mawlid, dog på en mer nyansert.

Lashkar-e-Jhangvi

Lashkar-e-Jhangvi (LJ) (armeen av Jhangvi) er en militant organisasjon formet i 1996. Den opererte i Pakistan siden Sipah-e-Sahaba (SSP). Riaz Basra brøt ut av SSP etter uenigheter med sine seniorer. Gruppen er ansett som en terrorgruppe, og fortsetter å involvere seg i terrorangrep. Gruppen er blitt stemplet av den pakistanske etterretningsorganisasjonen, ISI, som en sikkerhetstrussel.

Taliban

Taliban ("studenter"), uttalt; Taleban, er en politisk fundamentalist gruppe i Afghanistan. Den ble etablert som en del av en hemmelig CIA-operasjon i Afghanistan og spredte seg i Afghanistan fra september 1996 til desember 2001, med Kandahar som sin hjemby. Den er kjent for å misbruke sharia lovenes praksis. Mens mange ledende muslimer og islamske lærde har vært strengt kritisk til talibans fortolkning av sharia lover (islamske lover), har de mest ekstreme darul uloom deoband-organene støttet taliban i Afghanistan, inkludert riving av Buddha-statuene i Bamiyandalen i 2001. Flesteparten av talibans ledere er påvirket av deobandi doktrine.

Tehrik-e-Taliban Pakistan

Tehrik-i-Taliban Pakistan (TTP), tilnavn; Pakistani Taliban, er en paraply organisasjon bestående av forskjellige millitante grupper nordvest av de føderale administrerte stammeområdene langs den afghanske grensen i Pakistan. I desember 2007 samlet 13 grupper seg sammen under lederskap av terroristen Baitullah Mehsud. De utgjorde å være "Tehrik-e-Taliban Pakistan". 
TTP er ikke direkte knyttet til den Afghanske Taliban-bevegelsen ledet av Mullah Omar. Begge gruppene har forskjellig historie, mål og interesser, selv om de har til felles doktrinen av deobandi fortolkning av islam og utgjør å være pashtuer.

Sipah-e-Sahaba

Sipah-e-Sahaba Pakistan (SSP) er en forbudt militant organisasjon, og har tidligere vært registrert som en politisk parti i Pakistan. Den ble etablert i 1980 i Jhang av den millitante lederen Haq Nawaz Jhangvi.
Deobandi doktrinen er blitt løsrevet fra den opprinnelige islamske læren (tasawwuf), og følgelig er det blitt etablert slike ekstreme grupper.