google/wiki40b huggingface dataset:
Statssekretær (norsk historisk embede)

En statssekretær i norsk politisk historie var et embede på 1800- og begynnelsen av 1900-tallet.
Da prins Christian Frederik 2. mars 1814 oppnevnte et regjeringsråd, ble det det opprettet et embete som sekretær for rådet. Innehaveren fikk tittel regjeringssekretær. Grunnloven av 17. mai 1814 fastsatte at kongens råd skulle hete «Statsrådet», og sekretærembetet fikk nå betegnelsen statssekretær. Statssekretærens stab fikk betegnelsen Statssekretariatet. Det fikk ved kgl. res. 16.10.1925 nytt navn Statsrådsekretariatet.
Under unionen med Sverige 1814-1905 hadde Statssekretariatet i Christiania/Kristiania også en avdeling ved den norske statsrådsavdelingen i Stockholm. Innehaveren av dette ble det meste av tida betegnet som ekspedisjonssekretær, men hadde fra 1822 til 1841 tittelen statssekretær.
I 1926 ble statssekretærens tittel endret til statsrådssekretær, og sekretariatets navn til Statsrådssekretariatet. Tittelen statssekretær hadde dermed ikke vært benyttet på tyve år da den i 1947 ble tatt i bruk om den nye politiske stillingen statssekretær.
Marzahn

Navnet

Navnet Marzahn stammer antakelig fra slavisk more (sjø) eller marcana (polabisk for myr). Wuhle har ofte gått over sine bredder og skapte myrer og sumper. Marzahn uttales med trykket på den andre stavelsen.

Historie

Den eldste skriftlige kilde som knyttes til Marzahn er da den i år 1300 ble kalt Morczane (eller Murtzan) av markgreven Albrecht III.
Sigøynerleiren Marzahn var en konsentrasjonsleir som eksisterte mellom 1936 og 1943.
Mellom den andre halvdel av 1970-tallet og slutten av 1980-tallet ble det bygget boligfelter med høyhus i området. Dette var et ledd i DDRs plan for å få slutt på boligmangelen i landet og husene var såkalte plattenbau.
Île Amsterdam

Geografi

Den vulkanske øya er en mulig aktiv vulkan som sist hadde utbrudd i 1792. Øya utgjør et område på 55 km², måler rundt 10 km på sin lengste side og når 867 moh. på sitt høyeste punkt.
Øya er en del av de franske sørterritorier, og utgjør sammen med naboøya Île Saint-Paul 85 km lenger sør, en av fem distrikter i området. Områdets hovedbase, Martin-de-Viviès, tidligere kalt for La Roche Godon, utgjør formelt hovedstaden og består av en forskningsstasjon og mellom tjue og tretti forskere som bor ved stasjonen i perioder. Forskerne studerer fauna, vær, atmosfære og jordmagnetisme. Basen er oppkalt etter Paul de-Martin-de-Viviès, som sammen med ti andre tilbrakte vinteren 1949 på Île Amsterdam.
I motsetning til de fleste deler av de franske sørterritorier har Île Amsterdam et mildt havklima med en årlig middeltemperatur på 13°C, gjennomsnittlig nedbør på 1100 mm, vedvarende vestlige vinder og høye nivåer av fuktighet.

Historie

Øya ble oppdaget av den spanske utforskeren Juan Sebastián Elcano den 18. mars 1522 på hans første jordomseiling. Elcano ga dog ikke noe navn til øya.
Da den nederlandske kapteinen Anthonie van Diemen gjenoppdaget øya i 1633 kalte han den for Nieuw Amsterdam (nederlandsk for Nye Amsterdam) etter skipet sitt.
Den franske kapteinen Pierre François Péron (ikke til å forveksles med François Péron) ble landfast på øya i årene 1792–1795. Pérons memoarer, hvor han fortalte om sin overlevelse alene på øya, ble utgitt i et lite opplag og er i dag ettertraktet hos boksamlere.
Denne øya og Île Saint-Paul ble tilknyttet Madagaskar i 1924 og ble således en fransk koloni.
En del i øystaten Mauritius betrakter Île Amsterdam og øya Saint-Paul som en del av sitt nasjonale område. Spørsmålet om overherredømme over de to øyene har blitt fremmet av lederen av den politiske opposisjonen i 2007, Paul Raymond Berenger. Dette nye kravet har blitt diskutert med Frankrike sammen med kravet på Tromelinøya.
Den første franske basen på Île Amsterdam ble opprettet i 1949, og ble først kalt for Camp Heurtin. Verdens meteorologiorganisasjon har via FNs forskningsprosjekt Global atmosfærisk overvåking, (Global Atmosphere Watch, GAW) som har en forskningsstasjon på øya.
Olav Hagesæther

