google/wiki40b huggingface dataset:
Alfonso Yuchengco

Liv og virke

Alfonso Yuchengco kom fra en rik familie som var involvert i trevarer, byggevirksomhet og handel i Manila. Før Annen verdenskrig kom han til skolen en elegant bli kjørt av en sjåfør, og kom ttett innpå sine mestizo klassekamerater på La Salle.
Han arvet en blomstrende foriskringsvirksomhet etter faren, Don Enrique Yuchengco, som hadde slektstsrøtter i Nan'an i Fujian i Kina.
Yuchengco spredte familiens investeringer til bankvirksomhet, btgg og annen virksomhet. Han var en sterk støtte av EDSA I og EDSA II, og nær alliert med presidentene Fidel Ramos og Gloria Macapagal-Arroyo. Han var også viktig for forskjellige eierskapstransaksjoner vedrørende PLDT, som var landets største selskap en gang.
Alfonso Yuchengco var Filippinenes ambassadør til Folkerepublikken Kina fra 1986 til 1988, og ambassadør til Japan fra 1995 til 1998. Han var senere spesialutsending til Kina, Japan, og til Sør-Korea, så vel som filippinask permanent representant til De forente nasjoner fra 2001 til 2002.
Daniel Bernoulli

Bakgrunn

Daniel Bernoulli var nederlandskfødt, men av sveitsisk slekt. Han var sønn av Johann Bernoulli og brorsønn til Jakob Bernoulli og bror til Nikolaus Bernoulli, også de fremstående matematikere.
Fra en alder av 15 år studerte han medisin i Basel og vekslet i 1718 over til Heidelberg.Etter et opphold i  Straßburg i 1719 vendte han så tilbake til Basel. Dert promoverte eåret etter til Dr. med. Ettersom han ikke fikk noe kall fra noe universitet, la han i 1723 ut på en studiereise Venezia for å utdanne seg videre hos byens stadsfysikus Pietro Antonio Michelotti. 
Mens han var der i byen ble han kjent med kortspillet Pharo. Med en liten bok om dette kortspillet debutrete han som matematiker; med arbeider om Riccati-ligningen ble han kjent over hele Europa.
Optimatene

Optimatene («De gode menn») var en aristokratisk, politisk konservativ fraksjon i den sene romerske republikken. De ønsket å innskrenke folkeforsamlingenes makt, og tilsvarende utvide senatets fullmakter.
Optimatene favoriserte nobiles – de adelige familiene – og gikk mot at de «nye menn», normalt plebeiere som ofte var fra provinsene, fikk innpass i politiske embeter. Ironisk nok var en av de fremste optimatene, Marcus Tullius Cicero, selv fra denne kategorien. Betegnelsen «De gode menn» innebærer en moralsk eller sosial overlegenhet over dem i de nedre klassene som gradvis hadde fått et fotfeste i regjeringens organer siden de såkalte «klassestridene» på 200-tallet f.v.t.
De gikk også imot utvidelse av romersk borgerskap til å gjelde også personer utenfor Italia; mange optimater ville også begrense borgerskap til selve Roma og personer som hadde direkte tilknytning til byen. Videre var de for høye renter, mot den gresk innflytelsen på det romerske samfunnet og for tildeling av land til veteraner. Den sistnevnte saken var de enige med popularene om, men begrunnelsen var annerledes. Mens popularene brukte omfordeling av land for å sikre støtte fra vanlige borgere, så optimatene på det som en forsikring mot opprør, ut fra tankegangen om at den som har et lite jordstykke å passe ikke uten videre risikerer alt i et opprør. Til tross for den økende demokratiseringen av den romerske republikken, var den sosiale makten til optimatene uten utfordring før tribunatene til Tiberius Gracchus i 133 f.Kr. og hans bror Gaius Gracchus ti år senere. Med Gracchi-brødrene ble ridderstanden (equites) – de som var rike nok til å stille med hest i krigen – gjort til en politisk makt. Fra da av var mer ambisiøse politikere i stand til benytte seg av folket framfor senatet som en politisk maktbase.
Optimatene hadde sitt høydepunkt da Lucius Cornelius Sulla var diktator i 81–79 f.v.t. Folkeforsamlingene mistet da nesten all makt, antall senatorer økte fra 300 til 600, flere tusen veteraner fikk jord i Nord-Italia, og et stort antall popularer ble henrettet. Etter at Sulla gikk av ble mange av avgjørelsene deres reversert.
Blant de fremste optimatene i tillegg til Cicero og Sulla, var Cato den eldre, Cato den yngre, Titus Annius Milo, Marcus Junius Brutus og Gnaeus Pompeius Magnus (sistnevnte med unntak av perioden han var del av det første trimvuratet).
Westbourne

