Nordsjøflommen 1953

Watersnood van 1953 var en kombinasjon av en springflo og en sterk storm fra nordvest som rammet kysten av Nederland, England, Belgia, Frankrike og Danmark natten mellom 31. januar og 1. februar 1953. Totalt døde 2385 mennesker, hvorav 1836 i Nederland, 18 i Vest-Flandern i Belgia, 307 i England og 224 på sjøen da flere trålere og dessuten fergen MV Princess Victoria gikk ned med 133 mennesker. Princess Victoria sank i kanalen som skiller Skottland og Nord-Irland.

Beskrivelse

Stormen fra nordvest hadde en gjennomsnittlig styrke på 97 km/t med vindstøt på opptil 144 km/t, og sørget sammen med springfloen for at vannet i Nordsjøen klokken 3:24 nådde en rekordhøyde på 4,55 m over NAP ved Vlissingen. Stormen og lavtrykket var ikke spesielt sterkt sammenliknet med andre lavtrykk i Nordsjøen som hadde gitt flom i Nederland i 1884, 1906, og 1916. Det spesielle med 1953-uværet var at stormsenteret etter passering nord for Skottland uventet dreiet sterkt sørøstover, med kurs rett mot Tyskebukta og kysten av Holland. Dett gjorde at stormens værfront kom helt ned til de tettbygde kystene i den sørlige Nordsjøen.

Storbritannia

307 mennesker mistet livet i de engelske countiene Lincolnshire, Norfolk, Suffolk og Essex. Nesten 100 000 ha ble satt under vann. Skadene ble senere beregnet til mer enn 5 milliarder av dagens (2006) pund.
Uværsvarslingen var dårlig, de sydlige counties ble ikke varslet før det var for sent. Selv om nødplaner fantes, var det umulig å foreta evakuering i stor stil, siden stormen hadde rasert mange telefonlinjer. 
Som følge av denne stormen ble en av de største planene for bygging og forsterkning av et beskyttelsessystem mot oversvømmelser ved stormer og høyvann startet av Anthony Edens regjering. Videre ble en 24-timers varslingstjeneste for springflo satt opp i samarbeid med Met Office.

Nederland

I Noord-Holland ble bare en polder oversvømmet, mens provinsene Zeeland, Zuid-Holland og Noord-Brabant var de hardest rammede. 1 365 km², et område litt mindre enn Vestfold ble satt under vann. Flere diker tålte ikke påkjenningen springfloen og stormen utsatte dem for. Totalt ble det slått nitti større og fem hundre mindre bresjer i dikene. Lange stykker av dikene ble skyllet bort og totalt 200 000 ha åkerland, 9% av all dyrket mark i Nederland, ble oversvømmet av salt sjøvann. Dette gjorde jorden ufruktbar i lengre tid. Videre ble 72 000 mennesker evakuert og 36 500 kuer, griser, hester og sauer og 165 000 fjørfe druknet. Rundt 3 000 boliger og 300 bondegårder ble helt ødelagt, mens 40 000 boliger og 3 000 gårder ble skadd. Mange nederlendere minnes fremdeles dem som døde under oversvømmelsen 1. februar.
I 1953-54 ble skadene anslått til 900 millioner gylden. En av ettervirkningene av oversvømmelsen, var at planene om å beskytte deler av den nederlandske kysten med barrierer, demninger og sluser skjøt fart. Disse planene er kjent som Deltaprosjektet.