Bakgrunn

Han var sønn av fabrikkarbeider Andreas Hagesæther (1880-1962) og Karen Sandvik, (f. 1882), og gift 1934 Johanna Sophie Danbolt (1909-1999), datter av garverieier Ole Dominicus Danielsen (1863-1941) og Gesine Gauslaa (1866-1964). 
Han studerte teologi ved Menighetsfakultetet i Oslo fra 1928 og oppnådde graden cand.theol. i 1932.

Karriere

Hagesæther var ved siden av sitt yrke en sanger og spilte inn kristelige sanger for His Master's Voice i 1930-årene. Han arbeidet som lærer ved Nordhordland ungdomsskole og Indremisjonsselskapets bibelskole, og lærer ved Indremisjonsselskapets bibelskole fra 1939. I 1939 ble han residerende kapellan i Haus. Han Han har blant annet tjenestegjort som sokneprest i Rjukan fra 1945, og så res.kap. (1958) og deretter sogneprest (1964) ved Johanneskirken i Bergen.

Biskop

Han etterfulgte Fridtjov Birkeli som biskop i Stavanger i 1968, og gikk selv av som biskop i 1976.
Dromius

Utseende

Små til middelsstore, nokså flate, slanke, gjerne brunlige løpebiller. Dekkvingene er tvert avkuttet bak og dekker ikke de bakerste barkkroppsleddene.

Levevis

Disse løpebillene er rovdyr som lever i trær, der de løper rundt på barken. Den flate kroppsformen gjør at de lett kan gjemme seg i barksprekker.
Ole Tjøtta

Oppvekst og studieår

Ole var sønn av gårdbruker Tollef Johannessen og Berta Serine Olsdatter.  Oppveksten var preget av stor fattigdom.  I 1898 fikk han tegneundervisning av maleren Sigurd Moe ved Stavanger tekniske aftenskole.
Ekteparet Hulda og Arne Garborg hjalp det unge kunstnertalentet, slik at han kunne reise til Christiania for å få opplæring.  Omkring 1900 var han elev ved Den kongelige Tegneskole, forløperen til Statens håndverks- og kunstindustriskole.  Han var også elev med Harriet Backers malerskole, i 1902.  
I 1902 debuterte Tjøtta på Statens høstutstilling.
I Christiania fikk han hjelp av industrilederen og kunstsamleren Olaf Schou  og Erik Werenskiold  til å reise til København, der han oppholdt seg ved Laurits Tuxens malerskole i 1903-07.   Tilbake til Norge brakte han maleriet «Bondebegravelse», som nå er i eie hos Stavanger kunstmuseum.  I 1909-10 var han elev av Christian Krohg ved Statens kunstakademi i Christiania.

Liv og arbeid

Hovedmotiv for Tjøtta var hele tiden jærhuset og landskapet på Jæren.  Tjøtta hadde to separatutstillinger i Stavanger Kunstforening, og han bidro også til en rekke kollektivutstillinger.
Depresjon gjorde av Tjøtta ikke var aktiv som maler i perioden 1912-17.   De siste leveårene malte han med pastellkritt, arbeid av svært vekslende kvalitet.  
I det gamle Apoteket Viben på Bryne har Tjøtta laget utsmykkingen i ekspedisjonen, i 1922.
Ole Tjøtta var gift med Margit(h) Andrea Torkildsen fra Salhus (f. 5. mai 1889, d. 23. desember 1957) 
På gravsteinen hennes står navneforma Thjøtta.  
På Time kirkegård er det en minnehaug over maleren.
Frøy

