Trefningen ved Jasmund

Bakgrunnen

Etter slaget ved Rügen 8. august 1715, hadde den danske orlogsflåten vunnet herredømmet over den vestlige delen av Østersjøen og kunne nå blokkere Rügen. Dersom de svenske forsyningene hadde nådd frem ville de ha garantert at Stralsund forble svensk. I månedene framover tok viseadmiral Christen Thomesen Sehested offensiv kontroll over farvannet rundt Rügen og sundet der byen Stralsund lå, og drev bort de gjenværende sjøstyrkene. Disse søkte tilflukt og forsøkte senere å bryte ut for å komme tilbake til Sverige.
Nord for Jasmund lå fregatten Hvite Ørn (30 kanoner)—etter å ha krysset mellom Ystad og Bornholm en gang etter midten av september—med fast stasjon like nord for Rügen. Bare dager etter at Sehested hadde brutt seg inn i Greifswald gjennom Westtief innløpet—og spredte den svenske flåtestyrken, inkludert flere fregatter og linjeskip—observerte utkikken flere seil. Det viste seg å være et linjeskip med 50 kanoner og en fregatt med 34 kanoner, samt fem andre småfarkoster, som hadde stevnet forbi den nordøstlige spissenden av Rügen—der Jasmund lå—som ved nærmere gransking førte dansk flagg.
Wessel var kjent med misbruk av flagg, både gjennom egen erfaring og ved å avsløre andre, så han fattet mistanke og nærmet seg uten å signalisere hvem han var (ved å ikke selv føre flagg). Han antok at det var svenskene som forsøkte å lure seg forbi for å nå Karlskrona på Blekinge.

Sjøtrefningen

Kort tid etterpå strøk svenskene sine falske flagg og satte opp svenske flagg, åpenbart i tro om at det var en lite farlig motstander som var etter dem. De to orlogsskipene begynte ved å vende seg mot Hvite Ørn for å sette ham under dobbel ild, men voldsom motstand gjorde inntrykk på kaptein Lagerbierke som vek unna idet linjeskipet Riga kom til. Da hadde kampen vart i to timer med store skader på Wessels skip: det hadde mistet øverste del av stormasten og krysstangen, slik at bare formasten og aktermasten var igjen. Det var ekstra farlig siden været nærmet seg stormtilstand.
Deretter begynte Wessel å demonstrere sine ferdigheter: han utmanøvrerte de to orlogsskipene, skilte dem, og forhindret dem fra å samarbeide ved å rette angrep mot dem vekselvist. Det ble lettere da kaptein Lagerbielke—uvant med slik motstand—mistet fatningen slik at fregatten Phønix ble drevet vekk, og overlot linjeskipet Riga til danskenes vold. Vel vitende om linjeskipets større ildkraft manøvrerte Wessel derfor sin fregatt mot akterspeilet eller baugen, og valgt å holde seg i le slik at den nederste rekken kanoner på Riga kom for nært vannet og ikke kunne brukes. På den måten klarte han å forvolde stor skade og til slutt jaget det svenske linjeskipet på flukt.
Rundt 18:30 om kvelden, etter fem timers strid, ble Hvite Ørn truffet av et skudd som rev vekk forstangen, og et grunnskudd som traff minst seks fot under vannlinjen. Med færre seil og et alvorlig grunnskudd under vannlinjen som måtte tettes, kunne ikke Wessel lenger forfølge svenskene som hadde satt på alle seil og flyktet fortest mulig.

Etterspillet

Tapene på Hvite Ørn var relativt store: et tap på 17 sårede og 3 drepte var mye av et mannskap på 170, og fregatten måtte ligge til reparasjon i lang tid med tildels alvorlige skader. Tapene på de svenske skipene er ikke kjent, men kan være betydelige. Det som smertet mest for svenskene—både ombord på skipene Riga og Phønix, og hos de befalhavende i den svenske flåten—var forsmedelsen av å ha blitt utmanøvrert og ydmyket så til de grader at begge to skipssjefer ble stilt for krigsrett. 24. juli 1717, etter en lang prosess, ble til slutt kaptein Lagerbielke, skipssjef for fregatten Phønix, dømt til døden.
Det fikk også rettslige følger i Danmark fordi skadene på Hvite Ørn var så store at det var grunnlag for å anklage Wessel for dumdristighet og uansvarlighet. Admiral Peter Raaben, som hadde blitt kritisert for sin ledelse under slaget ved Rügen, stod bak anklagene. Anklagene ble til slutt stoppet av den nye admiralen Sehested, og Ulrik C. Gyldenløve, president i admiraliteten for den danske-norske orlogsflåten fram til 1719.
Det tok ikke lang tid å reparere skadene på Hvite Ørn, så Wessel var tilbake i farvannet utenfor Rügen 26. november 1715, sammen med sitt gamle skip Løvendals Galley. Her oppdaget han snart seilene på 7 svenske orlogsskip på vestlige kurs mellom Bornholm og Karlskrona. Han fulgte etter dem på avstand og tok kontakt med et par nederlandske fraktfartøyer som var på vei fra Karlskrona, og skipperne forklaret at det var en eskadre på vei til Stralsund for å bringe Karl XII over til Sverige. Peter Wessel var rask med å sende videre meldingen og da svenskene oppdaget at den danske flåten var kommet ut på sjøen, vendte de tilbake.
Men de samme opplysninger betydde at det ikke ville komme flere skip ut fra Karlskrona, så det ble besluttet å beholde viseadmiral Christian Carl Gabels eskadre av fregatter, inkludert Hvite Ørn, utenfor Rügen. Wessel tok to viktige gevinster 16. desember 1715: to gallioner med mye ammunisjon som han førte til København. Han forsøkte å skynde seg tilbake, i håp om å finne og fakke krigerkongen, men fikk ordre om å være med fregatten Raa som skulle overføre brev og andre bud av viktighet til Frederik IV ved Stralsund.
22. desember 1715 dro Karl XII ut på galioten Hvalfisken fra Pommern og kom seg over til brigantinen Snapop, som førte ham til Trelleborg på Skåne to dager senere. Wessel var opptatt med å eskortere Raa, og kunne ikke krysse ut på havet, slik at den lille brigantinen unnslapp. Wessel og Karl XII hadde muligens passert hverandre uten å komme i synsavstand.
Den 24. februar 1716 ble Peter Jansen Wessel adlet av Frederik IV og gitt tittelen han senere ble berømt over hele verden under: Tordenskiold, som på norsk blir Tordenskjold.