Årsaker

31. januar 1953 falt springflo sammen med en storm fra nordvest. Springfloen sørget som vanlig for at mye havvann strømmet inn i Nordsjøen. Stormen sørget for stigning til rekordhøyde og hindret vannet i å strømme tilbake da det ble fjære, slik at vannstanden forble høy og neste flo forsterket den forrige. I den sørlige delen av Nordsjøen nådde vannstanden rekordhøyde og alt vannet trengte en utvei.
I 1953 var det ingen radiostasjoner som sendte om natten, så selv om KNMI varslet fort, kunne ikke menneskene i de rammede områdene varsles i tide. Dette førte til at innbyggerne ikke hadde mulighet til å forberede seg på springfloen og stormen. Evakuering var vanskelig fordi alle fergene hadde innstilt avgangene. Dessuten var mange av de mindre meteorologiske stasjonene stengt. Stormen inntraff natt til en søndag, på et tidspunkt da mange stasjoner var ubemannet. Da stormen nådde sitt verste i 3-5-tiden morgenen mandag 1. februar, var det derfor ingen radiosendinger som informerte de fastboende. Stormen tok telefon- og telegrafnettverket, og innen få timer hadde radioamatører gått inn i det rammede området og satt opp et nødradionettverk på frivillig basis. Radioamatørene jobbet i ti dager og netter, og var de eneste som klarte å holde kontakten med omverdenen. 
I 4-5-tiden om morgenen 1. februar begynte de ytre primærdikene å briste, og i løpet av etpar timer brast de på om lag 150 steder i det sørlige Nederland. Deretter begynte mange av sekundærdikene på innsiden å gi etter i områder med totalt 750 000 innbyggere. Mange av dikene i elven Scheldes deltaområde var for lave og dessuten svake. Rijkswaterstaat kjente til dette problemet så tidlig som på 1920-tallet, og holdt på å utarbeide planer for bygging av demninger for å stenge Nordsjøen ute fra deltaet. Staten valgte å begynne med byggingen av Afsluitdijk (1932). Først etter kriseårene og den andre verdenskrig ble de første delene av planen for Sør-Nederland startet: Botlek, Brielse Maas (1950) og Braakman (1952) ble demmet opp. «Tre-øy-planen» (ned.: Drie Eilandenplan) skulle vært neste skritt, men først inntraff springfloen.

