google/wiki40b huggingface dataset:
Haugesund rådhus

Historie

Midler til rådhuset ble gitt i gave i 1921 av skipsreder Knut Knutsen (Knut Knutsen O.A.S.) og hans kone Elisabeth. I 1921 gav de 1 million kroner til byggingen av rådhuset. Gaven ble gitt i anledning Knut Knutsen O.A.S. 50 - årsdag.  Senere ble det også gitt midler til opparbeidelse av parken omkring rådhuset.  I 1947 gav Elisabeth Knutsen 1 million kroner til opparbeidelse av rådhusplassen og til utsmykning av rådhuset og rådhusparken.
Det ble gjennomført en lukket arkitektkonkurranse, og arkitektene Herman Munthe-Kaas og Gudolf Blakstad fikk oppdraget å tegne rådhuset. Utkastet  utmerker seg ved å være tegnet i tyvetallets stil, -den internasjonalt orienterte nyklassisismen.
Byggearbeidene kom i gang i 1923 og rådhuset sto ferdig høsten 1931. På grunn av alvorlige økonomiske problemer som følge av den tiltagende økonomiske krisen, ble byggearbeidene innstilt fra 1925 fram til våren 1929.  Da byggearbeidene kom i gang igjen, var planene forenklet og forandret i mer funksjonalistisk retning.
Byggets karakteristiske lyserøde eksteriørfarge har vært uforandret fra det stod ferdig.
Fra 1993 har rådhuset og rådhusparken vært fredet etter kulturminneloven.  Haugesund rådhus er et kulturminne og har nummer 86966 i Riksantikvarens kulturminnebase.
I 2010 ble Haugesund rådhus kåret til landets flotteste rådhus av Kommunal Rapport.
Belluno-Feltre bispedømme

Historie

Belluno bispedømme antas å være grunnlagt i det 2. århundre, men den første historisk sikre biskopen var Laurentius, som ble nevnt i 587. Den første biskopen i Feltre ble nevnt i 579. Begge bispedømmene var på patriarken av Aquileias side i trekapittelstriden, dvs. at de brøt med paven i Roma frem til 699.
Biskopene av Belluno og Feltre ble rundt årtusenskiftet gjort til fyrstbiskoper av keiser Otto I av Det tysk-romerske rike. De fikk dermed greverettighetene til sine respektive byer og deres omegn.
Bispedømmene ble fra 1197 til 1462 og igjen fra 1818 slått sammen til Belluno og Feltre bispedømme. Dette navnet ble i 1986 endret til Belluno-Feltre bispedømme.
Rykestrasse synagoge

Rykestrasse synagoge (Synagoge Rykestraße) finnes i Rykestraße 53 i Prenzlauer Berg i Berlins bydel Pankow, i den såkalte Kollwitzkiez. Etter gjeninnviingen i 1953 er den med plass til 1 200 mennesker, den største synagogen i Tyskland.
Bygningen ble oppført mellom 1903 og 1904 i nyromansk stil etter tegninger av arkitekten Johann Hoeniger.
Synagogen er oppført i en typisk boliggate i Berlin, noe som trolig hindret en total ødeleggelse under Krystallnatten i 1938. Bygningen ble totalrenovert og innviet på nytt i 1953.
Concert for George

Concert for George var en konsert i Royal Albert Hall i London den 29. november 2002 til minne om George Harrison, som nøyaktig ett år tidligere tapte kampen mot lungekreft. Eric Clapton og Harrisons enke Olivia var initiativtakere til konserten.
Adrara San Martino

Hovedattraksjoner

Hovedattraksjonen er en sognekirken San Martino fra 1400-tallet, bygget i hvit stein. Den huser malerier av Giovanni Carnovali, Francesco Coghetti og Giacomo Trecourt. Klokketårnet, med buevinduer, er også fra 1400-tallet.
Andre attraksjoner er helligdommen Santa Maria Annunciata fra 1600-tallet, det romanske religiøs komplekset Sant'Alessandro 1000-tallet, med fragmenter av fresker fra 1300-tallet, og ruiner av en festning fra middelalderen.

