Balsamering

Balsamering (norrønt: balsamr, gjennom latin, fra gresk balsamon fra semittiske basama (= å dufte) er kunsten og vitenskapen om å behandle menneskelige levninger av lik, blant annet med balsam, for å bevare dem og forhindre eller forsinke forråtnelsesprosessen. Hensikten er vanligvis å gjøre den avdøde egnet for å bli vist fram offentlig eller privat som en del gravseremoni eller likskue, eller for å kunne bevare dem (vanligvis med kjemikaler) i medisinsk hensikt i et anatomisk laboratorium. De tre målene med balsamering er hygienisering, preservering og presentering, og hvor restaurering er en viktig tilleggsfaktor i en del tilfeller. Utført tilfredsstillende kan balsamering bidra til å bevare et lik for flere år.
Balsamering har en meget lang kulturhistorie hvor mange kulturer har gitt balsameringsprosessene en større religiøs betydning. Balsamering i oldtidens Egypt er mest kjent. Balsamering er adskilt fra taksidermi. Balsamering bevarer den menneskelige kroppen intakt mens taksidermi er utstopping som gjenskaper et dyrs form ved kunne å bevare dyrets skinn montert på en anatomisk form.

Eldste historie

Chinchorrokulturen i Atacamaørkenen i dagensChile og Peru er blant de eldste kulturer som er kjent for å praktisert kunstig mumifisering som tidlig som 5000-6000 f.Kr., rundt to tusen år før mumier i oldtidens Egypt, hvor de eldste er fra rundt 3000 f.Kr. Chinchorrotradisjonen utførte mumifisering på alle medlemmer i deres samfunn, noe som gjør dem arkeologiske betydningsfulle. Relativt mindre produktive medlemmer, som eldre og barn, ble også mumifisert, og ofte synes det som om døde barn og nyfødte fikk den mest omfattende behandlingen.
Den oldtidskultur som har utviklet balsamering i den mest omfattende grad var oldtidens Egypt. Så tidlig som 1. dynasti, 3200 f.Kr., hadde spesialiserte prester som hadde ansvaret for balsamering og mumifisering. Oldtidens egyptere trodde at bevaring av mumier ga kraft til sjelen etter døden. Balsamering var forbeholdt et prestelaug som holdt sin teknikk hemmelig; men den greske historiker Herodotos har likevel fått så mye informasjon at han kunne beskrive prosessen. Fattige ble lagt 70 dager i natrum, som kanskje var natriumklorid, kanskje natron, men i hvert fald tørket det den døde kroppen ut før begravelse. Framgangsmåten for velstående egyptere begynte med at man fjernet hjernen. Med hammer og meisel terngte man inn gjennom neseborene. En lang krok ble stukket inn og rørte rundt i hjernen. Når hodet så ble lagt over på siden, rant hjernemassen ut. I en mumie, oppbevart i Zagreb, fant man ved CT-scanning i 2008 et ni cm langt stykke av en type stengel i hjernen. Redskapet hadde åpenbart knekt i prosessen med at få kvinnens hjerne ut, og forklarer hvorfor det ble anvendte redskaper av metall. Deretter ble det skåret et snitt over venstre hoftekam. Herfra ble lever, tarmer, lunger og mavesekke trukket ut. Det ble skyllet med vin, renset med røkelser og lagt i adskilte urner kalt for kanopiske krukker. Hjertet ble ikke rørt. Den dødes mave ble fylt med revet myrra, bark fra kassia (som minner om kanel) og andre velduftende stoffer. Så ble kroppen sydd sammen og lagt i natrum i 70 dager. Deretter ble den vasket og viklet inn i lange strimler av lin. Som ekstra beskyttelse ble liket i sitt hylster av lin påsmurt oljer og voks over det hele. Etter flere tusen år dannet disse stoffene et hardt, sort lag, som ofte feilaktig ble tatt for å være asfalt – derav ordet «mumie» som fra persisk mumiya «asfalt», fra mum, «voks, bek».
Andre kulturer som er kjent for å ha utviklet teknikker for balsamering i oldtiden er blant annet det kusjiske folket i Meroë sør for Egypt; guanchefolket på Kanariøyene; peruanere og shuarfolket i Sør-Amerika; aztekere, toltekere og mayafolket i Mesoamerika; tibetanere i Tibet; og sørlige nigerianske stammer i Nigeria i Afrika.
I Kina har kunstig bevaring av menneskelevninger blitt avdekket fra perioden under Han-dynastiet (206 f.Kr. – 220 e.Kr.). De fremste eksemplene er de av Xin Zhui og gravene i Mawangdui. Mens disse levningene har blitt særdeles godt bevart, er metodene og balsameringsvæskene som ble benyttet forblitt ukjente.
De eldste kjent bevis på kunstferdig bevaring av lik i Europa er funnet i Osorno i Palencia i Spania og er rundt 5000 år gamle menneskelige bein dekket i materialet sinobar for bevarelse, men generelt forble balsamering ukjent i Europa fram til romersk tid. Kunnskapen og praksisen med kunstig bevarelse ved balsamering ble spredt fra eldre kulturer i Midtøsten og Egypt til Europa og ble omfattende spredt rundt 500 e.Kr. Av praktiske grunner forsøkte danskene å balsamere Svein Tjugeskjegg så godt som man kunne med datidens kunnskap etter at han døde i England i 1014 for å frakte liket til Danmark for begravelse. I Sverige ble konger som Gustav Vasa (død i 1560) og Erik XIV (død i 1577) balsamert.
I middelalderen og renessansen er kjent som en anatomiske periode for balsamering og er karakterisert ved en økende innflytelse fra den vitenskapelige utviklingen inn medisin og behovet for kropper for disseksjon. Tidlige metoder er dokumentert av samtidige leger som Peter Forestus (1522–1597) og Ambroise Pare (1510-1590). De frøste forsøk på å injisere det sirkulasjonssystemet ble gjort av Alessandro Giliani (død i 1326) fra Persiceto i den italienske provinsen Bologna i nordlige Italia. Ulike forsøk og prosedyrer har blitt rapportert av Leonardo da Vinci (1452-1519), Jacobus Berengar (1470–1550), Bartholomeo Eustachius (1520–1574), Reinier de Graaf (1641–1673), Jan Swammerdam (1637–1680), og Frederik Ruysch (1638–1731).

