Aldrovanda vesiculosa

Beskrivelse

Den er en flerårig urt som mangler røtter og flyter rett under vannoverflaten i stillestående vann. Planten består av en 6–15 cm lang stengel, som vokser i en ende og dør i den andre. Bladene sitter 6–9 sammen i en krans som er 1–2 cm i diameter. På enden av hvert blad er det en felle som klapper sammen om et byttedyr berører den, ganske likt den landlevende slektningen venusfluefanger. Blomstene sitter enkeltvis på korte skudd som stikker opp over vannoverflaten. De tvekjønnede blomstene har fem begerblad, fem hvite kronblad, fem pollenbærere og fem grifler. Frukten er en kapsel med 5–8 frø.
Planter i tempererte strøk overlever vinteren ved å danne overvintringsskudd, turioner, som synker til bunns mens hovedplanten dør. I Mellom-Europa dannes turionene i september, men i den nordlige innsjøen Ladoga dannes de allerede i midten av august. Modning av turionene krever lav temperatur (8-10°C), mindre lys og kanskje også kortere dager. Humussyrer i vannet er viktige for optimal utvikling. Næring i form av karbohydrater overføres fra hovedplanten til turionene. Om høsten løsner turionene fra planten og synker ned i bunnsedimentene der de overlever vinteren i det relativt varme bunnvannet. Når vannet blir varmere i april–mai, stiger turionene til overflaten og danner nye planter.

Økologi og utbredelse

Aldrovanda vesiculosa er konkurransesvak og har strenge krav til voksestedet. Vannet må inneholde mye CO₂ i fri form, og det må ha et middels innhold av humussyrer. Bunnen bør ha et lag med rester av døde og delvis nedbrutte planter, som starr og takrør. Vannoverflaten må være fri for flytende og neddykkede planter og planterester, men litt takrør, dunkjevle og starr er gunstig. Planten krever full sol, og vannet må være ganske klart. Overflatevannet må være varmt, minst 16 °C, helst 23–26 °C. Voksestedene er grunne, 10–60 cm, og det må være mye dyreplankton, som plantene kan fange. Vannet bør være mesotroft, altså ha et middels innhold av næringsstoffer. Vannivået bør være stabilt så plantene ikke flyter bort, eller tørker ut.
Aldrovanda vesiculosa har en vid utbredelse i Europa, Asia, Afrika og Australia, men voksestedene er svært spredte. De europeiske plantene blomster svært sjelden, og selv om blomstring er vanligere i tropene, er vegetativ formering det viktigste i hele utbredelsesområdet. Spredning skjer hovedsakelig ved at vannfugler drar med seg stengler og turioner fra et voksested til et annet.
Planten er i sterk tilbakegang på grunn av forsuring, eutrofiering og andre menneskelige inngrep. Den regnes som utdødd i Østerrike, Slovakia, Tsjekkia, Frankrike, Tyskland, Italia, Bangladesh, India, Japan, Usbekistan og Øst-Timor. Arten har nå bare 50 bekreftede voksesteder i hele verden; to tredjedeler av dem er i Polen og Ukraina, mens de andre 18 er fordelt på fire verdensdeler.

Fossiler

Aldrovanda vesiculosa er den eneste nålevende arten i slekta Aldrovanda, men mange fossile arter er kjent. Fossilene består av pollen og frø. Stengler, blad og feller inneholder for lite tørrstoff til å bevares. Man mente tidligere at Palaeoaldrovanda splendens fra slutten av kritt var en tidlig representant for denne utviklingslinjen. En ny vurdering av dette fossilet viser at det ikke er noe slektskap, og at fossilet mest sannsynlig er et insektegg. Mulig pollen fra Aldrovanda er kjent fra paleocen, og i eocen var det flere arter. Mange arter er kjent fra europeiske funnsteder datert til oligocen, miocen og pliocen. I pleistocen skjedde det i Øst-Europa en oppsplitting i flere arter på grunn av at plantene overlevde istidene i ulike refugier. Blant disse artene er A. borysthenica og A. dokturovskyi. Aldrovanda vesiculosa er en ung art, som først er kjent fra og med forrige mellomistid, eem.