Mytisk seksualitet

Som fruktbarhetsgud ble Frøy fremstilt med stående fallos (cum ingenti priapo, ifølge Adam av Bremen). I seremoniene inngikk sanger og handlinger som opprørte samtidens blyge kristne, og de fordømte kulten som uanstendig. Adam, som selv sannsynligvis bare hadde annenhånds informasjon om hovet i Uppsala og dets ritualer, gir vage hentydninger om sanger med et innhold som bare burde forties. Det forteller likevel noe om en fruktbarhetskult som var knyttet til både død og blod mot et bakteppe av rituell kjønnslig omgang som inngikk i en høyere mystikk.
«Seksualakten har uten tvil dannet mønsteret for mye av den seremonielle symbolikken i den førkristne kulten,» slår den norske idéhistorikeren og ekspert på norrøn mytologi Oddgeir Hoftun fast (s. 200, «Norrøn tro og kult»).
I ettertid har seksualritualene blitt sterkt nedtonet av den forskningen som har forsøkt å tolke Adam av Bremens forsiktige hentydninger. Også sagalitteraturen fra 1200-tallet synes preget av den samme kristne seksualskammen.
Den nordiske frilyntheten, åpenheten om seksualitet, at menn og kvinner deler badstue samtidig, er muligens svake ekko fra fortidens nordiske mentalitet som fortsatt sitter i, selv om man skal være forsiktig med å trekke for allmenngyldige konklusjoner.
Gapøyholman

Gapøyholman er en øygruppe som ligger ytterst i Kvæfjorden, i Kvæfjord kommune i Troms. Øygruppa med de små holmene ligger utenfor Gapøya.
Den største av Gapøyholman er Storholmen, som er ca. 1 km lang. Øst for Storholmen ligger det mange små holmer, Småholman.

Naturreservat

Gapøyholman er vernet med status som naturreservat, på grunnlag av det rike fuglelivet og bestanden av steinkobbe. Det er forbudt å ferdes i land i perioden 1. mai – 15. juli. Naturreservatet har nasjonalt lokalitetsnummer 191110026.
Midono vannkraftverk

Midono vannkraftverk er et vannkraftverk ved elva Azusa langt vest i prefekturet Nagano i det sentrale Japan, som drives som pumpekraftverk med to reservoarer. Kraftverket er plassert i Chubu-Sangaku nasjonalpark og opereres av Tokyo Electric Power Company. Installert effekt er om lag 245 MW. Anlegget ble tatt i bruk i 1969.
Både øvre og nedre reservoar er buedammer i betong. Øvre reservoar har en 95 m høy demning med inntil 15,1 millioner m³ vannvolum i magasinet. Nedre reservoar er på 10,7 millioner m³ og reguleres av en 60 meter høy demning.
Derek Shulman

Biografi

Shulman begynte sin profesjonelle musikalske karriere sammen med Pete O'Flaherty, Eric Hine, Tony Ransley og sine brødre Ray og Phil i rhythm and blues/soul/popbandet The Howling Wolves, som skiftet navn til The Road Runners og som i 1966 ble til Simon Dupree and the Big Sound. Bandet ble kjent etter utgivelsen av psykedelisk rock-singelen «Kite» høsten 1967, men etter flere utgivelser der de opplevde en begrenset kommersiell suksess, løste de opp bandet i 1969. Shulman-brødrene var ikke interssert i å bli presset til å stadig måtte skrive flere hit-låter. De grunnla Gentle Giant sammen med gitaristen Gary Green, keyboardisten Kerry Minnear og trommeslageren Martin Smith. Sistnevnte ble siden erstattet av Malcolm Mortimore, som igjen ble erstattet av John Weathers.
I Gentle Giant ble Derek Shulman kjent som en dynamisk frontmann i livemiljøet, og spilte inn 12 utgivelser med bandet over en periode på ti år. Mens bandet sikret seg en lojal fanskare oppnådde de aldri en bred kommersiell suksess, og med en noe dalende popularitet på slutten av 1970-tallet ble bandet oppløst etter utgivelsen av Civilian. På samme måte som resten av bandmedlemmene var Shulman multiinstrumentalist, og spilte blant annet saksofon, bass og en egen gitar kalt Shulberry (avbildet).
Etter Gentle Giant arbeidet Shulman som administrativ toppleder i plateselskaper, hvor han først startet som representant for A&R hos PolyGram, hvor han blant annet signerte Bon Jovi, Cinderella og Kingdom Come blant flere. Shulman ble også president i Atco Records, hvor han signerte progressive metal-bandet Dream Theater i tillegg til Pantera. Etter dette ble han president ved Roadrunner Records, hvor han overså signeringen av Slipknot og Nickelback, før han startet sitt eget plateselskap DRT Entertainment.
Alexandria Ocasio-Cortez