Westbourne er en av Londons nå overbygde elver, sideelv til Themsen fra nord. Elvas eldste kjente navn var Kilburn (Cye Bourne, «kongsbekken»); på visse strekninger og til forskjellige tider har den også gått under navn som Bayswater, Ranelagh og Serpentine River. Westbourne er avleda av den eldste bebyggelsen omkring Westbourne green, som lå West of Bourne – «vest for bekken». Westbourne er i dag i sin helhet lagt i kulvert.
Wetbourne kommer fra Hampstead og renner sørover gjennom bydelen Kilburn, som opprinnelig var navnet på elva i dette området. Den renner langs Kilburn Park Road og Shirland Road, gjennom området Bayswater rett vest for Paddington stasjon og inn i Hyde Park. Bayswater har navn etter Bayards Watering, som skal ha vært et sted for vanning av hester der vegen mellom London og Uxbridge kryssa Westbourne.
Gjennom Hyde Park manifesterer Westbourne seg som den langstrakte dammen Long Water/Serpentine, anlagt i 1730 ved oppdemming av Westbourne i sørenden av parken. I virkeligheten går ikke Westbournes forurensa vann lenger inn i dammen; den får tvert imot vannet sitt fra Themsen.
Westbourne forlater Hyde Park ved Knightsbridge, som opprinnelig var ei bru over elva. Herfra og ut i Themsen danner den grensa mellom bydelene Westminster og Kensington and Chelsea. Den renner ut i Themsen ca. 300 m ovenfor Chelsea Bridge, gjennom et rør som fortsatt er synlig ved lavvann. Bourne Street like ved Sloane Square er et minne om Westbourne. Ved Sloane Square undergrunnsstasjon kan Westbourne ses (og høres) i et kolossalt rør over skinnegangen.
På 1400-tallet ble Westbourne tatt i bruk som drikkevannskilde for London, og det ble lagt rør av uthulte trestokker fram til vannposter i City. Utover på 1700-tallet ble Westbourne mer og mer tilgrisa av kloakk, og ikke lenger brukbar som vannkilde.
Ved utbygginga av Belgravia, Chelsea og Paddington ble Westbourne litt etter hvert lagt i rør, et arbeid som var fullført i 1850-åra.
Juan Donoso Cortés

Liv

Donoso Cortés var sønn av en godseier. Han studerte rettsvitenskap, historie, filosofi og litteratur ved universitetene i Salamanca, Cácares og Sevilla. Han giftet seg tidlig, men ble enkemann etter kort tid. Hans eneste datter døde også bare to år gammel. I 1832 flyttet han til Madrid, hvor han drev politisk journalistikk under innflytelse av Royer-Collard og den franske restaurasjonen. I 1840, da enkedronning Maria Christina ble fordrevet, dro han i eksil til Paris. Han vendte tilbake til Madrid sammen med enkedronningen i 1843.
Selv om Donoso Cortés tidlig hadde vært påvirket av liberalismen, vendte han seg under oppholdet i Paris til katolisismen. Denne vendingen ble forsterket etter Februarrevolusjonen i 1848. Fra 1848 til 1849 var han spansk ambassadør i Berlin. I 1850 utga han en tale om Europas politiske situasjon som ble oversatt til flere språk og gjorde Donoso Cortés berømt over hele Europa. I 1851 ble han utnevnt til Spanias ambassadør i Paris. Her utga han sitt hovedverk Ensayo sobre el catolicismo, el liberalismo y el socialismo («Essay over katolisismen, liberalismen og sosialismen»), og her døde han i 1853.

