Eustache Deschamps

Reisende poet

Deschamps ble født i Vertus, i Champagne, i en adelsfamilie av beskjeden betydning. Han fikk opplæring i versekunsten fra lyrikeren Guillaume de Machaut, kanon ved Katedralen Notre-Dame i Reims, som han kanskje var en nevø av. Med støtte fra Machaut studerte han senere ved Universitetet i Orleans. 
Etter studiene i 1386 ble han knyttet til hoffet og sto under kong Karl V av Frankrikes beskyttelse, og etter dennes død i 1380 hos Karl VI foruten at han imponerte dennes bror, den unge kunstelskede og ambisiøse hertug Louis av Orléans som han tjente hos fra 1390. Via sine sponsorer fikk han flere mindre kongelige posisjoner som han kunne fø en familie på, skjønt hans hustru døde i 1376 etter å ha født deres tredje barn. I 1384–1385 var han sannsynligvis med på en diplomatisk reise til Ungarn og Kroatia, og reiste som ambassadør for Louis av Orléans i 1397 til Morava (Mähren). Etter 1400 trakk han seg mer og mer tilbake, helsen sviktet og han var misfornøyd med det politiske maktspillet ved hoffet.

Produktiv poet

Deschamps skrev mer enn 1500 dikt, og av disse var 1175 ballader, foruten drikkeviser og en rekke fabler. Med unntatt av ett dikt er all hans poesi meget korte i lengde og de er stort sett satiriske hvor han kommenterer skarpt de dagsaktuelle begivenheter. Således har han også interesse for historikerne. Hundreårskrigens ulykker skildrer han i motsetningen til Jean Froissart med hat mot engelskmenn og flamlendere, for soldatenes brutalitet, folkets lidelser, dyretid, utskeielser, griskhet, korrupte embetsmenn og prester. 
Mot England hadde han en personlig grunn ved at hans eiendommer ved hans fødested ved Vertus ble plyndret og brent ned av engelske soldater og han tok bittert hevn ved å forulempe England og engelskmenn i sine mange dikt, blant annet i et fragment La Fiction du lion hvor han sammenligner Frankrike med løven og England med leoparden. 
Han skildret også livets lysere sider med ridderturneringer, folkefester, en glass eller to på en kneipe og terningspill, moter og annet dagligliv. Hans dype kjærlighet til Frankrikes hovedstad Paris ble stadig utpenslet.

Melankoli

Med årene ble han plaget av sykdom og tretthet, ble tidlig skallet, noe han klagde sårt over, og som François Villon senere skrev han burleske testamenter, eller filosoferte over tingenes elendighet. Han skrev også en avhandling i 1392 om fransk poesi med tittelen L'Art de dictier (Kunsten å dikte). Han skiller mellom den kunstige musikk (musique artificielle) som alle kan lære og den naturlige musikk (musique naturelle) som ikke kan læres, det vil si diktningen, men når de to klinger sammen forskjønner de hverandre naturlig.
Hans skarpe tunge var kanskje også grunnen til at han mistet jobben som Bailli (lensmann) av Senlis.  Melankolien var kanskje også grunnen til hans eneste lengre dikt, Le Miroir de Mariage (Ekteskapsspeilet), et satirisk og ufullført dikt på 13 000 linjer som har blitt berømt for dets hatske utfall mot kvinner. Diktet diskuterer ekteskapets fordeler og ulemper, og det er spesielt det sistnevnte som Deschamps ser: hustruen vil alltid krangle og syte, ha nye klær, beklage seg og være ondskapsfull, og dessuten taper deres skjønnhet seg for fort.