Nicolás Gómez Dávila

Biografi

Gómez Dávila var en colombiansk akademiker, som aldri innehadde noen universitetsstilling, men tilbrakte det meste av sitt liv blant sine venner. Han tilhørte de øvre kretser av det colombianske samfunn, og ble utdannet i Paris. På grunn av en alvorlig lungebetennelse tilbrakte han omkring to år hjemme, der han ble undervist av privatlærere, og utviklet et livslangt kjærlighetsforhold til klassisk litteratur. Han gikk imidlertid aldri på noe universitet. På 1930-tallet dro han tilbake til Colombia fra Paris, for aldri å vende tilbake til Europa igjen, foruten om et seks-måneders opphold med sin kone i 1948. Han bygde seg opp et enormt bibliotek, som huset mer enn 30 000 bind. I 1948 hjalp han til med å grunnlegge Los Andes universitet i Bogotá.
I 1954 ble Gómez Dávilas første bind av verker utgitt av hans bror. Det var en samling av notater og aforismer, med tittelen Notas I – det andre bindet kom aldri. Boken forble i praktisk talt fullstendig ukjent, ettersom kun 100 eksemplarer ble trykt, og disse ble gitt som gaver til venner av Dávila. I 1959 fulgte han denne opp med en liten essaybok med tittelen Textos I. Heller ikke denne gangen kom noen oppfølger. Disse essayene utvikler grunnleggende begreper i hans filosofiske antropologi, så vel som hans historiosofi, ofte i et litterært språk, spekket med metaforer. I disse essayene vier han for første gang oppmerksomhet til å danne et «reaksjonært lappeteppe», fordi virkeligheten, sa han, kan ikke la seg representere av et filosofisk system.
Etter at det militære diktaturet falt i 1958, ble Gómez Dávila tilbudt en stilling som sjefsrådgiver for presidenten, hvilket han avviste, likesom han gjorde med et senere tilbud i 1974 om å bli ambassadør i London. Selv om han støttet den senere presidenten Alberto Lleras rolle i å styrte det militære diktaturet, avstod han selv fra noen politisk aktivitet, hvilket grunnet i en avgjørelse fra tidlig av om ikke å engasjere seg politisk.
Fra denne avgjørelsen resulterte hans sterke kritikk, ikke bare av venstreorientert politikk, men også høyreorientert sådan, selv om hans eksplisitt reaksjonære prinsipper viser noen likhetstegn med konservative synspunkt. Hans skeptisistiske antropologi ble grunnlagt på en nærstudie av Thukydid og Jacob Burckhardt, så vel som hans bekreftelse av hierarkiske strukturer i samfunn, stat og kirke. Gómez Dávila kritiserte ettertrykkelig begrepet om folkets suverenitet som en legitim guddommeliggjørelse av mennesket og en avvisning av Guds suverenitet. Han var likeledes dypt kritisk overfor Det andre vatikankonsil, som han så som en dypt problematisk tilpasning av Kirken til verden. Han avskydde især avskaffelsen av den latinske liturgien i den romersk katolske Kirken i kjølvannet av konsilet. Likt Juan Donoso Cortés mente Gómez Dávila at alle politiske feil i siste instans skyldtes teologiske feil. Det er derfor at hans tenkning kan bli beskrevet som politisk teologi.
De moderne ideologiene som liberalisme, demokratisme og sosialisme er de fremste gjenstandene for Gómez Dávilas kritikk, fordi verden som påvirket av disse ideologiene fremstod som dypt dekadente og korrumperte for ham.
Gómez Dávila behandlet et bredt spekter av emner, filosofiske og teologiske spørsmål, problemer innen litteratur, kunst, estetikk, historiosofi og historiografi. Han benyttet seg av en litterær metode av kontante og kortfattede påstander. Den litterære metoden han utviklet er den skolastisk kommenteringen, som han anvendte idet han skrev om verdens gang, og særlig i de fem bindene av Escolios a un texto implícito (1977, 1986 og 1992). I sine senere verker forsøkte han å definere det «reaksjonære», som han identifiserte med en bekreftende måte å plassere seg selv etsteds forbi den tradisjonelle aksen av høyre og venstre. På grunnlag av en katolsk tradisjonalisme og påvirket av Friedrich Nietzsche og andre, kritiserte han moderniteten.
Gómez Dávila foretok ingenting for å gjøre sine verker kjent i det brede. Bare gjennom tysk (og senere italiensk, så vel som fransk og polsk) oversettelse ved slutten av 1980-tallet, begynte Gómez Dávila å bli lest av poeter og filosofer, som for eksempel Robert Spaemann, Martin Mosebach, Botho Strauß, Reinhart Maurer, Rolf Schilling, Heiner Müller, Franco Volpi, Asfa-Wossen Asserate og Krzysztof Urbanek.