Verk

Donoso Cortés plasseres som regel innenfor den kontrarevolusjonære retningen i første halvdel av 1800-tallet, ved siden av Edmund Burke, Louis de Bonald og Joseph de Maistre. I sine siste verker har Donoso Cortés bare forakt til overs for liberalismen, som han beskylder for å være ute av stand til å bestemme seg. I sin tale Discurso sobre la Dictatura («Tale om diktaturet») gikk han i stedet inn for et «sabelens diktatur», en sterk regjering som det eneste midlet for å unngå revolusjonens kaos.
Senere ble Donoso Cortés' ideer trukket frem av den tyske juristen Carl Schmitt, som delte Donoso Cortés forakt for det «diskuterende» borgerskapet.
Italiensk Øst-Afrika

Italiensk Øst-Afrika, italiensk: Africa Orientale Italiana, AOI, var en kortvarig italiensk besittelse på Afrikas horn, som besto av Etiopia, som Italia okkuperte ved Den andre italiensk-abyssinske krig oktober 1935-mai 1936; samt de italienske koloniene Italiensk Somaliland og Eritrea.

Etablering og organisering

Italiensk Øst-Afrika ble etablert i 1936 av Benito Mussolini etter seieren over Etiopia. I 1936 hadde de italienske besittelsene bestått av Eritrea og Somalia, og dette ble ved erobringen av Etiopia et sammenhengende område. Kolonien ble delt i seks provinser, Eritrea og det tidligere Italiensk Somaliland, pluss fire provinser av det tidligere Etiopia (Amhara, Galla-Sidamo, Scioa, Harar), alle seks ledet av en italiensk guvernør. Guvernørene var direkte underlagt den italienske generalguvernøren, også kalt visekonge, som representerte Victor Emmanuel III.

Ekspansjon

Italiensk Øst-Afrika ble utvidet i 1940 da italienske styrker erobret Britisk Somaliland i ly av andre verdenskrig.
Britene opplevet at denne etableringen og en sterk tilstedeværelse i området fra aksemaktenes side truet de britiske koloniene i Afrika. Dette ble sett i sammenheng med kampene i Kyrenaika og at en italiensk fremrykning mot Sudan ville kunne true Suez-kanalen fra en ny front.

Britisk angrep

Sommeren 1940 gikk Storbritannia til motangrep, og i begynnelsen av den britiske fremrykningen hadde italienerne en væpnet styrke på rundt 91 000 mann, i tillegg disponerte de rundt 200 000 Askari-styrker, men disse var dårlig trent for denne form for krigføring. I tillegg var de italienske styrkene utplassert altfor spredt, og de dårlige veiene gjorde troppeforflytninger svært vanskelig. Dette gjorde at britene kunne nedkjempe italienerne avdeling for avdeling.
27. mars 1941 tok britiske styrker det italienske befestningen i Keren og da havnebyen Massawa falt 8. april var Eritrea på britiske hender og de italienske forsyningene i realiteten kuttet. I mai falt den italienske befestningen ved fjellet Amba Alagi i Nord-Etiopia for den overveldende britiske styrken og krigen var i realiteten over. Krigen tok formelt slutt 28. november 1941 da de siste italienske forsvarerne i Gondar måtte overgi seg etter nederlaget i slaget om byen.
Portsmouth

