Ingrid Bjerkås

Tidlige år

Ingrid Bjerkås ble født som det andre barnet til Olaf og Hilda Johansen i Kristiania i 1901. Moren hadde utdannelse fra Den Kvindelige Industriskole i byen, mens Olaf hadde flyttet til byen fra landet som 16-åring, og arbeidet som fullmektig i en butikk. Familien bodde for det meste på Tordenskiolds plass, som lå der Rådhusplassen i dag ligger. Da Ingrid var 12 år gammel, flyttet familien til Lysaker der foreldrene hadde bygd et hus som fungerte både som bolig for familien og den familieeide butikken Tjernsmyr Landhandleri. Faren satt i kommunestyret i Bærum for Høyre og hadde andre verv i lokalsamfunnet. Familien var ikke kirkelig interessert, og Ingrid Bjerkås beskrev senere faren som en «fritenker».
Bjerkås gikk på skole i Kristiania. Først gikk hun på Olaf Bergs pikeskole i St. Olavs gate, der hun blant andre hadde Eugenia Kielland som lærer. Ingrid gjorde det ikke veldig godt på skolen. Hun var russ ved Frogner skole i 1920, og gikk ut med TF (tilfredsstillende) som hovedkarakter. Samme år ble hun immatrikulert ved Det Kongelige Frederiks Universitet i Kristiania, men hun tok i stedet kurs i stenografi, maskinskriving og husstell.
I 1921 traff hun den seks år eldre Søren Alexius Bjerkås. De giftet seg i Ullern kirke i 1922 og bosatte seg på Jar, hvor de ble boende resten av livet, med unntak for årene på Senja. De fikk to barn. Han arbeidet som revisor i Aker kommune før han ble sjef for revisjonen i Oslo Sporveier. Hun var ansvarlig for husholdet.
Ingrid Bjerkås hadde i denne perioden ikke noe kirkelig engasjement. Hun var derimot politisk interessert, men i motsetning til sin far og ektemann, som begge var høyremenn, stemte hun på Arbeiderpartiet. Hun var også interessert i internasjonal politikk, og sa senere at tildelingen av Nobels fredspris til Carl von Ossietzky i 1935 ble en øyeåpner for henne med tanke på hva som var i ferd med å bygge seg opp i Tyskland.

Andre verdenskrig

Utbruddet av andre verdenskrig var en svært traumatisk opplevelse for Ingrid Bjerkås. I begynnelsen av krigen i Norge forsøkte hun å slutte seg til de norske soldatene som lotte uten hell. Dette førte henne ut i en kaotisk situasjon. Hun ble rammet av angst og fortvilelse, og ble etterhvert såpass dårlig at familien ble bekymret for henne. Etter noen uker fant hun tilbake til ro og mental styrke. Selv opplevde hun dette som at Gud hadde grepet inn i livet hennes, og hun begynte å se tegn til Gud i hverdagen. Denne religiøse utviklingen forundret familien, da hun aldri tidligere hadde vært særlig religiøs. Natt til 7. januar 1941 opplevde hun det som hun selv mente var den sterkeste av flere gudsåpenbaringer. Hun lå i sengen, og hørte en stemme som sa til henne «Nå leser du dette, og så kommer jeg og krever deg med en gang!» For henne var dette en sterk opplevelse, som gjennom en venninne førte henne inn i et miljø i Bærum tilknyttet Oxfordbevegelsen.
Bjerkås fikk gjennom sin religiøse oppvåkning en retning på motstanden mot okkupasjonsmakten, og hun begynte å gjøre sivil motstand. 1. juni 1940 ble hun arrestert første gang. Hun hadde da forsøkt å stoppe Josef Terboven (den øverste tyske sivile leder i Norge) fra å holde en tale på Slottsplassen i Oslo. Iført lotteuniformen sin dro hun til Oslo. Med seg hadde hun en lapp med påskrift fra Lukas 12: «Frykt ikke for dem som slår legemet ihjel og derefter ikke kan gjøre mere; men jeg vil vise eder hvem I skal frykte for: Frykt for ham som har makt både til å slå ihjel og til derefter å kaste i helvede! Ja, sier jeg eder, for ham skal I frykte.» Da hun kom til Slottsplassen mente hun at hun så general Nikolaus von Falkenhorst (den tyske militære leder i Norge) stå og snakke. Hun brøt da gjennom sperringene mens hun løftet et tysk nytestamente og ropte mot von Falkenhorst. Hun ble arrestert og avhørt i Gestapos hovedkvarter i Victoria Terrasse, men slapp etter en stund fri uten anmeldelse.

