Jernbanekanon

Jernbanekanon er en betegnelse på de store kanonene som særlig ble brukt under første verdenskrig, men også til en viss grad under andre verdenskrig. Disse ble brukt av flere land, deriblant Tyskland som var en betydelig kanonprodusent, særlig gjennom Kruppkonsernet. Det tunge artillerivåpenet med opptil 80 cm kaliber og stor stykkvekt var så tunge at de måtte fraktes og betjenes på spesialtilpassede jernbanevogner. Mindre kanoner gikk som regel inn i såkalte pansertog.
Størrelsen og vekten gjorde at jernbanekanonene var avhengig av jernbaneinfrastruktur, noe som gjorde de sårbare for flyangrep, og denne våpentypen ble utdatert allerede under andre verdenskrig da tilsvarende sprengkraft også kunne ble levert av fly, raketter og missiler.

De første jernbanekanonene

Etterhvert som jernbanen ble utviklet som transportmiddel, så de militære myndighetene mulighetene for raskere transport av egne styrker med utrustning, noe som bidro til å grunnleggende endre den tradisjonelle krigføringen, som inntil da hadde vært avhengig av hestekrefter og marsjerende menn. Den fransk-prøyssiske krig i 1870/71 viste jernbanens transportkapasitet med hensyn til store troppeforflytninger med en hurtighet og presisjon som inntil da hadde vært ukjent. Jernbanenettet fikk en militær betydning som relativt raskt ledet til utviklingen av pansertog og jernbanekanon mot slutten av 1800-tallet, men det var ikke før under første verdenskrig man så en eksplosjon i antall pansertog og jernbanekanoner.
De første kjente tilfellene av bruk av jernbanekanoner i strid var under den amerikanske borgerkrigen 1861-1865. Da general George B. McClellan prøvde å innta sørstatenes hovedstad Richmond under Syvdagersslaget, førte de konfødererte 29. juni 1862 et tog med en åpen jernbanevogn fra Richmond fram mot nordstatstroppenes linjer. Vognen var utstyrt med en 32-punds riflet kanon, beskyttet av et skuddsikkert skjold. Under dekke av jernbanekanonen ild rykket sørstatstroppene fram og drev angrepstyrken tilbake. Under beleiringen av Petersburg i 1864 utenfor Richmond monterte de føderate artilleristene en tung Parrot riflet kanon på en jernbanevogn, under beskyttelse av skråskilte skjold, montert på tre boggier med tilsammen syv aksler.
Det berømte morterskytset, med kallenavnet «Dictator», på 33 cm kaliber (13-inch) som var brukt i 1864 og 1865 av nordstatstroppene, var også montert på en åpen rampe lagt på en liten jernbanevogn på fire aksler. Stykkvekten var på 7,7 tonn. Dette morterskytset under beleiringen av Petersburg var meget effektivt med sine sprenggranater mot forsvarsverkene.

Fordeler og ulemper ved jernbaneartilleri

Under første verdenskrig var den tunge slagkraften og den lange rekkevidden nødvendig for å bryte gjennom de sterkt beskyttede skyttergravslinjene på vestfronten. Granatenes evne til å trenge igjennom betong og panserplater var unik og kunne treffe mål på 50 km avstand. Det ble da en nærliggende løsning å plassere de tunge kanoner og haubitser på jernbanevogner som fungerte som affutasje. Det var først senere man hadde utviklet spesialtilpasset våpensystemer for benyttelse som jernbaneskyts.
Den dårlige treffsikkerheten, tregheten, den betydelige ressursbruken og sårbarheten for luftangrep gjorde at kanonene fikk en relativt begrenset militær verdi under andre verdenskrig. Det kunne ta flere måneder å forflytte disse og kanonløpene ble fort slitt og måtte skiftes. Men den allierte landgangen i Anzio fikk problemer med å etablere et brohode på grunn av den tyske bruken av jernbanekanoner. Her tok tyskerne i bruk to 28 cm jernbanekanoner som i tillegg tok i bruk tunneler som vern mot luftangrep. Disse kanonene ble av britene kalt for «Anzio-Anne». De allierte erobret begge kanonene intakt etter at de hadde brutt gjennom Gustavlinjen og slik skar over jernbanelinjen i nord/sør-retning. Den ene ble bevart og er nå det eneste eksemplaret i sitt slag. Denne jernbanekanonen K 5 (E) kalt «Leopold» befinner seg på Aberdeen-prøvefeltet i Maryland, USA.