Skadenes omfang

I Nederland ble 4 500 hus totaltskadd, og 47 300 hus skadet, over et område på 200 000 hektar. Anslagsvis 9 prosent av landets jordbruksareal ble oversvømt og 30 000 husdyr døde. Inntrengingen av saltvann i store landbruksområder ødela avlingene der i flere år framover. Flere tusen fotografer fra en rekke land bidro til å dokumentere skadeomfanget. I hele Nederland satt folk som klistret til radioapparatene for å få vite hvordan det stod til i områdene som hadde blitt rammet. Reportasjene ble laget i utkanten av katastrofeområdet, det var ikke mulig å reise inn i det grunnet mangel på transport og ødelagt veinett. Bare der (i utkanten av katastrofeområdet) var telefonisk kontakt med Hilversum (Nederlands versjon av Marienlyst) mulig. 
Oversvømmelsen rammet øyene Schouwen-Duiveland, Tholen, Sint-Philipsland og Goeree-Overflakkee, og områdene Hoeksche Waard, Voorne-Putten og Alblasserwaard hardest. Deler av Zuid-Beveland, Noord-Beveland, IJsselmonde, Pernis, Rozenburg, Walcheren og  Land van Altena ble også oversvømt, og dessuten deler av områdene rundt Willemstad, Nieuw-Vossemeer og deler av Zeeuws-Vlaanderen. 
Ved Cadzand i Zeeuws-Vlaanderen slo vannet over diket, og i Kruiningen strømmet det inn via en åpen gjennomgang i fergehavnen. Fergehavnen ble feid bort, og på kort tid stod Kruiningerpolder (1400 ha) under vann. På øyene Schouwen-Duiveland og Goeree-Overflakkee gikk flest liv tapt. På Texel, en av De frisiske øyene, omkom seks personer. En av disse var på vei for å varsle andre om oversvømmelsen. Også på øyen Rozenburg nordøst for Rotterdam hadde vannet brutt gjennom dikene. 
I Zuid-Holland strømmet vannet inn nord for Dordrecht, og i Rotterdam meldte man at vannstanden hadde nådd et rekordnivå. Deler av det sørlige Rotterdam, på øyen IJsselmonde, ble satt under vann da vannet steg over kaiene. Der druknet en person som bodde i en kjellerleilighet mens han sov. Alt som skilte tre millioner mennesker i området mellom Rotterdam og Leiden fra oversvømmelsen var et dike kalt Schielandse Hoge Zeedijk ved elven Hollandse IJssel. En del av dette diket, Groenendijk, hadde ikke blitt forsterket med stensetting. Vannet stod like under toppen av det, og skråningen på sjøsiden var svak. På innsiden lå tettbygde jordbruksarealer bak diker hele 6,5 meter under havets nivå. Frivillige hadde satt igang å forsterke denne delen, men diket kollapset under sjøvannets trykk omkring klokken 05.30 den 1. februar. Dette ga sjøvannet fritt leide inn i den dype polderen, og i ren desperasjon beordret Nieuwerkerks ordfører at elvebåten de Twee Gebroeders (de to brødrene) skulle strandes i  bresjen som hadde blitt slått i diket. Slik håpet han å få tettet diket og beskyttet polderen. Skipets kaptein, Arie Evegroen, var redd for at skipet skulle bryte igjennom resten av diket og falle inn i polderen. For å kunne redde seg unna om dette skjedde, tok han med seg en robåt. Ordførerens plan virket, skipet kjørte seg godt fast i diket og reddet på den måten mange liv. 
Hardest rammet ble øyene Schouwen-Duiveland og Goeree-Overflakkee hvor unntakstilstand ble proklamert, og hundrevis av barn og eldre mennesker omkom. Ordføreren i Ooltgensplaat øst på øya Goeree-Overflakkee tok ordføreren raskt affære med tiltak som reddet alle unntatt to mennesker, selv om landsbyen sank i havet. Ordføreren i nabolandsbyen Oude-Tonge nølte lenge og måtte bevitne at landsbyen med 305 omkomne ble den hardest rammede i hele Nederland. I Zuid-Holland forsvant landsbyene Tiengemeten og Ooltgensplaat under vann for godt.
Også i landsbyen Scherpenisse på øya Tholen greide landsbyens menn å forsvare diket, og ingen av innbyggerne der døde. Men Stavenisse på Tholen ble satt under vann, og ble en av de hardest rammede landsbyene. Ved Ossenisse i Zeeuws-Vlaanderen hadde dikene blitt brutt. Lengre sør i Beveland var situasjonen også dramatisk. I Stellendam på øyen Goedereede nådde vannet opp til husenes loft. Byene Veere og Middelburg og flere andre områder på Walcheren i Zuid-Beveland stod under vann. På Zuid-Beveland hadde diket blitt brutt ved Wolphaartsdijk og Rilland-Bath var isolert fra omverdenen. 
For å undersøke skadene oversvømmelsen hadde forårsaket, og deres årsaker, opprettet den nederlandske staten «Delta-kommisjonen». Tallene som ble angitt i begynnelsen av avsnittet om Nederland kommer fra deres beregninger.