Bakgrunn

Alexandria Ocasio-Cortez' foreldre var Blanca Ocasio-Cortez (neé Cortez) og Sergio Ocasio. og ble oppdradd katolsk. Hun har en yngre bror, Gabriel Ocasio-Cortez. Hennes far ble født i Bronx til puertoricanske foreldre, og han ble arkitekt; moren var født i Puerto Rico. Hun har beskrevet det puertoricanske miljø hun kommer fra som et amalgam: We are black; we are indigenous; we are Spanish; we are European. Ocasio-Cortez bodde med familien i en leilighet i nabolaget Parkchester i Bronx til hun var fem år gammel, så flyttet de til et hus i forstaden Yorktown Heights.

Politikken

Ocasio-Cortez ble politisk aktiv da hun jobbet for valgkampen til Bernie Sanders, og er medlem av organisasjonen Democratic Socialists of America. Ocasio-Cortez tar til orde for det hun kaller en «Green New Deal» i USA.

Kongressrepresentant

Da hun kom inn i Kongressen i 2019 var hun med sine 29 år den yngste kvinnelige representanten noensinne. Hun beskrives som et stort politisk talent.
Ocasio-Cortez vant det demokratiske primærvalget 26. juni 2018 mot sittende representant Joe Crawley. Crawley hadde vært innvalgt siden 1999, og seieren til Ocasio-Cortez ble omtalt som en av de mest overraskende i Det demokratiske partiet. Hun fikk 56,7% i primærvalget. I mellomvalget fikk hun 78% av stemmene.
Etter seieren i primærvalget fikk hun nasjonal berømmelse, og ble meget populær på sosiale medier. I en artikkel publisert noen dager etter at hun kom inn i Representantenes hus skrev Politico: «Hun har knapt vært i Kongressen en uke og er mer kjent enn stort sett alle andre representanter bortsett fra Nancy Pelosi og John Lewis». Da hadde hun 2,2 millioner følgere på Twitter.
Ocasio-Cortez var en av flere minoritetskvinner som ble valgt inn for første gang i valget i 2018. En uke etter valget møtte hun representantene Ayanna Pressley, Rashida Tlaib og Ilhan Omar, og la ut et bilde av dem med bildeteksten «Squad». Av de fire var Ocasio-Cortez den eneste som ikke hadde politisk erfaring fra før. Da Representantenes hus i juni 2019 stemte for å gi 4,5 milliarder dollar til grensekontrollarbeid var disse fire de eneste Demokratene som stemte mot. De kritiserte lederskapet og fikk kritikk tilbake. I et intervju uttalte Nancy Pelosi at «de har ingen tilslutning. De er fire personer og det er så mange stemmer de fikk.» Ocasio-Cortez kommenterte at hun synes det var rart at Pelosi bare ville kritisere nyvalgte minoritetskvinner. Få dager etter kommenterte president Donald Trump saken på Twitter, ved å be de fire kongressrepresentantene «dra tilbake og ordne opp i de totalt ødelagte og kriminalplagede stedene de kom i fra». Trumps bemerkninger ble fordømt av Representantenes hus som rasisme i en avstemning 16. juli. Alle demokrater, fire republikanere og en uavhengig representant stemte for resolusjonen.
Shanyang (Jiaozuo)