Brev til Quisling

Bjerkås ble svært provosert av Vidkun Quislings tale i radioen 5. september 1941. I et brev til ham dagen etter kritiserte hun i sterke ordelag Quisling og bad ham oppløse Nasjonal Samling (NS). Slike brev var ganske vanlige og førte normalt ikke til reaksjoner fra okkupasjonsmakten, men da hun etter en måned sendte et nytt brev der hun blant annet skrev at hun så det som en oppgave å få NS oppløst, mente Quisling at hun hadde gått for langt, og hun ble siktet for ærekrenkelser. 21. oktober måtte hun møte til avhør hos Statspolitiet. Hun sa i avhøret at hun var villig til å ofre livet i kampen mot NS, og selv om hun godtok at hun ikke skulle skrive flere brev til Quisling, nektet hun å forplikte seg til å oppgi kampen mot NS.
Hans Eng, Quislings nære venn og familielege, fikk i oppdrag å vurdere hennes mentale helbred. Dette gjorde han kun på grunnlag av de to brevene hun hadde skrevet. Han konkluderte med at hun var alvorlig syk og gav henne diagnosen «jøssingismus anglemanicus paranoidformis»  Videre anbefalte han at hun burde settes under verge. Engs vurderinger gjorde at Bjerkås ikke var innenfor kravene for å kunne bli tiltalt for ærekrenkelser, som hun på dette tidspunktet var siktet for. Statspolitisjefen foreslo i stedet at hun skulle bli idømt sikringsdom, en dom som forutsatte at den straffbare handlingen var begått i sinnssykdom. Saken ble lagt fram for Folkedomstolen med Hans Eng som en av to sakkyndige.
Bjerkås fikk oppnevnt en forsvarer, og sammen med Leif Melsom, den andre sakkyndige som var oppnevnt for å vurdere Bjerkås' mentale helse, fikk forsvareren byttet ut Eng med Torgeir Kasa. Politibetjenten som hadde avhørt henne ble også bedt om å sende en vurdering av hennes mentale helse, og han så ingen grunn til å tvile på at hun var frisk. Politiet begynte derfor å lure på om hun heller skulle siktes for statsfiendtlige handlinger og at man skulle avlyse den rettspsykiatriske undersøkelsen de fagkyndige var utnevnt til å gjøre.
Dagen før statsakten på Akershus der Quisling ble innsatt som ministerpresident, tok Eng et nytt initiativ i saken. Han ringte til Statspolitiet og sa at han og justisminister Sverre Riisnæs hadde diskutert Bjerkås, og at hun ble regnet som en sikkerhetsrisiko for den forestående hendelsen og måtte sikres. Bjerkås var på sykehus med datteren da politiet forsøkte å arrestere henne hjemme. I et forsøk på å unngå å bli arrestert, skrev hun til Statspolitiet og sa at hun ikke ville gjøre noe så lenge datteren var på sykehuset, og at hun ville gi beskjed når hun igjen ville ta opp kampen mot okkupasjonen. Politidepartementet mente dette brevet styrket mistanken om at hun var mentalt ustabil, og den psykiatriske undersøkelsen ble derfor gjennomført. Bjerkås ble funnet å være frisk, og Folkedomstolen bestemte seg for å ikke gjøre mer med saken.
Den 22. mai 1942 kom en delegasjon med Quisling i spissen til Stabekk gymnas der begge Bjerkås' barn var elever. Delegasjonen ville at lærerne skulle melde seg inn i NS, men alle bortsett fra to lærere nektet. Dette førte til at alle lærerne, bortsett fra de to som meldte seg inn, ble arresterte. Arrestasjonene førte til en stor protestaksjon fra foreldre og elever ved skolen, og Bjerkås var sentral i aksjonen. De fikk ikke svar på klagebrevene og Bjerkås oppsøkte da skoledirektøren. Hun fikk da beskjed om at det var Quisling som hadde ansvaret for saken, og skrev på nytt et brev til ham. Hun ble da innkalt til Slottet der hun ble møtt av Quisling og skoleminister Ragnar Skancke. Quisling var rasende, og hun opplevde møtet som svært skremmende. Hun ble truet med at barna ikke skulle få mer skolegang, at mannen skulle miste jobben og hun skulle straffes. Dette ble delvis gjennomført da datteren, som holdt seg vekke fra undervisingen på Stabekk gymnas etter arrestasjonen, ikke fikk gå på en annen skole videre. Sønnen fikk derimot fullføre gymnaset.

