Gyges

Gyges (gresk: Γύγης) var en delvis historisk og delvis legendariske konge av Lydia i oldtiden. Han angrep de greske bystatene på kysten av Anatolia, men ble selv angrepet av den invaderende folkegruppen kimmeriere. Han søkte da støtte hos assyrerne, men ble snart deres fiende. Gyges falt i kamp mot kimmerierne en gang rundt 652 f.Kr.
Gyges var grunnlegger av det tredje eller mermnadenes dynasti av lydiske konger, og styrte fra 716 f.Kr. til 678 f.Kr. (eller fra rundt 680–644 f.Kr.). Han ble etterfulgt av sin sønn Ardys II. Navnet Gyges kan egentlig være en gjengivelse av det luvisk ordet hûha, «bestefar», noe som indikerer at det egentlig er en tittel.

Allegoriske fortellinger om Gyges' veg til makt

Antikkens forfattere har fortalt ulike fortellinger om Gyges' oppstigning til makt. Han var sønn av adelsmannen Daskylos (gresk: Δάσκυλος). Kongen i Lydia var da Sadyattes I og som hadde forvist Daskylos til Kappadokia, sørøst i Anatolia. Da Daskylos ble kalt tilbake sendte han isteden sin sønn, Gyges.
I henhold til Nikolaos fra Damaskus ble Gyges snart en favoritt hos Sadyattes og ble sendt av sted for hendte Tudo, datteren av Arnossos av Mysia, som var utsett til å bli hans dronning. På reisen ble Gyges forelsket i Tudo som da klagde til Sadyattes over hans oppførsel. Da Gyges forventet å bli straffet med døden, sørget han selv for å myrde kongen og overtok samtidig tronen i Lydia. I henhold til Plutark grep Gyges makt ved hjelp av Arselis av Mylasa, kaptein i den lydiske livvakten, som han hadde fått over på sin side.
I Herodots fortelling, som kan bli sporet tilbake til poeten Arkhilokhos av Paros, skal Sadyattes ha insistert på å vise fram sin hustru mens hun var uten kjole, noe som gjorde dronningen så rasende da hun fikk vite det, at hun ga Gyges valget om å drepe hennes ektemann og selv bli konge, eller selv bli avrettet.
I en parallell og mer allegorisk redegjørelse av Platon er Gyges framstilt som en gjeter som oppdager en magisk ring som har evnen til å gjøre den som bærer den usynlig. Ved hjelp av Gyges ring var han i stand til å myrde kongen og vinne dronningens hengivenhet. 
Uansett hvilken versjon av fortellingen om kongens død, fulgte det borgerkrig etter, og som ble avsluttet da Gyges søkte å rettferdiggjøre at han hadde tatt tronen ved å søke samtykke hos orakelet i Delfi. Ifølge Herodot bønnfølt han orakelet ved å overrekke tallrike gaver, blant annet seks mikseboller av gull utvunnet fra elven Paktolos som hver veide 30 talenter. Orakelet bekreftet Gyges som det rettmessige kongen av Lydia, og slo fast at slekten til Gyges ville bli mektige, men ettersom han hadde tatt tronen vil den falle igjen i femte generasjon. Det ble bevist da Gyges femte etterkommer, Kroisos (Krøsus), tapte kongedømmet etter å ha misforstått spådommen til et senere orakel, og skjebnesvangert angrep Persia hvor Kyros den store hersket.

Styre og død

Etter at Gyges hadde tatt tronen i Lydia henga han seg til å konsolidere sitt kongedømme og styrke hæren, men det er vanskelig å fastesette hvor stort det lydiske kongedømmet strakte seg. Gyges erobret byene Kolofon, som allerede var preget av lydiske skikker, og Magnesia ved Meander, den andre aiolske kolonien i sørlige delen av den antoliske kysten som var hovedsakelig jonisk. Sannsynligvis ble også innlandsbyen Sipylos som ble navngitt som Manisa i senere nedtegnelser. Smyrna ble beleiret og det ble inngått allianser med byene Efesos og Miletos. I nord ble Troas underlagt herredømmet til Lydia.
Da kimmeriere, et invaderende folkeslag som hadde herjet Anatolia og ført til Frygias sammenbrudd, ble hæren til Gyges presset tilbake. I løpet av hans kriger mot kimmerierne ble diplomatiske sendebud sendt til assyriske Assur-bani-pal ved Ninive i det håp om å skaffe hans hjelp mot kimmerierne. Da Gyges ikke fikk den støtten han håpet på fra Assyria, sendte han nye sendebud til Egypt. Samtidig sendte tropper fra Karia og leiesoldater fra Jonia for å støtte farao Psammetikus I i kampen mot Assyria.
I en senere kamp mot kimmerierne, ledet av Tugdamme (kalt for Lygdamis av Strabon), som hadde tidligere kommet så langt som til byen Sardis. Gyges ble etterfulgt av sin sønn Ardys II.
En del bibelforskere har spekulert i om Gyges av Lydia var den bibelske figuren Gog, hersker av Magog, og som er nevnt i Esekiels bok og i Johannes' åpenbaring. Minst en gresk tragedie ble kalt for Gyges. I henhold til den romerske forfatteren Plinius den eldre var det Gyges som oppfatt alle ballspill.

Den mytiske Gyges

Som mange andre konger fra den tidlige antikken, inkludert Midas fra Frygia og selv mer historisk dokumenterte som Aleksander den store, var Gyges emne for mytologisering. Motivene for disse fortellingene er mange; en mulighet er at mytene legemliggjorde religiøse trosforestillinger eller praksiser. I den andre boken av Platons filosofiske verk Staten møter Sokrates en mann ved navn Glaukon som benytter seg av en mytologisk fortelling for å bevise et poeng om menneskelig vesen. Det viser seg at Glaukon og Sokrates har meget forskjellige fortolkninger av den samme fortellingen.
Fortellingen om Gyges ring var en velkjent myte lenge før Platon benyttet seg av den i sin bok. Den forteller at en mann ved navn Gyges som levde i Lydia og var en hyrde for kongen av dette landet. En dag var det et jordskjelv mens Gyges var ute på markene, og oppdaget en ny grotte hadde åpenbart seg etter jordskjelvet. Da han gikk inn for å se hva som var der, oppdaget han en tidligere konge var blitt gravlagt i grotten og på fingeren til denne fant han en gullring. Han tok ringen med seg og oppdaget snart at den som bar ringen fikk evnen til å gjøre seg selv usynlig. Den neste gangen han var i det kongelige palasset for å rapportere om kongens sauer, satte han på seg ringen, forførte dronningen, drepte kongen og tok kontroll over palasset.
Platon benyttet seg av fortellingen som en metafor om at all makt korrumperer. I Staten gjenforteller Glaukon fortellingen om Gyges ring til Sokrates. Glaukon argumenterer for at alle mennesker er iboende urettferdige, og kun det som holder menneskene tilbake fra urettferdighet er de bånd som loven og samfunnet setter. «Anta at det er to slike magiske ringer,» sier han til Sokrates, «og den rettferdige tar på seg den ene og den urettferdige tar på den andre; ingen mann kan bli antatt å være av en slik jernvesen at han ville holde fast på rettferdighet: ingen mann ville holde hendene sin fra hva som ikke var hans eget om han trygt kunne ta fra markedet hva han like eller gå inn i husene og ligge med alle som han likte, eller drepe eller løslate fra fengselet hvem han måtte ønske, og på alle vis være som en gud blant mennesker. Da ville handlingene til den rettferdige være som handlingene til den urettferdige; de ville begge komme til det samme punktet.»