Historikk

Området har vært befolket i lang tid, for eksempel med den romerske havna Portus Adurni ved Portchester, noe nord for Portsmouth. Byen ble sannsynligvis grunnlagt i 1180 av den normanniske greven Jean de Gisors, tidligere dateringer er usikker på grunn av lite dokumentasjon fra denne tiden. Byen fikk sin første Royal Charter i 1194 av Rikard Løvehjerte med rettigheter å holde marked og ble dermed en borough.
Allerede rundt 1200 benyttet kong Johan havna for å bygge skip til en planlagt invasjon av Normandien. En hospital ble etablert, og byen var utgangspunkt for Englands tropper i krigen mot Frankrike. Det førte til at byen ble angrepet og ødelagt gjentatte ganger av franskmennen gjennom 1300-tallet.
Under kong Henrik V tidlig på 1400-tallet begynte man å bygge forsvarsanlegg og byen ble nå for alvor etablert som hjemmehavn for Englands sjøfosvar. På 1600-tallet tok landets marine form. Byens betydning er tett knyttet til den britiske marinens fremvekst under både mange kriger, særlig Napoleonskrigen, men også i forbindelse med etablering av de britiske koloniene. Både dokkanlegg, skipsbygging og produksjon av deler for skipene løftet byens handel og produksjon. Den var en av de første plasser der man skiftet fra manufakur til industriell produksjon i begynnelsen av 1800-tallet nettopp for utrustning av Royal Navy.
I begynnelsen av andre verdenskrig var byen utsatt for en del tyske bombeangrep som skadet både havna, industri og den historiske bykjernen. Senere i krigen seilte invasjonsflåten til D-dagen for en stor del ut av Portsmouth. Genoppbyggingen av Portsmouth ble gjort til dels uten å ta hensyn til den historiske byen. Typiske boligblokker utenforbyen ble bygget. I nyere tid har man forsøkt å reversere noen av feilene fra denne tiden. Et signalbygg for Portsmouth ble den 170 m høye Spinnaker Tower i innseilingen til havna (ferdig 2005).
Lord Nelsons linjeskipet HMS «Victory» ligger i Portsmouth som museumsskip. Det var her at [[Henrik Wergeland]] ble inspirert til å skrive Den engelske Lods da han i 1831 besøkte byen.
Byen Portsea i Australia er oppkalt etter øya Portsea som Portsmouth ligger på.

Kultur

Fotballaget Portsmouth FC spiller i Football League 2, og har sin hjemmebane på Fratton Park.
Zr. Ms. «Tromp» (F803)

Operasjon Atalanta

Zr. Ms. «Tromp» var i første halvdel av 2010 en del av Operasjon Atalanta i Indiahavet.
14. mars 2010 svarte Zr. Ms. «Tromp» på en nødmelding fra transportskipet  MV «Lübeck» som var under angrep fra to piratbåter. Et helikopter fra «Tromp» fant moderskipet til piratene. Skipet ble bordet og senere senket.
17. mars 2010 var Zr. Ms. «Tromp» involvert i en ny episode der to piratbåter og et moderskip ble pågrepet. Piratbåtene ble ødelagt, mens moderskipet ble frigitt da man ikke fant våpen ombord.
5. april 2010 bordet mannskaper fra Zr. Ms. «Tromp» containerskipet MV «Taipan» og reddet mannskapet samtidig som de arresterte 10 pirater.

Besøk i Norge

1. juni 2010 var Zr. Ms. «Tromp» på besøk i Norge i forbindelse med Dronning Beatrix sitt statsbesøk.
Cnemolioides

Utseende

Ancylonotini er middelsstore trebukker med lange antenner (gjerne betydelig lengre enn kroppen). På farge er de gjerne lyst grå- eller brunaktige med svarte flekker, kamuflasjefargede. Pronotum har en kraftig tann midt på hver sidekant.