Studier og ordinasjon

Etter krigen hadde Bjerkås vansker med å falle til ro i husmorrollen hun hadde hatt før krigen, og hjemmet var også i endring da barna flyttet ut og hun i 1946 fikk sitt første barnebarn. Hun ønsket nå å være til nytte for samfunnet og for Gud, slik hun følte hun hadde vært under krigen, og hun begynte å engasjere seg i kvinnesaken. Hun var i kontakt med Norsk Kvinnesaksforening uten å finne det hun var på jakt etter der. I stedet fant hun en oppgave i søndagsskolen på Jar. Denne ble drevet av en kvinne som hadde blitt nær venn av Ingrid Bjerkås etter  kallsopplevelsen hennes under krigen, og Bjerkås ble først hjelper på søndagsskolen, før hun ble en av fire lærere. Hun fant stor glede og mening i dette, men opplevde samtidig at hun fikk flere spørsmål til bibelfortellingenes historisitet og de pedagogiske metodene som ble brukt. I 1951 bestemt hun seg for å studere teologi og tok forberedende ved universitetet som femtiåring.

Studier

I 1950-årene måtte alle nye teologiske studenter ved Teologisk fakultet (TF) ved Universitetet i Oslo møte til samtale med dekanus. Da Bjerkås begynte å studere, var det Einar Molland som hadde disse samtalene. I samtalen mellom dem var Molland, som var syv år yngre enn Bjerkås, kritisk til at hun skulle begynne å studere og mente hun var for gammel og hadde feil kjønn. Han førte henne heller ikke inn i listene slik han skulle, noe som gjør at hun ikke finners i oversikten «Fortegnelse over theologiske Studerende 1851-1991». Hun var kvalifisert til studiene, og fikk derfor plassen, til tross for Mollands kjølige mottagelse.
Bjerkås var rundt tretti år eldre enn de fleste av sine medstudenter og var lite aktiv i studentmiljøet. Hun fokuserte på studiene, og var en aktiv student, selv om hun gjorde det heller dårlig på de obligatoriske språkfagene gresk, hebraisk og latin som hun hadde eksamen i 1952, 1953 og 1954. Parallelt med studiene var hun fremdeles hovedansvarlig for hjemmet og tok seg av sine syke og døende foreldre. Hun gjorde seg ferdig med første avdeling i teologistudiene i 1958, og meldte seg samme år opp til andre avdeling. I en selvpresentasjon alle studentene måtte levere med oppmeldingen, skrev hun da at hun ville bruke studiene til å arbeide som prest. Hun fikk sin cand. theol-grad med sluttkarakteren «haud illaudabilis», som ikke var en veldig god karakter.
Høsten 1959 begynte Bjerkås på Det praktisk-teologiske seminar (praktikum). Da hadde hun allerede hospitert ved seminaret samme vår, og også søkt på en prestestilling i Bærum. Denne søknaden hadde uroet Arne Fjelberg som var rektor på praktikum, og fungerte som veileder for henne under praktikumsstudiene. Han mente at slike søknader fra personer som ikke var formelt kvalifisert til en prestestilling skadet kvinneprestsaken. Hun fikk den avgangskarakteren «non contemnendus» som er laveste karakter over stryk.

