Johannes Heftye (1849–1907)

Bakgrunn

Heftye var sønn av bankier Tho. Joh. Heftye (1822–1886) og Marie Jacobine Meyer (1826–1895), og bror av telegrafidirektør Thomas Heftye. Han vokste opp på Villa Frognæs i Drammensveien. Heftye var utdannet jurist.

Knutsholstind

I Heftyes ungdomstid ble Knutsholstind, som ligger ved Svartdalen mellom Bygdin og Gjende, av mange regnet som Norges høyeste, og mange regnet tinden som ubestigelig. Heftye hadde arvet farens sans for friluftsliv og fjell, og hadde et utpreget konkurranseinstinkt. Flere engelske klatrere hadde prøvd å bestige den uten å lykkes.
Sommeren 1875 fikk Heftye med seg Knut Lykken og en annen valdris, Gullik Gulliksson Lid, og ga seg i kast med oppgaven. Fra Torfinnsdalen kom de opp på den skarpe eggen mellom dalen og Knutsholet uten spesielle problemer, og veien videre opp til toppen bød heller ikke på nevneverdig dramatikk. Til tross for dette, fikk Heftye likevel følelsen av å ha utført en enestående bragd i norsk turisthistorie.

Polemikk

Etter Knutsholstind klatret ikke Heftye mer før Slingsbys bestigning av Storen i 1876 – og Harald Petersens i 1878 – tok glansen fra hans egen bragd. Han bestemte seg da for at han også skulle bestige Storen, og vise at den ikke kunne sammenlignes med hans egen bestigning av Knutsholstind.
Den 14. august 1880 startet han fra seteren i Stølsmaradalen sammen med to årdøler, Peder Melheim og Vetle-Jens Klingenberg, og kom over ryggen ned i Midtmaradalen. Han ville følge Slingsbys rute, men tok feil av veien og kom opp på bandet mot Skagastølsdalen. Derfra fant fant de frem til en renne, den som senere fikk navnet Heftyes renne, som førte dem videre mot toppen. Her måtte førerne gå foran og dra Heftye opp med tau.
Det at han faktisk nådde toppen av Storen, og samtidig hadde oppdaget en ny rute dit, var ikke det viktigste for Heftye. Han ville først og fremst få frem hvor lett det var å klatre på Storen, og dermed hvor ubetydelige prestasjoner Slingsbys og Petersens bestigninger var, i forhold til hans egen bestigning av Knutsholstind.
Dette kom frem da han i 1881 utga en bok om Skagastølstindenes turisthistorie og om sin egen innsats der. Her sier han blant annet at:
 
… enhver på dette felt kompetent dommer vil anse det som bevist at Store Skagastølstind i henseende til vanskelighet å bestige er en topp av annen rang.
 
Samme år som boken kom ut var Slingsby i Jotunheimen. Han ga Heftye svar på tiltale ved å bestige Knutsholstind sammen med Johannes Vigdal og Marie Sølfestsdatter, en av seterjentene på Gjendebu, og sa attpåtil, med en smule overdrivelse, at han ikke hadde behøvd å ta seg for med hendene på hele turen.
Heftye svarte med et avisinnlegg, der han i sterke ordelag kritiserte Slingsby for å ha tatt med en vergeløs kvinne på så farlig ekspedisjon som Knutsholstind. Han skriver blant annet at: «vi må be Gud bevare oss for noensinne å komme så langt i emansipasjonen at våre landsmanninner skulle falle på for alvor og i almindelighet å bestige Knutsholstind».
Heftye gjennomførte denne sommeren også en serie med bestigninger, som Torfinnstind og Stølsnostind, samt traversering av Memurueggen. Men alle var topper der Slingsby hadde vært før ham, og poenget så ut til å være å vise at det ikke var noen bestigninger som kunne måle seg med hans egen Knutsholstind.
I april 1882 skrev Heftye en lang artikkel i avisen Dagen der han i kvasse og sarkastiske vendinger kritiserte Slingsby, Vigdal og Sølfestdatters ekspedisjon til Knutholstind, og slo fast at Slingsby bare var ute etter å gjøre hans prestasjon mindre, noe han vil ha seg frabedt, spesielt av en utlending.

Dramatikk

I 1882 kjøpte Heftye herregården Austrått for 100 000 kroner av Ole Rise. Han anla en ny vei et stykke fra gården og nektet samtidig folk å bruke den gamle veien som gikk rett ved. Dette provoserte lokalbefolkningen, og andre juledag i 1899 var det en del folk som gikk på den forbudte veien. Dette utløste en dramatisk konfrontasjon, som endte med at Heftye skjøt og drepte en mann. Adresseavisen kunne dagen etter melde at Heftye var arrestert. Drapet ble omtalt i landets største aviser, og flere skillingsviser tok for seg tragedien. I rettssaken som fulgte, fikk imidlertid ikke Heftye noen straff, da man fant at han handlet i nødverge. Heftye eide Austrått frem til 1906.