Hjelpearbeidet

I alt ble 100 000 mennesker evakuert, mange med militære amfibiekjøretøyer fra andre verdenskrig, og andre med helikoptere som for første gang ble tatt i bruk i redningsarbeid. Rednings- og rydningsarbeidet varte i flere måneder. Det ble ytt både sivil og militær hjelp til de rammede områdene, flere av Nederlands naboland sendte soldater for å hjelpe til med lete- og redningsaksjoner. Fra Tyskland sendte U.S. Army helikoptre for å hjelpe til å evakuere mennesker fra takene, mens Frankrike sendte tropper fra ingeniørvåpenet. Andre land som bidro var Tyskland, Belgia og Storbritannia. 
Prinsesse Wilhelmina, dronning Juliana, prins Bernhard og prinsesse Beatrix besøkte kriseområdet så snart det var mulig. Et storstilt hjelpeprogram ble satt igang, støttet av radioen. Et nasjonalt program for pengegaver ble etablert, og landet fikk mye internasjonal støtte. På politisk plan sørget katastrofen for at planer om beskyttelse av kysten og forsterkning av dikene ble påbegynt. Etterhvert førte dette til Deltaprosjektet, et stort prosjekt som blant annet inneholdt avstengning av de fleste estuariene.
En stor, landsdekkende hjelpeaksjon med støtte av radioen, ble startet. Johan Bodegraven, en kjent programleder, ble kjent for det meget suksessfulle slagordet som hørte til den første store innsamlingsaksjonen: Beurzen open, dijken dicht (opp med pengepungen, tett dikene). Nederland fikk både lokal, nasjonal og internasjonal hjelp. Totalt ble rundt 62,62 millioner euro (138 millioner gylden i datidens valuta) samlet inn til de som var rammet av katastrofen. Nederland fikk også hjelp i form av klær, utstyr til hus og hjem, lintøy og mat fra flere land over hele verden. Røde Kors fikk så mye at det etter en stund ikke visste hvor de skulle gi det bort, og en del av disse varene ble gitt til andre kriseområder eller land i den tredje verden. Gjenoppbyggingen tok til allerede i 1953, de nordiske landene leverte det meste av byggematerialene og dessuten ferdighus. I Zeeland finnes fremdeles hus med svensk, norsk, dansk eller finsk byggestil.

Deltaprosjektet

Som nevnt innledningsvis brakte denne katastrofen fortgang i den politiske beslutningsprosessen rundt forbedring av dikene og sikring mot oversvømmelser. Deltaplanen som omfattet avstengning av noen fjordarmer så dagens lys. Dette prosjektet, sammen med gjenoppbyggingen av hus og infrastruktur ga Zeeland mange arbeidsplasser. Dessuten hadde innsamlingsaksjonen for katastrofeofrene innbragt så mye penger, at mange av ofrene var bedre stedt finansielt sett etter katastrofen enn før. Dette gjorde at provinsen Zeeland gikk inn i en blomstringsperiode som førte til at den gjorde et sprang fremover på flere titalls år i løpet av få år. Et nokså kynisk utsagn som ofte ble hørt i Zeeland i tiden etter oversvømmelsen var «Heere, geef ons dagelijks ons brood en elke vijf jaar een watersnood» (no.: Herre gi oss vårt daglige brød og en oversvømmelse hvert femte år).

Historieskrivning

De watersnood van 1953 har fått en viktig plass i nederlandsk historie, og leverte et viktig bidrag til formingen av en nederlandsk identitet i årtier etter katastrofen. Selma Leydesdorff gjorde en undersøkelse rundt katastrofen basert på muntlige kilder. Hun prøvde å holde seg på et regionalt nivå slik at innbyggerne som ble truffet, selv kunne fortelle. Resultatet av denne, i nederlandsk sammenheng, sjeldne undersøkelsen ble presentert i boken Het water en de herinnering (1993) (no.: Vannet og erindringen). 
Mellom intervjuene som ble tatt med i denne boken, er det trukket linjer mellom hver enkelts egne minner, og Leydesdorff har undersøkt hvordan minnene kommer overens. Det hun fant var at en del av minnene er kollektive, bundet til regionale hendelser og omstendigheter. 
Fortellerne har prøvet å plassere dem i en nasjonal sammenheng, uten at de fikk til dette. De kjenner seg ikke igjen i hverken Deltaprosjektet eller Zeelands motto luctor et emergo (Latin for «jeg kjemper og overvinner»). De er stolte av begge, men de har en annen tankegang. Tankene fulgte sporet vann, sorg, nesten druknet, redning, sikkerhet. 
På nasjonalt nivå er dette et annet: Nederlandsk identitet, gjenoppbygning, kontroll over naturen og teknologisk fornyelse. I denne rekken var personlig lidelse og angst mindre viktig. Etter den felles delen i intervjuene, følger en historie som skildrer deres sorg, sorgreaksjoner og tilbakevending til ramponerte områder. Ikke alle som ble intervjuet forble katastrofeofre, og Leydensdorff forteller om hvordan de kjempet og overvant og dermed behersker minnene de har om katastrofen.