Måker

Taksonomi

Frem til cirka 2005–2007 ble de fleste måker plassert i slekten Larus, men den viste seg å være polyfyletisk. Det førte til at noen foreslo å flytte mange av artene til andre slekter, blant annet Ichthyaetus, Chroicocephalus, Leucophaeus og Hydrocoloeus. Dette støttes stort sett i inndelingen til Taxonomy in Flux. En nyere studie, med et langt større antall analyserte prøver, konkluderte imidlertid med, at det kun var nødvendig å flytte to arter (saundersi og minutus) for at Larus skulle være monofyletisk. Den inndelingen støttes av HBW Alive. (Se inndeling for begge vesjoner.)
Flere arter er omdiskutert med hensyn til den systematiske plasseringen. Noen velger å plassere disse i alternative slekter (som forklart over). Mange arter er også omdiskuterte med hensyn til sin status som en selvstendig art, og noen med hensyn til inndelingen i underarter. Mange antar dessuten, at flere av underartene kan være selvstendige arter. Dessuten er hybridisering utbredt, både mellom artene og innad i arten. Mer forskning er derfor nødvendig før det kan konkluderes nærmere i måkefamilien.

Biologi

I størrelse varierer måkene mellom 88 g (dvergmåke) og 2 272 g kroppsmasse (svartbak), som begge også finnes i Norge. Nebbet er kraftig og har en liten krok ytterst. Vingene er lange og smale i forhold til kroppen, noe som gjør disse fuglene til svært gode flygere med stor svevekapasitet. Føttene har svømmehud mellom de tre fremste tærne og fuglene er naturlig nok ypperlige svømmere. Måker legger vanligvis omkring tre egg (1–4 egg anses som normalt).
Måkene har en tilnærmet kosmopolitisk utbredelse. Det er overflatebeitende svømmefugler, og artene kan være både pelagiske (noen få arter) og kystbundne (flertallet). Noen foretrekker også ferskvannsansamlinger (innsjøer og elver) i innlandet.
Måker er opportunistiske altetere (omnivorer) og ofte svært tilpasningsdyktige. Artenes naturlige habitat knytter dem tett til havet, der de typisk lever av sjødyr, som fisk og fiskeavfall (gjerne knyttet til fiskebåter, fiskemottak eller havbruk), ulike skalldyr og bløtdyr med mer. Artene regnes også som notoriske eggtyver, som stjeler andre fuglers egg og heller ikke går av veien for å stjele andres fugleunger. De eter faktisk det aller mest, og mange arter har tilpasset seg et urbant liv, der de typisk knyttes til trafikkdrepte dyr, menneskelig matavfall og kommunale søppeldynger. Noen fugler har til og med spesialisert seg på å stjele mat direkte ut av hendene på mennesker.

Artsbestemmelse og fjærdrakt

Å artsbestemme måker kan være både vanskelig og utfordrende, både fordi artene ligner på hverandre og fordi hver art opptrer i ulike fjærdrakter avhengig av alder og årstid. Noen nøyer seg derfor med å skille mellom såkalte «småmåker» og «stormåker», mens andre grupperer måkene i «årsklasser», alt etter hvor lang tid det tar før arten opptrer i fullstendig voksen fjærdrakt.
Unge stormåker, som typisk har ei fjærdrakt som er spraglet i gråbrunt (det første året gjerne over hele fjærdrakten), kalles ofte «skårunger» i Nord-Norge (en benevnelse som også gjerne brukes om en førstereisgutt på fiske).
Arter som bruker inntil to år på å utvikle fullstendig fjærdrakt kalles gjerne «2-års måker», mens arter som bruker inntil tre år kalles «3-års måker», og arter som bruker inntil fire år eller mer kalles «4-års måker». Det er verd å merke seg, at fjærdraken i denne tiden er i mer eller mindre konstant utvikling, fra ungfuglene får sin første fullstendige flygedyktige fjærdrakt og til den er fullt ut utviklet hos de voksne individene.
For enkelte arter kan det også ta lenger tid enn fire år å oppnå ei fullstendig voksen fjærdrakt, som for eksempel svartbak (Larus marinus). Den betegnes som en 4-års måke, men mytingen går langsomt og det kan ta opp til seks år før fjærdrakten er fullstendig utviklet.