Utbredelse

Arten er beskrevet fra Tanzania.
Fylkesvei 1228

Fylkesvei 1228 går mellom Tjærnes og Dalen i Rakkestad kommune. Veien er 5,7 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 661.
Skiskyting under Vinter-OL 2014 – Jaktstart kvinner

Konkurranseregler

Resultatene av sprintøvelsen 9. februar dannet grunnlaget for startrekkefølgen. Vinneren startet først, og resterende løpere startet med en tidsforsinkelse tilsvarende tidsdifferansen opp til vinneren av sprinten. Deltakerne skøt fire ganger à 5 skudd, to ganger liggende og to ganger stående. For hver bom måtte deltakeren gå en strafferunde på 150 m. Vinneren var første utøver som kom i mål.
Lorentzen (slekt fra Sjælland)

Lorentzen er en norsk slekt, opprinnelig fra Sjælland i Danmark. En gren har dobbeltnavnet Bie-Lorentzen (også skrevet Bie Lorentzen). Slekten innvandret til Norge på 1600-tallet og en lang rekke slektsmedlemmer har siden vært kjøpmenn og skipsredere i Holmestrand og Grimstad. Til slekten hører industrimannen Erling Lorentzen, som var gift med prinsesse Ragnhild, fru Lorentzen, eldste datter av kong Olav V av Norge, og deres etterkommere. En rekke slektsmedlemmer har siden 1950-årene vært blant de første par titalls personene i arvefølgen til den britiske tronen.
Syrtveit Fiskeanlegg

Syrtveit Fiskeanlegg er lokalisert ved Syrtveitsfossen i Otra, like nedstrøms utløpet av Byglandsfjorden i Evje og Hornnes kommune. Fiskeanlegget ble bygd av Otteraaens Brugseierforening i 1992 for å oppfylle utsettingspålegg gitt i konsesjonsvilkår for reguleringer i Otravassdraget.
Syrtveit Fiskeanlegg eies av Otteraaens Brugseierforening, men Agder Energi Vannkraft har ansvaret for drift av anlegget. Anlegget produserer i dag 100 000 yngel av bleke og ca. 20 000 yngel av ørret. Hovedproduksjonen av fisk går til konsesjonspålagde fiskeutsettinger, men anlegget driver også salg av settefisk av ørret til privatpersoner.
Krosso

Historie

Rundt år 1909 under industriutviklingen på Rjukan, var det de rike som var bosatt oppe i Villaveien opp mot Krosso. Sykehuset på Rjukan lå nede i Villaveien, som tok av seg de som skadet seg på Hydro. Rallarene (arbeiderne) bodde i brakker borte ved Hydro.
Pannonia

Pannonia var et gammel land og deretter provins i Romerriket som grenset nord og øst mot Donau i nord og øst, fellesgrense vestover med Noricum og øvre del av Italia, og sørover med Dalmatia og øvre Moesia. Pannonia var lokalisert over området til dagens vestlige del av Ungarn, den østlige delen av Østerrike, nordlige Kroatia, nordvestlige Serbia, nordlige Slovenia, vestlige Slovakia, og nordlige Bosnia-Hercegovina. I dag blir betegnelsen brukt for det som kalles Transdanubia i Ungarn og for den nordlige delen av tidligere Jugoslavia.

Etymologi

Den østerrikske lingvisten Julius Pokorny har avledet stedsnavnet Pannonia fra illyrisk, igjen avledet fra det urindoeuropeiske rotordet *pen-, «myr», «vann», «våt» (sammenlign med engelske fen, «mark/grenseområde»; hindu pani, «vann»).

Før romerne

De første innbyggerne i området etter forhistorisk tid var Pannonii (pannoniere), en gruppe indoeuropeiske stammer beslektet med illyrere. Fra 300-tallet f.Kr. ble landet invadert nordfra av keltisktalende stammer, men lite er kjent fra periodene deretter før i 35 f.Kr. da befolkningen, da allierte med dalmatiere, et folk ute ved kysten av Adriaterhavet (dagens Kroatia), ble angrepet av romerne under Augustus som erobret og okkuperte byen Siscia (Sisak). Landet var dog ikke endelig underkaste romerne før i 9 f.Kr. da det ble lagt inn under provinsen Illyricum. Grensen ble således strukket så langt som til Donau.
Statoil Norge

