Jens Westly

Familiebakgrunn og utdannelse

Jens Westly ble født den 31. mars 1882 i Stavanger som sønn av byggmester Karl Westly og mor Severine Syvertsen. Han ble gift i Selbu 29. desember 1912 med Wilhelmine (Mimi) Elisabeth Jenssen. Sin utdannelse fikk han ved Bergen Tekniske skole i 1904, og samme år ble han ansatt som hytteingeniør (metallurg) ved Sulitjelma Aktiebolags Gruber i daværende Skjerstad kommune, nå Fauske.

Oppfinnelsen av den elektriske smelteovn for kobber

I Sulitjelma hadde en tidligere gjort flere innovasjoner; blant annet hadde verksdirektør Julius Emil Knudsen (1856–1944) funnet opp den såkalte knudsenovnen (knudsenprosessen), som ble tatt i bruk i 1905. Mye av motivasjonen for utviklingen av denne ovnen var at datidens røstemetode, en prosess som går ut på å få svovel vekk fra kobbermalmen, var svært ressurskrevende ved at bjørkeved ble benyttet. Med innføringen av knudsenprosessen kunne vedforbruken i smeltehytten avvikles, men fremdeles krevdes den videre prosesseringen for å få kobber bruk av kull og koks.
Den videre prosessen var blant annet kobbersmelting i såkalte flammeovner. Westly hadde blitt utnevnt til ny sjef i smeltehytten etter at den tidligere sjefen plutselig hadde forlatt Sulitjelma i mai 1907. Westly var da bare 25 år, og fikk ansvar for å ta over et større prosjekt med bygging av ny flammeovn ved verket. To år senere ble han sendt til USA for å studere driften av denne typen ovner. 
Noen år før dette, i 1904, altså samme år som Westly ble ansatt, hadde den sentrale ledelsen for gruveselskapet i Helsingborg lest en artikkel i fagtidsskriftet The Mining Magazine om forsøk med elektrisk smelting av kobbermalm i Chile. Dette ble oppfattet som så interessant at  artikkelen straks ble oversatt til svensk og sendt til Knudsen i Sulitjelma. Med denne fulgte et brev der det stod: «Man kunde kanske finna upp en combination af Eder herr Direktör Knudsens smälttpatent och elektrisk smältning?» Knudsen var ikke optimistisk til denne ideen, og mente at en til da bare hadde hatt suksess med elektrisk fremstilling av aluminium. Ideen ble derfor lagt bort.
I 1910 ble ideen om bruk av elektrisitet i kobbersmeltingen igjen tatt opp. Nå hadde Knudsen forlatt Sulitjelma, og med Westly som smeltehyttesjef ble dette sett på med andre øyne. Flammeovnsdrift var kostbart, mens det i Sulitjelma var mange fosser (Sulitjelmavassdraget) som kunne utnyttes til å produsere elektrisk kraft. Det ble utført overslag som viste at verket kunne spare 30 000 kroner årlig om en heller brukte elektrisk energi fra vannkraft. Til å begynne med ble det eksperimentert med fremstilling av ferrosilisium av slagg. Senere ble det forsøkt på videreforedling av skjærstein, et sulfidisk anrikningsprodukt av kobber som inneholder kobber, sulfid og jern, samt små mengder edelmetaller.
Til eksperimentene ble det brukt en stor trommel fra en kulemølle. Denne var foret med stein og kull, og elektrodene ble ført ned i materialet som skulle smeltes. Elektroder i forbindelse med smelteverk er de delene som fører den elektriske strømmen ned i det stoffet eller metallet som ønskes behandlet elektrisk. De produseres blant annet av kull. Den elektriske strømmen vil dermed enten inngå i prosessen ved at elektrokjemiske reaksjoner skjer, eller ved oppvarming på grunn av materialets elektriske motstand. I denne prosessen vil elektroden sakte fortæres, noe som var en ulempe for produksjonen ved at den måtte stoppes for å bytte elektrodene.
Disse eksperimentene ble utført under tidspress fordi det måtte besluttes om en ny stor, gassfyrt flammeovn skulle bygges, eller om en skulle satse på elektrisk smelting. Men den 22. desember 1910 skriver verksdirektør Holm Holmsen i et brev til hovedkontoret: «...det er meget beklagelig, at forsögene med elektrisk smeltning ikke er så langt avanceret, at vi har oppnået et resultat, der berettiger et stort anlæg. Efter de udförte forsög, der endnu kun har varet i forholdsvis kort tid, anser vi os nemlig ikke at være kommet så langt, at experiment-stadiet er overvundet og tör derfor verken ingeniör Westly eller undertegnede foreslaa elektrisk smeltning anvendt ved det nye hytteanlæg. Da jo dette må udföres hurtigst mulig, bliver der ingen anden raad end her at anvende en gasfyret flammeovn.»
Til tross for beslutningen å bygge en konvensjonell flammeovn, la en ikke bort ideen om elektrisk kobbersmelting. Dessuten krevde produksjonen stadig stort forbruk av koks, noe som ga økende produksjonskostnader. Under første verdenskrig ble tilgangen på kull og koks stadig vanskeligere, noe som førte til alvorlige problemer for driften i smeltehytten. På den annen side var kobberprisene stadig økende. Dermed ble det til at de to eksperimentovnene som Westly hadde bygget, inngikk mer og mer i den ordinære driften. Imidlertid ble det i neste omgang vanskelig å få tak i kull til elektrodene, og en ble dermed til slutt nødt til å innstille produksjonen helt.
I 1916 sa Westly opp stillingen i Sulitjelma for å tiltre ny stilling i Fiskå verk ved Kristiansand. Lorentz Lorch Hagen fortsatte som sjef for smeltehytten i Sulitjelma, en stilling han hadde helt til 1956. Han fortsatte eksperimentene med elektrisk kobbersmelting.