Ordinasjon

Arne Fjelberg hadde styrket Bjerkås i troen på at hun kunne bli prest og rådet henne til å ta kontakt med biskopen i Hamar bispedømme, Kristian Schjelderup, med tanke på ordinasjon. Fjelberg mente at Schjelderup ville tåle bråket som ville komme rundt den første ordinasjonen av en kvinne til prestetjeneste i Den norske kirke. I tillegg var Schjelderup en av to biskoper som hadde uttalt seg positivt om kvinnelig prestetjeneste i forbindelse med lovendringen i 1956. Bjerkås tok derfor kontakt med ham i form av et privat brev, og la fram saken sin. Hun var åpen om kallsopplevelsen hun hadde hatt under krigen, men også på at hun begynte å bli gammel (Bjerkås var 59 år på dette tidspunktet) og hadde ganske dårlige karakterer fra universitetet. Hun fikk raskt svar fra Schjelderup som skrev at han ikke ville skape problemer om hun søkte seg til Hamar, uten at han kunne garantere at hun ble ansatt der. Samtidig var han også klar på at han syntes hun var i eldste laget for det bråket som ville komme rundt en ordinasjon. 
Høsten 1960 søkte Ingrid Bjerkås på fem stillinger i Hamar, uten å få noen av dem. Hun begynte derfor å se etter stillinger andre steder i landet, og søkte først på en stilling i Ålesund. Lokale kvinneorganisasjoner skrev til Kirkedepartementet og bad om at Bjerkås måtte få stillingen, men biskop i Bjørgvin bispedømme Ragnvald Indrebø sa nei. Samtidig ble det klart at både for stillingen i Ålesund og for stillingene i Hamar hadde det pågått en kampanje der mannlige prester ble oppfordret av kvinneprestmotstandere om å søke på stillingene Bjerkås søkte på. Som i Hamar, havnet Bjerkås bakerst i ansiennitetslisten i Ålesund. Motstanden var heller ikke bare prinsipiell. Man mente også at av kvinner som var kvalifisert til prestetjeneste, var Ingrid Bjerkås den minst egnede på bakgrunn av alder, eksamensresultater og andre faktorer.
Hun søkte så på tre stillinger i Nord-Hålogaland bispedømme som hadde en prekær prestemangel på dette tidspunktet. Biskopen i Nord-Hålogaland, Alf Wiig, var også positiv til kvinnelige prester, men han var ikke positiv til Bjerkås og hevdet hun var for gammel og hadde for dårlige eksamensresultater. Heller ikke etter at Schjelderup tok kontakt med Wiig for å få ham til å endre mening, mente Wiig at Bjerkås var skikket til en stilling i hans bispedømme.
Selv om prosessene i Nord-Hålogaland ikke var avsluttet ennå, anslo ikke Schjelderup sjansene hennes for gode. Hun hadde søkt i Tana, der læstadianismen stod så sterkt at hun ikke kunne regne med å få stillingen, og det var derfor i Berg og Torsken på Senja hun hadde mulighet. For å hjelpe Bjerkås, innstilte han henne til et vikariat i Hamar bispedømme, til tross for at han ikke mente det var en god stilling for henne. 3. mars 1961 fikk Ingrid Bjerkås dermed ordinasjonstillatelse fra Kongen i statsråd for å bli ordinert til vikartjeneste i Hamar bispedømme. Siden Bjerkås på dette tidspunktet også hadde inne søknader på faste stillinger som det var mulig for henne å få, var dette ifølge Norderval trolig en «proforma-ordning» for at hun skulle fylle alle kravene for ordinasjon.