Statoil Norge, opprinnelig Norsk Olje, var et datterselskap av olje- og gasselskapet Statoil (senere kalt Equinor). Selskapet drev et nett av Statoil-merkede bensinstasjoner i Norge etter at Statoil overtok Norol i 1991. Norol var etablert etter at Norsk Brændselolje, Norske OK og Norsk Hydros oljedivisjon fusjonerte i 1976. Norsk Brændseloljes historie strekker seg tilbake til 1920.
De 500 utsalgsstedene varierte fra lokale kjøpmenn til store servicesentre. Utsalgsstedene tilbød bensin, diesel, fastfood, dagligvarer og bil- og fritidsprodukter. Mange stasjoner tilbød tjenester som bilvask, dekkskift og enkel bilservice. Dessuten drev selskapet også salg og distribusjon av produkter som fyringsolje og parafin, drivstoff til båter, fly og stasjonære motorer samt smøremidler og gass.
Statoil Norge leverte drivstoff til både sivil og militær luftfart og var representert på alle større flyplasser i Norge. I tillegg forsynte Statoil Norge fiskeflåten og skipsfarten med marine drivstoffer og bunkers gjennom et nett av kystanlegg.
Statoil hadde også hatt en stor suksess med sin «frokostklubb». Man kunne kjøpe en kopp på en Statoilstasjon og fylle den opp med gratis kaffe, te, kakao og mer på over 500 Statoilstasjoner i Norge. I tillegg fikk medlemmene hver måned rabatt på ett utvalgt produkt.

Salg av stasjonene

I 2010 skilte Statoil ut bensinstasjondriften i selskapet Statoil Fuel & Retail som ble børsnotert på Oslo Børs. I 2012 solgte Statoil sine eierandeler til det kanadiske selskapet Alimentation Couche-Tard for 8,6 milliarder kroner. Ifølge avtalen hadde stasjonene mulighet til å bruke merkenavnet Statoil frem til slutten av 2019, men lanseringen av det nye merkenavnet Circle K ble påbegynt allerede i 2016
Martin Scorsese

Bakgrunn

Martin Scorsese ble født i Flushing i Queens og kom fra en italiensk-amerikansk arbeiderrfamilj. Hans far Luciano Charles Scorsese og mor Catherine Scorsese arbeidet begge i New Yorks Garment District. Martin fikk sin oppvekst i Little Italy på Manhattan. Han var et sykelig barn og tilbragte meget tid hjemme på grunn av sin astma. Det var pår den tiden som han utviklet sin litenskap for film. Hans første drøm om å bli en katolsk prest overga han til fordel for filmen; han byttet over fra det katolske seminaret Cathedral College minor seminary til New York University der han fikk sin Master of Arts i film i 1966.

Karriere

Hans første spillefilm var Who's That Knocking At My Door?, som han lagde sammen med Harvey Keitel. Deretter ble han medlem av de såkalte «movie brats» i 1970-årene sammen med bl.a. Francis Ford Coppola, Steven Spielberg, George Lucas og Brian De Palma. Gjennom De Palma ble Scorsese kjent med Robert De Niro, og de to ble gode venner og arbeidet sammen på flere prosjekter. Deres første film var Mean Streets. Etter dette ble begge store stjerner på Hollywoods himmel, spesielt etter Taxi Driver med den berømte scenen der De Niro sier til sitt eget speilbilde: 'Are you talking to me?'. 
Etter en skuffelse med filmen New York, New York kom Scorsese tilbake med filmen Den rasende oksen (Raging Bull), nok en gang med de Niro i hovedrollen. 
Martin Scorsese produserte den kontroversielle filmen Jesu siste fristelse (The Last Temptation of Christ) i 1988. Deretter kom New York-filmen Mafiabrødre (Goodfellas), som ble godt mottatt av både publikum og kritikere.
I 2002 lagde Scorsese filmen Gangs of New York med Daniel Day-Lewis, Leonardo Di Caprio og Cameron Diaz. Filmen var hans hittil dyreste, men den fikk blandet mottakelse. Filmen ble nominert til hele 10 Oscar-priser, men vant ikke en eneste. Martin Scorsese har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.
Han er en god venn av Leonardo DiCaprio og Robert De Niro. Filmen The Departed handler nok engang om gangstere og politi. Noen av de medvirkende er Leonardo DiCaprio, Matt Damon, Mark Wahlberg og Martin Sheen.
Han grunnla i 2007 den ideelle World Cinema Foundation som jobber for bevaring og restaurering av filmer som har blitt oversett og glemt.