Våpenskjold

Våpenskjoldet viser et mursteinstårn med et blått andreaskors, på hvit bakgrunn.

Befolkningsutvikling

Tall fra ISTAT
Diana Ross (forfatter)

Liv og virke

Faren var kaptein i den britiske marine, og hun ble født på Malta under et kort opphold der. Hun fikk utdannelse ved Kensington High School, London; Girton College og Central School of Art London 1933–35. Hun giftet seg i 1940 med fotografen og interiørarkitekten Anthony Denney. De fikk to tvillingdøtre og en sønn, og skilte seg i 1950.
Hun arbeidet dels som tegnelærer, dels som illustratør og dels som forfatter. Hun var også en tidlig bidragsyter til barneprogrammer i radio, og flere av hennes bøker er basert på fortellinger som først ble kringkastet.
Hun debuterte som illustratør i 1934 med tegninger til The Romance of Labrador av Wilfred Grenfell, og som forfatter i 1939 med fotobilledbøkene Getting You Things og Making You Things, som viste barn hvordan ting ble bygget. Den første skjønnlitterære barneboken hennes var The Beetle who lived alone (1941). Hun illusterte også noen av bøkene sine selv, under psevdonymet Gri.
Bøkene hennes er ikke oversatt til norsk.
Bruvoll/Halvorsen

Bruvoll/Halvorsen er en folkemusikkduo som består av gitaristen Tore Bruvoll og kvederen Jon Anders Halvorsen. Duoen har eksistert siden 2000. De er kjent for å bearbeide den eldste delen av den norske vokale folkemusikktradisjonen slik at resultatet blir en lavmælt blanding av folkemusikk og mer moderne visesang.
Duoen har turnert adskillig både nasjonalt og internasjonalt og har gitt ut platen Nattsang på Grappa Musikkforlag i 2004. De fulgte de opp med platen Trillar for to i 2007, en utgivelse med en rekke gjestemusikere og et mer åpent lydbilde samt en del egenskrevne sanger. Platen mottok svært gode kritikker. Det de gjør er så delikat, fengende og ikke minst tankevekkende. De har på en fortreffelig måte klart både å åpne en gammel sangskatt for en ny tid, samtidig som de har tilføyd egne bidrag som skinner med samme glød som de mer tilårskomne folketonene (Svein Andersen, Aftenposten)
Duoen har mottatt Norsk kulturråds ensemblestøtte.
Bosque County

Norsk innvandring

Bosque County hadde den største norske bosettingen i sørstatene. Allerede samme år som Bosque County ble opprettet (1854), kom det åtte norske familier hit fra østre Texas. Blant disse var også utvandringspioneren Cleng Peerson, som døde nær Clifton i 1865.
Junior-VM i friidrett 2014 – Høydehopp menn

Kvalifisering

23. juli

Kvalifiseringsstandarden var 2,19 (Q) men minst de 12 beste utøverne (q) gikk videre til finalen

Detaljer

Kvalifiseringsstandarden var 2,19 (Q) men minst de 12 beste utøverne (q) gikk videre til finalen
Plochilia

Levevis

Larvene lever gjerne i råtnende ved eller annet dødt, organisk materiale.

Utbredelse

Slekten er utbredt på Madagaskar.
32-20 Blues

Coverversjoner

Bob Dylan spilte inn denne sangen for sitt album World Gone Wrong sommeren 1993, men den forble uutgitt frem til 2008, da den ble utgitt på albumet The Bootleg Series Vol. 8: Tell Tale Signs.
Inari

