An-Magritt (film)

Handling

Handlingen er lagt til en norsk bergstad på 1600-tallet – et typisk mannssamfunn. An-Magritt fødes inn i en tilværelse som fra første stund er en beinhard kamp om å overleve. Hun er voldtatt inn i livet, og moren dømmes til gapestokken for sitt syndige samleie med en tilfeldig soldat. Når moren velger døden i fossen, blir det den gamle bestefaren som redder An-Magritt. Men hun er ennå bare barnet når hun selv må begynne å brødfø bestefaren og seg selv.

Hun står alene blant menn og må kjempe den samme harde kampen som dem. Gjennom den bitende vinterkulden kjører de malm fra gruvene til smelteovnene. Men An-Magritt har ingen hest. Hun kjører med okse. Til dette nødens og kampens samfunn kommer en fremmed kunstknekt, Johannes (Wolf von Gersum), og med ham kommer kjærligheten inn i An-Magritts liv. Den gir henne ny kraft og en trang til oppdrift som ingen kan stanse.

Etterhvert tar hun opp kampen mot malmveieren som snyter på vekten. Hun vil slåss for å få sitt navn innskrevet i kirkeboken. Hun krever å få oppgjør i korn i stedet for i klingende mynt. Og hun slåss med oksen for å legge nytt land under plogen. Men An-Magritt fører også en kamp på et annet plan – mot sin egen uvitenhet. Hun vil ikke lenger være et «kreatur uten sjel» som hun en gang ble kalt. Hun stjeler tavle og griffel, for hun vil ikke stå tilbake for dem som kan lese og skrive.

Til slutt tar hun opp kampen for sine arbeidskamerater – malmkjørerne. Hun blir den som, når hungersnøden truer, organiserer et protesttog til rikskansler Bjelke i Trondheim. Også med rikets øverste tar hun opp kampen og vender hjem i triumf med korn og fisk.
Ved siden av Johannes er det en mann til som med vaktsomme øyne følger An-Magritts utvikling. Det er eventyr-skikkelsen Hedstrøm (Per Oscarsson) som alltid er parat til å hjelpe.

Om filmen

Dette var den dyreste filmen som noen gang var laget i Norge med et budsjett mellom på 2 og 3 millioner kroner.

Omtale

Det ble på 1960-tallet ansett som et risikabelt foretak for en filmregissør å overføre kjente klassiske litterære verk til film, og ikke minst var det en utfordring for Skouen å gjenskape Falkbergets episke form på lerretet. Da filmen hadde premiere i 1969, var de fleste kritikerne imidlertid enige om at Skouen hadde lykkes i å gjenskape et av Norges mest kjente og kjære litterære verk på film.
Filmen ble meget godt mottatt av Aftenpostens- og Dagbladets anmeldere da den kom. Aftenpostens Sven Krohn skrev blant annet: «Falkbergets malmfulle diktning bryter gjennom marg og bein og like inn i hjertet på oss hos Skouens sterke gjendiktning på film av romansyklusen Nattens brød. Resultatet er så meget mer beundringsverdig... Filmens helt dominerende og bærende kraft er Liv Ullmann som med sin varme og blendende innlevelse fyller alle krav til fremstillingen av den betagende kvinneskikkelsen An-Magritt». Dagbladets Arvid Andersen var også imponert og skrev blant annet følgende: «An-Magritt er ikke blitt en slavisk gjenfortelling av stoffet, slik vi så det i fjernsynsfilmen om Skipper Worse, men filmen er blitt en krevende kunstnerisk gjendiktning på høyt nivå. Skouen har vist stor journalistisk finesse i forkortelse og tilstramning om et vesentlige, han har avslørt filmskaperens evne til å konsentrere i megetsigende bilder det som ellers måtte skildres omstendelig og vedvarende». Den fikk terningkast seks av VGs anmelder. «...skuespillerne med Liv Ullmann i spissen har i høy grad bidradd til å formidle forfatterens hensikt og egentone», skrev anmelderen.

Trivia

Dette var den siste spillefilmen som Arne Skouens regisserte. Han har uttalt at grunnen til at han sluttet med film i 1969 var at han da hadde fått sagt det han hadde å si gjennom filmen som medium.