Nyheten om ordinasjonstillatelsen førte som ventet til bråk, og bråket ble ytterligere forsterket av at det var den kontroversielle biskop Schjelderup som skulle stå for ordinasjonen. De kristne avisene Vårt Land og Dagen, ledelsen ved Menighetsfakultetet, flertallet av biskopene og grupperinger av prester kritiserte både Bjerkås – for å ha brutt med andre kvinnelige teologer som ikke hadde søkt ordinasjon – og Schjelderup for å presse gjennom sitt syn. To dager etter at nyheten ble offentlig, sendte seks av landets ni biskoper ut et skriv der de sa at kvinnelige prester var i strid med Det nye testamentet i Bibelen og at kvinnelige prester var tvunget på kirken og ville føre til store konflikter. De sa også at de ville nekte å samarbeide med kvinnelige prester, og oppfordret menighetene til å gjøre det samme. Bjerkås sa senere at denne uttalelsen fra biskopene var noe av det mest ufine av alt hun opplevde.
Schjelderup tok samtidig kontakt med to andre kvinnelige teologer og tilbød dem å bli ordinert sammen med Bjerkås. I 1947 hadde tre kvinner blitt ordinert samtidig i Danmark, og i Sverige ble tre kvinner ordinert i løpet av kort tid i 1960. De to norske teologene, Agnete Fischer og Anne Berit Aas, takket derimot nei til Schjelderups tilbud. De følte seg ikke klare for ordinasjon og ville heller ikke bli assosiert med Bjerkås' meninger og teologi, der hun blandet juridiske rettigheter og kvinnesak inn i det mange så som et rent teologisk spørsmål, i tillegg til at de ville være lojale mot kirken og ikke bidra til konflikt og splittelse. Bjerkås var en «outsider» blant kvinnelige teologer i Norge. Hun var medlem i og fikk støtte fra Norske Kvinners Nasjonalråd, noe hun var alene om blant kvinnelige teologer. Mens de andre kvinnene var tilbakeholdne i ønske om ordinasjon av frykt for kirkesplittelse og de personlige konsekvensene en ordinasjon ville få i form av kirkelig bråk, var Bjerkås offensiv.
Bjerkås hadde blitt et symbol for mange, og mange opplevde angrepene på henne som et angrep på egen tro og kirketilhørlighet. Mange kvinner så også på hennes kamp som sin egen kamp, og hun ble en populær person i mange miljøer. Mange fra disse miljøene møtte opp til ordinasjonsgudstjenesten.
Bjerkås ble ordinert i Vang kirke 19. mars 1961. 1200 mennesker var inne i kirken under gudstjenesten, og mange fikk ikke plass i kirken. Det var derfor satt opp høytalere utenfor kirken, slik at disse også kunne følge gudstjenesten. Flere journalister var også tilstede, og gudstjenesten ble overført på radio. Hendelsen ble agt merke til også utenfor Norge, men da ble det gjerne fremhevet at det var en motstandskvinne som ble Norges første kvinnelige prest. Stockholms-Tidningen skrev for eksempel «Norges första kvinnliga präst trotsade Terboven».
I sin preken holdt Bjerkås fram Maria som eksempel på en som lot Gud gripe inn i livet sitt og var tro kallet hun fikk fra Gud. «Vi må lære av Maria!» var oppfordringen hennes til tilhørerne. Schjelderup på sin side, fokuserte på at ordinanden hadde fulgt kallsopplevelsen sin, tatt utdannelsen som trengtes og var villig til å gjøre tjeneste der kirken trengte henne.