Beskrivelse

Inari har blitt beskrevet både som en mannlig og som en kvinnelig figur. De mest populære representasjonene av Inari i henhold til forskeren Karen Ann Smyers er som en ung kvinnelig matgudinne, som en gammel mann som bærer ris, og som androgyn bodhisattva. Ingen av oppfatningene er mer korrekte enn de andre; det fortrukne kjønnet på guddommen varierer i henhold til regionale tradisjoner og personlig overbevisning. Ettersom hun eller han er nært assosiert med kitsune er Inari ofte antatt å være en rev, men selv om denne oppfatningen er omfattende, forsøker både shintoistiske og buddhistiske prester å motvirke denne oppfatningen. Inari opptrer også i form av en slange eller en drage, og en folkelig fortelling har Inari som en ondskapsfull mann i form av en stor edderkopp i den hensikt å lære ham en lekse.
Inari er noen ganger identifisert med andre mytologiske figurer. En del forskere har foreslått at Inari er figuren kjent i klassisk japansk mytologi som Ukanomitama eller fra krøniken Kojikis Ōgetsu-Hime; andre har foreslått at Inari er den samme figuren som Toyouke. En del mener at Inari kan være identisk med enhver kornguddom.
Inaris kvinnelige aspekt har ofte blitt identifisert med eller innarbeidet med Dakiniten, en buddhistisk guddom som er en japansk omforming av en indisk dakini, eller med Benzaiten av De syv lykkelige guddommer. Dakiniten er portrettert som en kvinnelig eller som adrogyn bodhisattva som rir på en flyvende hvit rev. Inaris tilknytning med buddhismen kan ha begynt på 700-tallet da Kūkai, munk og grunnlegger av Shingon-shū, en japansk buddhistisk munketradisjon, tok over administrasjonen av tempelet Tōji og valgte Inari som tempelets beskytter. Etter Kūkai har Inari fortsatt blitt assosiert med den japanske buddhistisk tradisjonen, selv i våre dager.
11. februar

Navnedag

Inge, Ingve, Yngve
Døgn

Døgn (fra norrønt) eller jorddøgn er en grunnleggende astronomisk tidsenhet. I astronomien opererer man med ulike døgn: et sant soldøgn, et middelsoldøgn (24 timer) og et stjernedøgn (23 timer, 56 minutter og 4 sekunder). I tillegg til å være en tidsenhet av nevnt varighet, kan døgn også bety et 24 timer langt tidsintervall med start kl. 00.00 og slutt 24.00 (også kalt kalenderdøgn).
Et døgn kan også bety dag og natt på andre planeter, for eksempel er et Jupiter-døgn 10 timer.
Pintadito

Transport

Ruta 30 General Eugenio Garzón forbinder Pintadito med Tomás Gomensoro.
Oak Creek kraftverk

Oak Creek kullkraftverk er et kullkraftverk i Milwaukee County i delstaten Wisconsin i det nordlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 1 211 MW. Brenselkilden er sub-bitumenøst kull.
Haplidia

Utseende

Middelsstore, avlange, matt brunlige oldenborrer, knapt synlig hårete på oversiden.

Levevis

Larvene lever i ofte to år, og lever av røttene på mange ulike planter. Eggene legges i flere omganger i jorden. For de artene som lever i kaldt klima overvintrer larvene ved å trekke seg ned i jorden under frostlaget. Neste vår kommer de opp og eter videre eller klekker til  voksne biller.
De voksne billene er oftest skumrings- eller nattaktive og kommer gjerne til lys. De er planteetere, mange eter blader men det er også en del som lever av pollen.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Palearktis. I Europa forekommer slekten i Sør-Europa, nordligst i Østerrike.
Renée Sintenis

Bakgrunn

Hennes far var justisråd og familien av hugenottisk opprinnelse. Sintenis er avledet av Saint-Denis. Renate Alice Sintenis tilbrakte sin ungdomstid i Neuruppin og Stuttgart. Fra 1907 til 1910 studerte hun dekorativ skulptur ved Berlin kunstindustrimuseum under Wilhelm Haverkamp. Hun måtte da avbryte sine studier for å bli sin fars sekretær. Dette førte igjen til at hun flyttet fra foreldrehjemmet.

