Drømmevisjon

Drømmevisjon eller visjonsdiktning er en litterær sjanger, et litterært redskap eller en litterær konvensjon hvor fortelleren faller i søvn og drømmer. Visjon, av latin visio = syn, henviser i litterær sammenheng til den erkjennelse som kunstverket utgår fra. Grunnmotivet i visjonsdiktningen er vandringsmotivet, en reise hinsides, til et dødsrike. Visjonsdiktningen anvender særskilt en visjon om syn, opplevelse av fenomener som ikke lar seg innordne blant naturlige erfaringer. Det vil si åpenbaringer av noe skjult, dunkelt eller overnaturlig. Visjonsdiktningen har således til hensikt å gi innsikt i de oversanselige forhold.

Historie

Som en religiøs episk-lyrisk sjanger blomstret den mest i middelalderens Europa, men har opprinnelse i arkaisk tid. I innledningen til verdens eldste bevarte litterære tekst, eposet Gilgamesj, 2000-1600 f.Kr., beskrives helten Gilgamesj som «han som har sett allting», og som vandrer tilbake fra den andre siden av dødens flod. Andre skildringer av dødsriket finnes i den gammelegyptiske Dødeboken og i Odysseen besøker helten Odyssevs dødsriket på sin lange reise hjem etter Troja. Også i senere tider ble sjangeren benyttet. Italienske Dantes Den guddommelige komedie er blant de største og mest gjennomarbeidete. Henrik Wergelands dikt Skabelsen, Mennesket og Messias (1830) og omarbeidelsen fra sykeleiet, Mennesket (1845) regnes til visjonsdiktningen. Velkjent i Norge er også folkevisa Draumkvedet, som er et visjonsdikt i balladeform. Det er nedtegnet i Vest-Telemark i mange varianter. John Bunyan, The pilgrims progress fra 1600-tallet, er også et visjonsdikt, likeså John Miltons Det tapte paradis. 
I drømmen er det vanligvis en ledsager eller veileder som meddeler en kunnskap, ofte om religion eller kjærlighet, som drømmeren ellers ikke ville ha mottatt. Etter at drømmeren har våknet vil fortelleren dele sin nye kunnskap med andre. En typisk mønster i middelalderens visjonsdiktning (som den irske og norrøne Tundals visjon fra 1100-tallet eller Dantes La Divina Commedia) er at dikteren selv, eller hovedpersonen i diktet, på én aller annen måte har foretatt en reise i det hinsidige – i Helvetet, Skjærsilden og Paradiset, i Det golde landet, i Underjorden og lignende – og kommet tilbake med sitt vitnesbyrd. Ofte gir visjonsdiktet advarsler, og retningslinjer for hvordan man skal føre sitt liv for å få en best mulig overgang til (eller opphold i) dødsriket. 
Bibelen har også mange eksempler på visjonstekster; en forteller som formidler de sannheter han har blitt gitt gjennom en visjon, et syn, en drøm, en form for tiltale. I den apokryfe litteraturen fra de første kristne århundrene finnes blant annet Paulus' visjon.
Om drømmevisjonen inkluderer en rettledning som et talende, men ellers et livløst objekt, da er det billedlig talt en form for prosopopoeia (retorisk sett at man påberoper seg et vitne som ellers ikke eksisterer). Visjon er en opplevelse eller en innsikt som ikke lar dekkes av naturlige erfaringer ved at de gir en avsløring eller en åpenbaring av noe som er skjult, dunkelt eller overnaturlig. Drømmevisjonen som litterær genre foregir således på at den gir innsikt eller erkjennelse.
Drømmevisjonen var en konvensjon som var hyppig i bruk i europeisk litteratur fra slutten av latinske tider og framover til slutten av 1400-tallet. Den kristne latineren Boëthius var i sitt verk Filosofiens trøst sannsynligvis den første kjente forfatteren som benyttet drømmevisjonen som et litterært grep. Verket, som han skrev ca. 524 e.Kr. mens han satt i fengsel for å bevare tidligere tiders kunnskap, var komponert i vekslende avsnitt mellom poesi og prosa.
I nyere tid er det skapt mange verk som henter elementer fra teologi, eventyr, arketyper og myter, og svært mye film og litteratur spiller på menneskets nysgjerrighet på fremtiden og det hinsidige. Akkurat som visjonsdiktet gjorde i middelalderen, er det de store spørsmålene rundt liv og død som man aldri kan finne fasitsvar på som tas opp. The Matrix (1999) er et av mange eksempler på en film med slike elementer.