Shanyang (kinesisk: 山阳区; pinyin: Shānyáng Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Jiaozuo i provinsen Henan i Folkerepublikken Kina.
Den har et areal på 74,4 km² og hadde ca. 250.000 innbyggere i 2002. Det er sentrum for lokalregjeringen i Jiaozuo.
Kjerringjuldagen

Kjerringjuldagen eller kjerringjula er, spesielt i Nord-Norge, men også sørover langs kysten, en feiring som avslutter julen. Det er sterkest tradisjon for å knytte kjerringjuldagen til kyndelsmesse 2. februar, men noen steder, i alle fall i nyere tid, er dagen markert tidligere.

Innholdet i feiringen

Når mannfolkene var reist på Lofoten, og kvinnfolkene kunne slappe av etter strevet og ta seg tid til å smake på det som var igjen av restematen, var det tid for å feire kjerringjul.  De kunne komme sammen og spise lefse, drikke god og sterk kaffe og ikke minst prate.
Kjerringjuldagen var fridagen, kosedagen, fredens dag for kvinnfolk ved havet. De kunne sitte med hendene i fanget og kose seg - sammen eller alene.
Fra Lofoten, der mannfolkene ikke trengte reise hjemmefra for å komme seg på fiske, finnes det fortellinger om andre måter å feire kjerringjula på. Da ble kjerringjuldagen en dag kjerringene gjorde det ekstra koselig for mannfolkene, og laget god mat til dem når de kom fra havet. Noen steder tok kjerringene med seg unger og lefse og møtte opp ved rorbua når båtene kom til lands.

Datoen for feiringen

Det er sterkest tradisjon for å knytte kjerringjula til kyndelsmesse, en dag som i Norge var helligdag fram til festdagsreduksjonen i 1770.  Senere ble dagen mange steder holdt som «halvhelg». Slik blir det fortalt fra Lofoten, fra Trondenes, og fra Senja. Slik var også tradisjonen i Beiarn og på kysten av Helgeland.
Men det finnes også tradisjon for at feiringen er lagt til tyvendedag jul (13. januar) og til 8. januar.
Frederik Gottschalk von Haxthausen

Bakgrunn

Frederik Gottschalk von Haxthausen var sønn av generalmajor og kommandant på Fredriksten festning Friedrich Maximillian Gottschalk von Haxthausen (født 1705 i Maastricht i Hertugdømmet Limburg, død 1770 i Fredrikshald) og Juliane Dorothea von Eldern (født 1719 i København, død 1790 i København).

Offiser i Norge

Haxthausen kom til Norge i 1773 som premierløytnant ved Søndenfjeldske Infanteriregiment. I 1779 ble han utnevnt til sjef for det Opplandske infanteriregiment, og bodde på Ringnes gård i Stange. I 1788 ble han utnevnt til generalkrigskommissær og tjenestegjorde samme år i felttoget mot Båhuslen som adjutant for prins Carl av Hessen. 
I 1802 ble Frederik Gottschalk von Haxthausen direktør for Det militære Institutt (Krigsskolen) i Christiania med generalmajors rang. I årene 1803 til 1810 oppholdt han seg i København, men opprettholdt likevel alle sine norske embeter, ble kommandant på Akershus festning i 1806.