Karriere

Hun stilte ut sine første mindre skulpturarbeider i 1913 og var også representert i Berlin-secesjonen. Da Berlin-secesjonen befant seg i umiddelbar nærhet til Romanisches Café og dessuten Frieda Riess fotoatelier, fikk hun raskt kontakt med Berlins kjente personligheter. I hennes vennekrets fantes bl.a. Rainer Maria Rilke og Joachim Ringelnatz.
Hun giftet seg i 1917 med maleren og forfatteren Emil Rudolf Weiß. I 1920-årene opplevde hun sine største suksesser, og kunsthandleren Alfred Flechtheim presenterte henne i Paris og New York. I 1931 ble hun som første kvinnelige billedhugger medlem av Kunstakademiet i Berlin.
I 1934 utelukket nasjonalsosialistene henne fra akademiet av rasistiske grunner. Hun ble imidlertid beskyttet av NSDAP-propagandisten Hans Hinkel og var medlem av Reichskulturkammer. Som følge av ødeleggelsen av hennes leilighet i 1945 mistet hun alle sine eiendeler og store deler av sine samlede verker.
Fra 1947 arbeidet hun som professor ved høyskolen for bildende kunst i Berlin og ble i 1955 opptatt i det nye Kunstakademiet i Vest-Berlin.
Sintenis' statue av Berlinbjørnen i naturlig størrelse i bronse var opprinnelig utstilt hvor dagens Bundesautobahn 115 går mellom Dreilinden og Zehlendorf autobahnkryss. En ny statue ble 6. juni 1962 avduket ved Bundesautobahn 9 ved avkjøringen til Fröttmaning ved München.
Sintenis' berlinbjørn blir i forgylt og forsølvet miniatyr tildelt vinnerne av Filmfestivalen i Berlin.
Reneé Sintenis døde i 1965 og hennes grav finnes på skogskirkegården i Dahlem i Berlin, og er en av Berlins æresgraver (avdeling 24B-12).
Indias annektering av Goa

Indias annektering av Goa (også referert til som invasjonen av Goa, frigjøringen av Goa og den portugisisk-indiske krigen) var en indisk militær invasjon av den portugisiske kolonien Goa i 1961, som var en enklave i India. Invasjonen, som bar kodenavnet Operasjon Vijay, innebar et kombinert land, sjø – og luftangrep som varte i over 36 timer, og som endte med en avgjørende indisk seier. Den korte krigen gjorde slutt på 451 år med portugisisk kolonistyre i Goa. 34 indere og 31 portugisere ble drept i kampene. 
Inderne benyttet 30 000 soldater under invasjonen, som ble støttet av fly, artilleri og stridsvogner.

Bakgrunn for annekteringen

Goa var verdens eldste koloni i 1961. Den hadde da tilhørt Portugal siden 1510 — de siste femten årene som «en integrert del av Portugal». Goa var et av tre små områder som Portugal hadde på vestkysten av India. De to andre var Diu og Damão. Det bodde ca 600 000 mennesker i Goa i 1961, nesten 40 % av dem var katolikker mot ca. 60 % hinduer. Helt siden India ble selvstendig har det krevd at Portugal i likhet med Storbritannia og Frankrike skulle se «realiteten i øynene» og trekke seg ut av det de anså som sine indiske områder. Portugal hadde blankt avvist disse krav og eventuelle forhandlinger om Goas fremtidige status.
Striden rundt Goa startet allerede i 1954 og i 1955 gikk rundt 2000 indiske demonstranter over grensen til kolonien for å kreve at Goa skulle innlemmes i India. Dagen etter skjøt portugisiske politifolk mot demonstrantene og drepte minst 13. Hendelsen førte til at det ble rettet forholdsvis mye kritikk mot de portugisiske grensepolitiets fremtreden, også fra land som ikke støttet Indias krav. Noen dager senere brøt to landene de diplomatiske forholdene med hverandre.
India hevdet at foranledningen for krigen var portugisiske provokasjoner med skyting mot indere utenfor Goa. Portugals FN-ambassadør Vasco Garin hevdet noen dager før det at India hadde startet en aggressiv og imperialistisk politikk overfor Goa, og de forsøker å skape uro omkring Goa ved å provosere episoder som de senere gir portugiserne skylden for.
Svartosen