Moderne metoder

I USA førte borgerkrigen (1861 – 1865) til en interesse for balsamering og det ble etter hvert meget vanlig over hele USA.
Moderne metoder for balsamering involverte injeksjoner av ulike kjemiske løsninger i blodsystemet (arteriene) i kroppen for å desinfisere og minske forråtningsprosessen. William Harvey, en engelsk lege på 1600-tallet som var den første til å gi en korrekt beskrivelse av blodomløpet, gjorde sine oppdagelser ved å gi injeksjoner med fargevæske i lik.
Den skotsk legen William Hunter var den første som benyttet disse metodene for kunsten med balsamering som en del av sin praksis på likhus. Han skrev om meget lest rapport om metodene for arteriell og hulrombalsamering for å bevare lik for begravelse. Hans bror, John Hunter, benyttet disse metodene for balsameringstjenester for det generelle publikum fra midten av 1700-tallet.
En av hans mer notoriske kunder var den eksentriske tannlegen Martin Van Butchell. Da hans hustru Mary døde den 14. januar 1775 besluttet han få henne balsamert og deretter stille henne ut som en attraksjon for å skaffe flere kunder til sin omreisende tannlegepraksis. Hunter påførte liket injeksjoner med konserveringsmidler og fargestoffer som ga en glød i kinnene på liket, erstattet øynene med kunstige øyne av glass, og kledde henne opp i en kostbar blondekjole. Kroppen ble renset med terpentin og innvollene med kamfer og harpiks. Deretter ble kroppen sydd igjen, gnidd med olje, og kroppsåpningene fylt med kamfer. Kroppen ble deretter bygd inn i et lag av parisgips og lagt i en kiste med et glasslokk. Butchell stilte ut sin balsamerte hustru i vinduet av sitt hjem, noe som tiltrakk seg mange skuelystne londonborgere. Balsameringen var ikke særlig effektiv og kroppen begynte å gå i oppløsning. Hun endte på et museum og ble helt ødelagt under et bombeangrep i mai 1941.
Interessen og kravet for balsamering vokste stødig i engelskspråklige land på 1800-tallet av sentimentale grunner. Folk ønsket å bli gravlagt i steder som lå langt unna, og de sørgende ønsket sjansen å vise fram liket (åpen kiste) for gjester ved begravelsen. Et annet motiv bak balsamering på denne tiden var å forhindre spredning av sykdommer mens forberedte begravelse uten at det ble stilt tidsmessige krav. Da lord Horatio Nelson ble drept under slaget ved Trafalgar den 21. oktober 1805 ble hans lik bevart i en beholder dekket av bly fylt med brandy og annen alkohol blandet med kamfer og myrra i over to måneder. På den tiden da han ble gravlagt på statens bekostning i 1805 var hans lik rapportert å være i utmerket tilstand og fortsatt uten likstivhet.
Særlig vellykket var balsameringen av Rosalia Lombardo, som ble født i 1918 i Palermo og døde samme sted i 6.desember 1920. Hun er en av de siste som ble gravlagt i kapusinernes katakomber i Palermo. Doktor Alfredo Salafia, som var kjent for sine vellykkede balsameringer, gav henne en injeksjon kort etter at hun døde. I dag er Rosalias hud svakt misfarget, men ellers ser hun nærmest ut som om hun sover. Røntgen-bilder har avslørt velbevarte indre organer. Oppskriften på injeksjonen er senere blitt funnet i et håndskrevet notat. Salafia blandet formalin for å drepe bakterier, alkohol for å tørke ut kroppen, glyserin for å hindre for mye uttørking, salicylsyre for å hindre oppvekst av sopp, og sinksalter for å holde kroppen stiv. Dr Salafia hadde fått tillatelse til å eksperimentere med bevaring av døde i 1892. Takket være hans vellykte balsamering av kardinal Michaelangelo Celesia, fravek man loven som påbød at det skulle gå ti år mellom dødsfall og begravelse inne i et kirkebygg.