Finansminister

Haxthausen øvet stor innflytelse på Christian Frederik etter at denne var kommet til Norge i 1813, han deltok ved stormannsmøtet på Eidsvoll (ofte kalt Notabelmøtet) den 16. februar 1814, og 2. mars 1814 ble han utnevnt til førstestatsråd (statsminister) og finansminister i Norges første regjering.
Under Krigen med Sverige 1814 ble Haxthausen urettmessig beskyldt for forræderi. Den 19. august, fem dager etter at Mossekonvensjonen var underskrevet, ble hans eiendom og bolig på løkken Lille Frogner omringet av en opphisset menneskemengde som knuste rutene i huset og ramponerte hagen. Haxthausen måtte rømme byen og si fra seg sine stillinger. Han ble frikjent av riksretten i 1815 og gikk ut av tjenesten i 1817.
Akershus festning gikk ut av operativt militært bruk i 1814, og Haxthausen var dermed den siste operative militære kommandant for festningen.
23. september 1783 giftet Frederik Gottschalk von Haxthausen seg med Cathrine Oldenburg (1765–1843), datter av generalmajor Adam Christopher Oldenburg (1736–1803) og Marie født Schøller (1741–1770). 
Frederik Gottschalk von Haxthausen fikk i 1879 oppkalt en gate etter seg. Haxthausens gate går fra Frognerveien til Gyldenløves gate langs den gamle sørgrensen for Lille Frogner.
Wilkes-ekspedisjonen

United States Exploring Expedition, også kalt Wilkes-ekspedisjonen, var en ekspedisjon utsendt av USA for å utforske stillehavsområdet. Ekspedisjonen varte fra 1838 til 1842. Den ble gjennomført av United States Navy og besto av seks skip.

Bakgrunn

Kongressen godkjente ekspedisjonen i 1836. Etter to års forberedelser la den ut fra Hampton Roads under ledelse av løytnant Charles Wilkes.
Seks skip deltok i ekspedisjonen: USS «Vincennes», USS «Peacock», USS «Porpoise», USS «Relief», USS «Flying Fish» og USS «Sea Gull».

Utforsking

Etter å ha rundet Kapp Horn, seilte ekspedisjonen opp langs kysten av Chile og Peru, før den la ut over Stillehavet gjennom Tuamotuøyene, og videre til Samoa og Australia. Deretter ble kursen satt sørover for utforsking av Antarktis. Etter dette gikk turen til Fiji og Hawaii. Ekspedisjonen utforsket så kysten av Oregon og nordlige deler av California.
Hjemturen gikk over Stillehavet til Filippinene, Borneo og Singapore, over Indiahavet til Kapp det gode håp og nordover gjennom Atlanterhavet til New York.
To av skipene gikk tapt i løpet av seilasen. USS «Sea Gull» forsvant i uvær utenfor Sør-Amerika i mai 1839. USS «Peacock» strandet i juli 1841 ved utløpet av Columbia-elva, men mannskapet ble reddet.
Blant ekspedisjonens sivile og vitenskapelige deltakere var hagebrukskandidaten William Brackenbridge, konkylieeksperten Joseph Couthouy, geologen James Dana, etnologen og filologen Horatio Hale, naturhistorikerne Titian Peale og Charles Pickering og botanikeren William Reich.
Ekspedisjonens vitenskapelige bidrag besto i kartlegging av kystområder og øyer, samt innsamling av materiale fra plante- og dyreliv. Arbeidet resulterte i en rekke publikasjoner. Ekspedisjonsleder Wilkes utga fem bind om ekspedisjonens ferd.
Lihallen Kulturgård

Lihallen Kulturgård (i dagligtale bare kalt Lihallen) er et privateid kunst- og seminarsted i Sigerfjord i Sortland kommune i Nordland. 
Lihallen var tidligere Sortland Tuberkulosehjem, og hovedbygningen ble bygget i perioden 1911–14. Tuberkulosehjemmet ble nedlagt i 1956. 
Lihallen er i dag (2017) eid av kunstner Tove Hov Jacobsen og Hans Jørgen Jacobsen, som kjøpte eiendommen i 1998. Hovedbygningen er nå delvis privat bolighus og delvis galleri og kafé (åpent i sommersesongen). Det gamle verkstedet/stabburet er i dag atelier, kunstbibliotek og ekstra galleri. I tillegg står et lysthus på eiendommen.
Lihallen ligger 101 meter over havet, med god utsikt over Sigerfjorden.
Amphitrichia

Utbredelse

Arten lever bare på øya Amboina i Molukkene.
Abella

Abella levde på midten av det 14-ende århundre. Hun var en lege som lærte medisin ved Salerno School of Medicine. Hun foreleste i standard medisinsk praksis, galle, og kvinners helse og natur. 
Hun utga to verk; De atrabile (On Melancholia) and De natura seminis humani (On the Origin of Human Nature).
Emil du Bois-Reymond