Svartosen er en elv i Fauske kommune i Nordland fylke. Den er den østlige av to hovedelver som renner nordover i Fauskeeidet, den vestlige er Tverråga. I tillegg til myrområder i Fauskeeidet består nedbørsfeltet til Svartosen av nordvestsiden av Finneidfjellet, hvor de viktigste sideelvene er fra syd mot nord: Åsåga, Hundåga, Mjølmåga, Korsåga og Mjølnelva. Ovenfor sammenløpet med Korsåga kalles elven Gardsosen. Elven passeres av E6 i Vargåsmyra, omkring en km syd for sammenløpet med elven fra Kvitblikvatnet. Svartosen ender i sydenden av Vallvatnet, som dreneres i nordenden av Lakselva.
Okhotsk

Okhotsk (russisk: Охо́тск) er en bymessig bosetning ved munningen av elva Okhota ved Okhotskhavet i Khabarovsk kraj i Russland. Innbyggertall: 5500 (est. 2004), 5738 (folketelling 2002), 9298 (folketelling 1989).
Okhotsk var den første russiske bosetningen ved kysten av Stillehavet. Den ble grunnlagt som en overvintringsleir i 1643 av kosakkene under Semjon Sjelkovnikov. Fortet Kosoi Ostrozjok ble bygget i 1649. I 1714 sendte Peter den store et team av skipsbyggere til Okhotsk for å muliggjøre raskere frakt av pelsverk fra Kamtsjatka. I 1718 bygget Kozma Sokolov det første fartøyet i Okhotsk og satte i vei på en reise til Kamtsjatka. Denne ruten ble så populær blant russisks sjøfarende at Okhotsk innen 1731 var vel etablert som den fremste russiske havnebyen ved Stillehavet.
Framveksten av byen Petropavlovsk-Kamtsjatskij vippet Okhotsk ned fra sin ledende kommersielle tilling på begynnelsen av 1800-tallet, men byen var fortsatt av betydning som base for Den sibirske militære flotilje, en forløper for Russlands Stillehavsflåte. I 1812 ble byen flyttet til et nytt sted på andre siden av Okhotaelva.
Byens betydning og befolkning ble kraftig redusert etter Sovjetunionens fall.
Xylotrupes faber

Utseende

En stor, blank, mørk hornbille. Som de fleste andre artene i slekten Xylotrupes har hannene et fremoverrettet horn på pronotum og et krumt horn på hodet, begge kløvet i spissen. Denne arten hører til de mindre artene i slekten Xylotrupes, hannens horn er forholdsvis korte og kraftige, fargen er brunlig.

Levevis

Larvene utvikler seg i råtnende plantemateriale og tar trolig vanligvis to år på utviklingen, de voksne billene lever 2-4 måneder. De voksne hannene kjemper mot hverandre ved hjelp av hornene, hver prøver å vippe motstanderen over på ryggen.
De voksne billene er mest aktive om natten og flyr gjerne til lys.

Utbredelse

Arten er utbredt på Java.
Glassnøkkelen

Glassnøkkelen er en årlig pris for beste kriminallitterære verk (roman eller novellesamling). Den utdeles årlig av Skandinaviska Kriminalsällskapet for en bok utgitt av en dansk, finsk, islandsk, norsk eller svensk forfatter.
Prisen har fått navn etter Dashiell Hammetts hardkokte krimklasikker av samme navn.
The Human Centipede 2 - Full Sequence