Konsekvenser av oppfinnelsen av søderbergelektroden

Det var professor Joseph William Richards ved Leight University i USA som fant på å kalle den kontinuerlige elektroden for Sønderbergelektroden, etter Sønderberg, som hadde den opprinnelige ideen. Richards og flere andre eksperter var engasjert i å overbevise den internasjonale smelteindustrien om dens fordeler.
Søderbergelektroden ble nominert til Norges største ingeniørbragd gjennom tidene i Teknisk Ukeblad. Selv om Søderberg fikk æren av å få elektroden oppkalt etter seg, er det imidlertid Westly og Mathias Øvrom Sem, som stod bak de praktiske testene, som til slutt ga en vellykket kontinuerlig elektrode. Det er Westly og Sem som dermed er anerkjent som de egentlige oppfinnerne. I verket Elektrische Schmeltzöfen om metallurgi er søderbergelektoden beskrevet som begynnelsen på et nytt tidsavsnitt i den elektriske smelteindustrien.
Søderbergelektroden fikk raskt stor utbredelse i hele verden for fremstilling av ferrolegeringer, kalsiumkarbid, råjern, kobber, aluminium, samt andre metaller og stoffer. I anledning Norsk metallurgisk selskaps 50-årsjubileum i 1986 ble det i jubileumsboken påpekt at Søderbergelektroden sannsynligvis mer enn noe annet la grunnlaget for norsk industris domminerende posisjon innenfor elektrometallurgisk industri.
Mens søderbergelektroden i de siste årene tas ut av drift i aluminiumsverkene til fordel for andre elektroder, er den fortsatt i bruk verden over for de andre bruksområdene.

Fortsettelse med utvikling av kobbersmelteovnen i Sulitjelma

I Sulitjelma satte de dårlige økonomiske tidene som fulgte etter første verdenskrig, en stopper for videre utvikling av en elektrisk smelteovn. Først i 1928 ble det satt i gang arbeid med en ny smelteovn for skjærstein, med Elektrokemisk som samarbeidspartier. Den nye ovnen ble utstyrt med søderbergelektroder og fikk navnet Westly-ovnen. Westly var engasjert, ikke bare med konstruksjonen av den nye smelteovnen, men også med planleggingen av en helt ny smeltehytte på Sandnes i Sulitjelma. Den nye ovnen var ferdig i juni 1929 og var i drift helt til 3. februar 1987, da smeltehytten ble nedlagt. Med dette opphørte også all kobbersmelting i Norge.

Westlys videre karriere

Westly sluttet ved Elkem og ble direktør for A/S Bjølvefossen i Ålvik i 1928, en stilling han hadde helt til 1952. Her startet han i 1931 forsøk for å utvikle en ny metode for fremstilling av ferrokrom. Da dette viste seg vellykket, ble det i 1933 besluttet å bygge opp en produksjonslinje for ferrokrom. Det var stor konkurranse internasjonalt på dette feltet. Dermed foregikk forskningen i Ålvik i største hemmelighet, og det er derfor lite informasjon om denne utviklingen. Ferrolegeringer ble utover i 1930-årene en eksportindustri for flere verk i Norge. 
I 1949 ble Westly tildelt Sam Eydes Ærespris av Polyteknisk Forening for sin innsats for norsk industri. Han døde på Voss den 27. februar 1960.