De siste årene

Etter å ha gått av flyttet Bjerkås flyttet tilbake til Kringsjåveien. Hun fikk flere oppfordringer om å søke på prestestillinger, men så det som utenkelig å bli prest for noen annen menighet etter Berg og Torsken. Derimot takket hun ja til å bli sykehusprest en dag i uken på Martina Hansens Hospital. Dette var en stilling hun hadde i fem år. Hun hadde også mange foredrag for ulike kvinneforeninger som ville høre henne fortelle.
I 1966 gav hun ut selvbiografien Mitt kall. Boken ble en suksess og solgte 15 000 eksemplarer. I boken gav hun sin versjon av det som hadde skjedd med og rundt henne. Hun uttalte seg ubeskyttet og direkte og var heller ikke alltid helt nøye på om detaljer var riktig, noe som ble møtt med sterke reaksjoner fra de som var i opposisjon til henne.
I 1966 fikk hun også en ærespris fra Norske Kvinners Nasjonalråd for å ha «hatt mot og hadde fått styrke nok til å være vårt lands første kvinnelige prest». Hun fikk også Petter Dass-medaljen for å ha vært den første kvinnelige presten i Nord-Norge, og hun var overveldet av å få medaljen.
I 1971 ble hun klar over at man trengte en vikar som konfirmasjonslærer i Torsken den sommeren. Ingrid Bjerkås søkte på stillingen, noe som førte til en ny runde konflikt på Senja. Menighetsrådet i Torsken ville ikke ha henne. Prosten var også skeptisk, mens biskopen ønsket henne som vikar. Den avtroppende soknepresten var redd for en ny splittelse i menigheten, men til tross for uroen enkelte hadde ble hun vikar og tilbrakte sommeren på Senja som prestevikar.
Utover i 1970-årene holdt hun færre foredrag og reiste mindre, men var fremdeles samfunnsengasjert. Hun meldte seg inn og ble aktiv i Senterpartiet under EF-saken i 1972, støttet samenes sak under Alta-konflikten og kritiserte biskopene og kirken under abortstriden, uten at hun var tilhenger av abortloven. Den siste saken førte igjen til at det kom reaksjoner mot henne.

Sykdom og død

I 1979 ble hun diagnostisert med langt fremskreden kreft i galleveiene, og levde i nesten to år med sykdommen. I sykdomsperioden var hun blant annet med å utforme punkter i Senterpartiets kirkepolitikk. Mot slutten av livet bodde hun på Capralhaugen sykehjem. Hun var med å planlegge begravelsen sin, og bad Helge Hognestad om å forrette i den. Hun døde 30. november 1980, og 5. desember ble hun bisatt fra Haslum krematorium.

Kvinnelige prester i årene etter Bjerkås

Etter at Ingrid Bjerkås hadde blitt prest ble snart Agnes Vold sykehusprest på Radiumhospitalet og Gunhild Strande sykehusprest i Tromsø. I 1976 åpnet praktisk-teologisk seminar ved Menighetsfakultetet for kvinnelige studenter. Ikke før i 1983 kom den første kvinnelige soknepresten i Oslo, da Anne-Berit Stensaker (tidligere Anne-Berit Aas) ble sokneprest. På dette tidspunktet var det 64 kvinnelige prester i Norge. I 1997 var over 30 % av nyordinerte prester kvinner, og samme år var 127, ca 11 % av de statlig lønnede prestene, kvinner. I 2014 var rundt 30 % av prestene i Den norske kirke kvinner. Samme år hadde MF 63 kvinnelige teologistudenter mot 62 mannlige, og tendensen de siste årene har vært at tallet på kvinnelige prester er økende. Den norske kirke fikk sin første kvinnelige biskop i 1993 da Rosemarie Köhn ble biskop i Hamar bispedømme.

Priser og medaljer

I 1966 fikk Ingrid Bjerkås Norske Kvinners Nasjonalråds Ærespris. Begrunnelsen var at Bjerkås hadde «hatt mot og hadde fått styrke nok til å være vårt lands første kvinnelige prest». 

I 1966 ble hun også tildelt Petter Dass-medaljen for å ha vært den første kvinnelige presten i Nord-Norge.

Statuer

Foran Berg kirke på Senja er det reist en støtte med et portrett av Ingrid Bjerkås. Portrettet er modellert av billedhugger Nina Sundbye, og støpt i bronse.

I 2011 feiret Den norske kirke «Kvinneprestjubileet» i anledning at det var 40 år siden Ingrid Bjerkås som første kvinne ble ordinert til prest. Dronning Sonja holdt en tale ved minnesmerket foran Berg kirke, der hun blant annet uttalte:
„Ingrid Bjerkås’ ordinasjon og virke som prest her på Senja, banet vei. Det var et stort fremskritt i likestillingen mellom kjønnene og gjorde det uten tvil lettere for andre kvinner å gå inn i presteyrket. Det umulige ble mulig, og vi står i dag på et spesielt og vakkert kirkehistorisk sted.”

Gatenavn

Ingrid Bjerkås' plass ved Jakobs kirke på Grünerløkka i Oslo fikk navn etter henne i 2011.