Sammendrag

Martin Lomax (Laurence R. Harvey) ser på filmen The Human Centipede - First Sequence på datamaskinen sin, og han er fullstendig besatt av denne filmen. Han sliter med overvekt, astma og mentale problemer, og bor sammen med sin nedlatende mor (Vivien Bridson). Hans mor klandrer ham fremdeles for å ha fått faren hans fengslet for fysisk og seksuelt misbruk av Martin da han var barn. Dr. Sebring (Bill Hutchens), Martin`s psykiater, foreskriver ham tung medisinering. Martin holder et tusenbein som kjæledyr, som han frydefullt mater med insekter.
Martin kjøper et lager, dreper lager-utleieren og begynner å kidnappe folk for å lage sitt eget tusenbein. Hans ofre inkluderer blant annet en aggressiv ung mann (Lucas Hansen) og hans kjæreste (Emma Lock), to unge kvinner, en mann (Daniel Jude Gennis) og hans gravide kone. Dette paret har en sønn, som Martin etterlater i baksetet på bilen deres uskadd, samt en annen mann. Han dreper også sin egen mor, ved å slå henne flere ganger i hodet med brekkjern. Martin kidnapper til sammen tolv ofre, for å lage et tusenbein. Han ødelegger knærne deres for å hindre dem fra flykte, og bruker en hammer til å slå ut tennene deres. 
Under monteringsprosessen blør ett offer til døde, og den gravide kvinnen blir antatt død. Det er 10 personer igjen. Han gir hvert offer avføringsmiddel, og tvinger dem til å gjøre sitt forødende i munnen til offeret bak dem. Plutselig våkner den gravide kvinnen og løper sin vei – og begynner å føde. Hun klarer å stikke av, men det nyfødte barnet hennes dør i prosessen. Ett offer i tusenbeinet river seg løs fra personen foran seg, og dette ødelegger hele tusenbeinet. Martin blir rasende, og han skyter alle ofrene. Filmen av sluttes med at Martin ser på favoritt-filmen sin igjen, med nøyaktig samme reaksjon som den første scenen. Imidlertid kan den lille gutten i bilen fra tidligere kidnappinger høres gråtende i bakgrunnen.
Richard Llewellyn

Liv og virke

Llewellyns egentlig navn var Vivian Lloyd, født av walisiske foreldre i Hendon i Middlesex i 1996. Kun etter hans død ble det oppdaget at hans påstand at han var født i St. Davids i vestlige Wales ikke var korrekt. Åpenbart ville han gjenfinne seg selv som walisisk forfatter framfor britisk at han endret sin bakgrunn, inkludert sitt navn.
Flere av hans romaner hadde walisisk tema, best kjent er Grønn var min barndoms dal som fikk internasjonal anerkjennelse og ble filmatisert i Hollywood. Romanen udødeliggjorde livsførselen i dalstrøkene i sørlige Wales' kullgruvesamfunn hvor Llewellyn tilbrakte noe tid sammen med sin bestefar. Tre oppfølgere kom til denne romanen. I USA vant Llewellyn en nasjonale bokprisen for favorittroman i 1940, framstemt av medlemmene foreningen av amerikanske bokhandlere.
Han levde et omvandrende liv, og var reisende det meste av livet. Før den andre verdenskrig tilbrakte han lange perioder på hoteller, skrev et skuespill, arbeidet som kullgruvearbeider, og skrev sin best kjente roman. Under den andre verdenskrig ble han forfremmet til kaptein i Welsh Guards. Etter krigen arbeidet han som journalist og dekket blant annet Nürnbergprosessen. Han var deretter manusforfatter for det amerikanske filmselskapet Metro-Goldwyn-Mayer for en tid. Sent i livet bodde han i Eilat, helt i sørspissen av Israel.
Llewellyns romaner har ofte det gjentakende elementet hvor hovedfiguren antar en ny identitet, eksempelvis når de havner i utenlandske kulturer, slik som figuren Edmund Trothe som opptrådte i en rekke spenning- og spionromaner.
Llewellyn giftet seg to ganger; hans første hustru var Nona Sonstenby som han giftet seg med i 1952, og skilt fra i 1968; hans andre hustru var Susan Heimann som han giftet seg med i 1974. Han døde den 30. november 1983.
Powiśle

