Ossians sanger

Diktene

Macpherson ga i 1760 ut en engelskspråklig tekst med  Fragments of Ancient Poetry collected in the Highlands of Scotland(Fragmenter av gammel diktning innsamlet fra de skotske høyland). Senere samme år fikk han tilgang til mer materiale, noe som resulterte i at han året etter hevdet å ha funnet et epos om helten Fingal skrevet av Ossian. (Navnet Fingal eller Fionnghall betyr forøvrig: «hvit fremmed» - «white stranger»).) 
Disse diktene ble utgitt de følgende år, og kulminerte med Ossians verker som kom ut i 1765. Diktene vakte internasjonalt stor oppmerksomhet og ble tatt for å være keltiske verker, likeverdige med Homers episke dikt og andre store verker fra den klassiske antikken.
 
Mange lot seg inspirere av verket, inklusive en ung Walter Scott og den kjente tyske forfatteren  J.W. von Goethe, som personlig oversatte diktene. Diktene ble også integrert i Goethes kjente verk om Den unge Werthers lidelser. Goethes samtidige Johann Gottfried Herder skrev et essay: Extract from a correspondence about Ossian and the Songs of Ancient Peoples (Utdrag fra en brevveksling om Ossian og Sangen om det gamle folket) i starten av den tyske intellektuelle bevegelsen som kalles Sturm und Drang-perioden.
Også den romantiske musikken ble berørt, ikke minst ved at Franz Schubert komponerte flere av sine Lieder som tonefølge til diktene.

Debatt om ektheten

Disputten som fulgte, hadde både litterære og politiske overtoner. Macphersons påstand om at verkene hadde skotsk opphav, vekket irene til protester med grunnlag i at dette var irsk nasjonalarv. Begge land har imidlertid del i den keltiske kulturarven i den aktuelle skapelsestiden, og toveistrafikk når det gjelder tilsvarende diktning var og er ikke ukjent. 
Motsetningene fortsatte inn i det følgende hundreåret, med disputter om diktene egentlig hadde irsk opphav, engelsk, eller var fra gæliske fragmenter fylt ut med egen diktning (Samuel Johnsons påstand), eller fylt ut med muntlig fortellertradisjon fra høylandene, som Macpherson selv hevdet. Den skotske forfatteren Hugh Blair ga i 1763 ut en A Critical Dissertation on the Poems of Ossian (Kritisk drøfting av Ossian-diktningen) hvor han fastholdt verkets ekthet mot Johnsons ganske skarpe kritikk. Essayet ble, fra 1765 av, standard forord til nyutgaver av syklusen.
Historikeren Derek Thomson fant i 1952 at det var skotsk gælisk kildemateriale som var brukt, men forfatteren hadde tatt seg friheter som forandret på originalfiguren og tankegangen fra den tid, pluss at han hadde lagt inn egne tanker og idéer.

Ossian i Norge

Ossians sanger ble raskt oversatt til nordiske språk. Bruddstykker av Ossian ble oversatt i et gøteborgstidskrift allerede i 1765, og i Danmark kom det en fullstendig oversettelse i 1790. Det var likevel Steen Steensen Blichers oversettelse som kom ut i København 1807, som ble lest i Norge. Henvisninger til Ossian finnes både i Wergelands diktning og andre steder.
Den første norske oversettelsen ble utgitt i Fredrikshald i 1854. Det var sognepresten i Berg, C. U. D. Foltmar, som sto for oversettelsen, men den fikk en hard medfart av sin samtid. Allerede 1840 var det kjent også i Norge hvordan det hang sammen med Ossians sanger. Dessuten var Foltmars oversettelse rotete og brukte merkelige knep for å få rytmen til å stemme.