Familiebakgrunn og utdanning

du Bois-Reymond var sønn av en klokkemaker fra Neuchâtel i Sveits, som takket være begavelse og hardt, målrettet arbeid ble statstjenestemann i Berlin. Moren, Minette Henry, var datter av en predikant i Berlins franske diaspora. Både moren og faren kom fra velansette hugenottslekter. 
du Bois-Reymond studerte teologi, filosofi og psykologi ved Universitetet i Berlin fra 1837, og mellom 1838 til 1839 logikk, metafysikk, antropologi, botanikk, geologi, geografi og meteorologi ved Universitetet i Bonn. Deretter vendte han tilbake til Berlin for å studere medisin.

Vitenskapelig virke

Fra 1841 arbeidet du Bois-Reymond under Johannes Müller. I 1843 avla han doktorgrad i fysiologi ved Universitetet i Berlin. Sammen med Ernst Wilhelm von Brücke og Alfred Wilhelm Dove etablerte han i 1845 Physikalische Gesellschaft. Da Müller døde i 1858, etterfulgte du Bois-Reymond ham i lærestolen for fysiologi.
du Bois-Reymond er kjent for sin forskning på elektrisk aktivitet i nervesystemet og i muskelfibrene. Han oppfant instrumenter til bruk i denne forskningen, blant annet et nervegalvanometer. Sammen med Carlo Matteucci regnes han som grunnlegger av elektrofysiologi, studiet av den elektriske aktiviteten i organismen. Fra 1877 ledet han et nyopprettede fysiologisk institutt i Berlin.
Videre ble du Bois-Reymond kjent for sitt syn på migrene. Han brukte sin egen erfaring som utgangspunkt for en forklaring som i dag ikke regnes som helt korrekt, selv om årsakene til lidelsen fremdeles ikke er fullstendig forstått.
du Bois-Reymond var forkjemper for observasjon og eksperimentering, og å bygge opp kunnskap om naturfenomener trinn for trinn. Han kjempet rasende mot metafysikere og naturfilosofer, «denne kollegaen som startet med metaller og som endte med nattverden» dvs skrivebordstenkere som konstruerte sin forståelse av naturen ut fra a priori forutsetninger, og som ikke så det som nødvendig å gå ut for å studere naturfenomenene. Særlig lot han vitalister og neovitalister få gjennomgå.
Fra 1876 var han Det prøyssiske vitenskapsakademis faste sekretær.

Utmerkelser

I 1877 ble du Bois-Reymond ble innvalgt i ordenen Pour le Mérite für Wissenschaften und Künste.
Piperenser

Piperenser er en børste lagd av en eller flere ståltråder med påspunnet fiber, ofte bomull, som brukes til å rense innsiden av halsstykket på en tobakkspipe. Fibrene virker som en børste, og ved å stake og vri piperenseren i halsen på tobakkspipen kan den rengjøres.
Hovedgrunnen til at en ønsker å rense pipen er for å fjerne den sure «sausen», som også er kalt «pipelort». Denne ødelegger smaken av tobakken og må fjernes regelmessig.
Sima

Sima er ei elv i Eidfjord kommune i Hordaland. Elva er 29,64 km lang, med et nedbørfelt på 146,14 km², og en middelvannføring på 8,86 m³/s.
Elva har utspring på vestsida av Hardangerjøkulen, hvor den danner det isdemte Demmevatn. Fra Rembesdalsvatn renner elva ned i den dype Simadalen. Her lå tidligere den 272 meter høye Rembesdalsfossen, som nå er tørrlagt etter kraftutbygging. I Simadalen kommer sideelva Skytjedalselva inn fra sør, gjennom Skytjefossen, og elva fortsetter vestover til den munner ut innerst i Simadalsfjorden.
Sima er utbygd til kraftproduksjon i Sima kraftverk sammen med naboelva Bjoreio i sør. Kraftverket ligger i fjellet under Kjeåsen på nordsida av Simadalsfjorden.