Powiśle ([pɔˈviɕlɛ]) er en bydel (dzielnica) i Warszawa. Bydelen grenser til Gamlebyen i nord, Śródmieście i vest, Solec i sør og den vestlige bredden av Wisła i øst.
Gnorimus variabilis

Utseende

En ganske stor (17-22 millimeter), kraftig, mørk skarabide, vanligvis uten metallisk glans. Arten er ganske variabel i fargen. Den ligner den vanligere slektningen Praktgullbasse, men er i gjennomsnitt noe større, kroppen er bredere, og sjelden metallglinsende.  Hodet er firkantet, flatt med små fasettøyne. Pronotum er omtrent så langt som bredt, med rundede sider. Dekkvingene er mye bredere enn pronotum, med en ujevn overflate, oftest med noen hvitaktige flekker. Det bakerste bakkroppsleddet er ikke dekket av dekkvingene. Beina er forholdsvis lange.

Levevis

Larvene lever i mulden som samler seg inne i hule trær. De voksne billene er dagaktive og finnes gjerne på blomstene av skjermplanter og andre åpne blomster. De er aktive men noe trege flygere.

Utbredelse

Arten er utbredt over hele Europa og finnes også i det nordlige Asia. Den finnes i Sverige og Danmark men er ikke funnet i Norge.
35. ABC-vernregiment

35 . ABC-vernregiment (russisk: 35-й отдельный полк РХБЗ) er et ABC-vernregiment i 35. kombinerte armé. 
Regimentet er forlagt til Belogorsk (Amur oblast).
Kristtorn

Dyrking og bruk

Kristtorn var kjent som en plante med magiske egenskaper og ble brukt av europeiske druider.
Planten har i dag sitt viktigste bruksområde som hage-, park- og dekorasjonsplante. Kristtorn er populær som julepynt, spesielt i dekorasjoner og kranser. Kristtorn ble før også brukt som juletre og som erstatning for palmeblader når en skulle pynte kirkene til påske. Kommersiell høsting har lange tradisjoner og foregår i dag i Sunnhordland og Ryfylke, både til eksport og innenlands bruk.
Den hvite, harde veden er etterspurt til treskjæring og er for eksempel ofte brukt i hvite sjakkbrikker. Den var tidligere viktig til spoler i skytler for maskinveving ettersom det er en tett hard ved som kan poleres svært glatt slik at tråden ikke hekter seg opp. På grunn av hardheten er beinved et annet vanlig navn på kristorn. Lenge var navnet beinved brukt i alle områder der treet vokser, mens navnet kristtorn ble brukt i alle øvrige områder i Norge.
Bærene er føde for trostefugler og blir lettere fordøyelig etter flere omganger med frost og opptining. Buskene gir vintertid med sine grønne piggete blader vern for småfugler mot rovfugl. Enkelte sommerfugllarver lever spesielt på kristtorn.
Bærene har lav giftighet men kan gi kvalme, oppkast og diaré hvis de spises.
I andre deler av verden har planten delvis naturmedisinsk bruk som helsebringende te og brekkmiddel.
Anbefales av Astma og Allergiforbundet (naaf.no) som et alternativ til julestjerne ved pynting til jul på offentlige steder, men også i private hjem.

Opprinnelse til navn

Vårt navn på planten kommer fra tysk og spiller på assosiasjoner til tornekronen Jesus bar på vei til Golgata. I legenden heter det at bærene egentlig var hvite, men ble farget av Jesu blod. I en annen legende er kristtorn den brennende busken der Moses så Gud på Sinaifjellet, de røde bærene representerer flammene.
Mooreana

Utseende

Middelsstore (vingespenn 35-45 millimeter), slanke, forholdsvis bredvingede smygere. Vingene er brunspraglete bortsett fra bakre del av bakvingen som er gul.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Sørøst-Asia, fra India i vest til Sulawesi i øst.
Toninho Cerezo

Landslaget

Toninho Cerezo spilte 57 landskamper for Brasils herrelandslag. Han ble tatt ut i Brasils tropp til VM i fotball 1978 og 1982.