Orfeu Negro

Plott

Et gresk marmor relieff eksploderer for å avdekke svarte menn som danser sambatrommer i en favela. Eurydike kommer til Rio de Janeiro, og tar sporvognen til Orfeu. Hun er ny i byen og kjører til endestasjonen på linjen, der Orfeu introduserer henne til stasjonsvakten, Hermes, som gir henne veibeskrivelse hjem til søskenbarnet Serafina.
Selv om forlovet til Mira, er Orfeu ikke veldig begeistret for det kommende ekteskap. Paret går for å få et ekteskapsbevis. Når betjenten ved tinghuset hører Orfeus navn, spør han spøkefullt om Mira er Eurydike, og irriterer henne. Etterpå, Mira insisterer på å få en forlovelsesring. Selv om Orfeu nettopp har fått lønn, vil han heller bruke pengene sine til å hente gitar hos pantelåneren for karnevalet. Mira tilbyr til slutt å låne Orfeu penger til å kjøpe henne ringen.
Når Orfeu går hjem, er han glad for å oppdage at Eurydike bor hos naboen til Serafina. Eurydike har reist til Rio for å skjule seg fra en merkelig mann som hun mener ønsker å drepe henne. Mannen – kledd som døden i en stilisert skjelettkostyme – finner henne, men Orfeu jager ham galant bort. Orfeu og Eurydike forelsker seg i hverandre, men er stadig på flukt fra både Mira og døden. Når Serafinas sjømannkjæreste Chico dukker opp, tilbyr Orfeu å la Eurydike sove i hans hjem, mens han tar hengekøya utenfor. Eurydike inviterer ham til sengen sin.
Orfeu, Mira, og Serafina er de viktigste medlemmene i en sambaskole, en av mange som paraderer under karnevalet. Serafina bestemmer seg for å kle opp Eurydike i sitt kostyme, slik at hun selv kan tilbringe mer tid med sjømannen sin. Et slør skjuler Eurydikes ansikt; bare Orfeu vet om bedraget. Under paraden danser Orfeu med Eurydike heller enn Mira.
Til slutt, Mira oppdager Serafina blant publikum og river sløret av Eurydike. Eurydike blir igjen tvunget til å løpe for livet, først fra Mira, deretter fra døden. Fanget på Orfeus egen sporvognsstasjon, henger hun fra en kraftledning for å rømme fra døden og dør ved et uhell av at Orfeu slår på strømmen og dreper henne med elektrisk støt. Døden forteller Orfeu "Nå er hun min, " før han slår ham knockout.
Urolig, Orfeu ser etter Eurydike på Kontoret for Savnede Personer, selv om Hermes har fortalt ham at hun er død. Bygningen er øde om natten, med bare en vaktmester som feier. Han forteller Orfeu at stedet har bare papir, og at det finnes ingen mennesker der. Vaktmesteren synes synd på Orfeu, og tar ham med ned en stor mørk vindeltrapp – en referanse til den mytiske Orpheus' nedstigning til underverdenen, – til et Macumba ritual, en regional form for den Afro-Brasilianske religionen Candomblé.
Ved porten, er det en hund som heter Cerberus, etter den trehodete hunden til Hades i gresk mytologi. I løpet av ritualet, ber vaktmesteren Orfeu kalle sin elskede ved å synge. Ånden til Eurydike bor i kroppen til en gammel kvinne og snakker til ham. Orfeu ønsker å studere henne nærmere, men Eurydike ber ham om ikke å gjøre det, ellers vil han miste henne for alltid. Når han snur seg og ser uansett, ser han den gamle kvinnen, og Eurydikes ånd går, som i den greske myten.
Orfeu vandrer i sorg. Han henter Eurydikes kropp fra byens likhus og bærer henne i armene på tvers av byen og opp bakken mot sitt hjem, hvor skuret hans står i flammer. En hevngjerrig Mira, går amok, slenger en stein som treffer han i hodet og kaster ham utfor en klippe til hans død.
To barn, Benedito og Zeca – som har fulgt Orfeu gjennom hele filmen – tror Orfeus eventyr om at gitarspillet hans gjør at solen står opp hver morgen. Etter Orfeu er død, insisterer Benedito på at Zeca plukker opp gitaren og spiller slik at solen vil stå opp. Zeca spiller, og solen kommer opp. En liten jente vises, gir Zeca en enkelt blomst, og de tre barna danser.

Priser og utmerkelser

Orfeu Negro vant gullpalmen i 1959 Cannes Film Festival, 1960 - Oscar for Beste fremmedspråklige Film, 1960 - Golden Globe-Prisen for Beste Utenlandske Film og 1961 BAFTA-Prisen for Beste fremmedspråklige Film. I det siste tilfelle ble Brasil kreditert sammen med Frankrike og Italia.

Innflytelse

Black Orpheus ble sitert av Jean-Michel Basquiat som en av sine første musikalske forbilder, mens Barack Obama kommenterer i sine memoarer Drømmer fra Min Far (1995) at det var hans mors favoritt film.
Men Obama delte ikke sin mors preferanser ved først visning av filmen, en gang ved sitt første år på Columbia University: «jeg innså plutselig at skildringen av de barnlige svarte jeg fikk se på skjermen, det motsatte av Conrads mørke villmenn, var det min mor hadde båret med seg til Hawaii den gang for alle de årene siden, en refleksjon av den enkle fantasien som hadde vært forbudt for en hvit, middelklasse jente fra Kansas, løftet om et annet liv: varm, sensuell, eksotisk, annerledes.»