Privatliv

Han har tre barn med tre forskjellige kvinner, og han er gift med Helen Morris.
Charles Spurgeon

Bibliotek

William Jewell College fra Liberty, Missouri i USA kjøpte Spurgeons 5103-volums bibliotek samling for 500 pund i 1906. Samlingen ble kjøpt av Midwestern Baptist Theological Seminary i Kansas City, Missouri i 2006 for 400,000 dollar. En spesiell samling av Spurgeons håndskrevne prekennotater fra 1879-1891 ligger i Samford University i Birmingham, Alabama. Spurgeon's College i London har også noen få eksemplarer av notatene.
Weibo Yuan

Karriere

Ved Asia & South Pacific Boccia Championships 2009 kom han på 7.-plass. Han kom på 4.-plass ved Asian Para Games 2010, der han tapte semifinalen mot Ji Kwang-Min med 1-4, og bronsefinalen mot Kim Myeong-Su med 1-6. Samme år kom han på 11.-plass ved VM i boccia 2010. Ved utgangen av 2011 var han rangert som nummer 11 i verden i sin klasse.  
Ved Paralympiske sommerleker 2012 i London fikk han én medalje. Individuelt ble han slått ut i 8.-delsfinalen, etter tap 1-5 for Witsanu Huadpradit. I lagkonkurransen fikk Kina sølv i klassen BC1-2, etter 10–5-tap mot Thailand i finalen.
Cyclommatus metallifer

Utseende

En middelsstor til meget stor (hannen 26-86 millimeter lang), metallisk farget hjortbille. Farge er svart med en grønnlig eller bronseaktig metallisk glans. Arten er nokså variabel i størrelsen, hos hannen er kjevene forholdsvis større jo større hannen er (allometrisk vekst). Store hanner har lange mandibler som er omtrent like lange som resten av dyret. Disse har oftest en innoverrettet tann litt innenfor midten, og er fint sagtakkede i spissen. Antennene er ganske lange og tynne, omtrent så lange som hodets bredde. Pronotum utvider seg forover. Dekkvingene er blanke uten synlig punktering. Beina er slanke, lårene ofte rødlige.  Hunnen er mye mindre enn hannen, uten forstørrede kjever, ofte mørk på farge, i motsetning til hannen er kroppen tydelig og tett punktert.

Levevis

Larvene utvikler seg i råtne trestammer.

Utbredelse

Arten lever i Sørøst-Asia (Molukkene og Sulawesi).
Dvergkveldvikler

Utseende

En liten vikler (vingespenn 12-14 millimeter), men tross det norske navnet ikke av de aller minste artene i slekten Epinotia. Denne arten er lyst gråbrunt spraglete uten noen spesielt slående særtrekk, men et brukbart kjennetegn kan være at det ligger to diffuse, avlange, svarte flekker langs midten av forvingen.

Levevis

Larvene lever under barken på gran (Picea abies).
De voksne viklerne flyr i mai-juni.

Utbredelse

Den er utbredt i Mellom- og Nordvest-Europa fra Italia i sør og Romania i øst til Skandinavia. I Norge er den funnet langs kysten vest til Vest-Agder, dessuten i Nord-Trøndelag.
Ole Johan Aas

Cuptitler (13)

Coca-Colacup Fredrikstad 2005

Coca-Colacup Tistedalen 2007

LaMitad Cup 2007

NFF kvalik til Eliteserien i futsal 4. runde Letohallen 2008

SIS Oslo 2006, 2007, 2008, 2009

Stallen Cup 2006, 2007, 2009, 2010

Umbro5 Cup Mysen 2009

Annet (2)

Årets unge spiller i Årvoll IL 2006 

Årets spiller i Mysen IF 2009