Littorina (tog)

Littorina er en betegnelse fra Italia på lette bensin-, diesel og elektriskdrevet motorvogn bygd av Fiat i mellomkrigstiden og etter krigens slutt med sitt unike utseende med grill hentet fra konsernets bil- og lastekjøretøyindustrien, som et typisk karaktertrekk. Denne betegnelsen etter hvert omfattet også motorvogner bygd av andre fabrikker som Breda uansett om disse hadde grill eller ikke, for regionaltrafikk og lokaltrafikk. Den nye motorvogntypen revolusjonerte den italienske regionaltrafikken i 1930-tallet midt i en meget omfattende modernisering av jernbanenettet under ledelse av Benito Mussolini i det fasciststyrte landet. Disse lette motorvognene var en så stor suksess at det ikke bare ledet til eksportordrer til andre land som Brasil,  men også inspirerte fram avanserte dieselmotorvognsett kalt «autotreno» - motoriserte vogntog som ATR.100 i de siste fredsårene før krigsutbruddet i 1939.
Noen få eksempler eksisterer inn i det nye århundret for allmenn trafikk som i Massawa-Asmara ruten i den tidlige italienske kolonien Eritrea. Av og til settes de i tjeneste som turisttog. Disse to motorvognene skal være av type A62-2, og var i sin tid de raskeste i kolonijernbanen med en gjennomsnittlig reisehastighet på 68 km/t.

Littorina

Betegnelsen eller navnet oppsto i 1932 da Mussolini besøkte den nye byen Littoria anlagt på det tidlige sumpområdet Pontino i Lazio-regionen med den nye motorvognen bygd av hans venn Giovanni Agnelli, konsernsjef for Fiat. Navnet på den nye byen var hentet fra fascistsymbolet fascio littorio. En journalist gav den nye motorvognen som hadde vært en sensasjon med sitt utseende og presentasjonene inkludert en topphastighet på 110 km/t, navnet Littorina som straks ble adoptert. Deretter ble alle motorvognene som egentlig var videreutviklet fra skinnebussen, betegnet som littorina av Fiat, dertil med fascistsymbolet på grillen.

Teknikk

ALb 48 som den første littorina i desember 1932 var en sensasjon i presentasjonsåret som en strømlinjet og lettbygd motorvogn med utsøkte linjer med rommelig og stilig interiør, bensin- eller dieselmotor forrest i førerrommet lik bak grillen ovenpå den fremste akselen. Drivakselen drives gjennom en dieselmekanisk transmisjon som på en samtidig buss, så akselrekkefølgen på samtidige littorina typer som en regel er (A1A)-(B') eller (1A)-(A1). Høye presentasjoner som 110 km/t var mulig ved å ha en kraftig motor beregnet på tyngre vogner, på en lettkonstruert vogn med en tjenestevekt på bare 14,8 tonn.
De første variantene hadde en flat, men rund front med hjulskjerm for den fremste hjulakselen, senere ble fronten skrående fra ALb 56 i 1934 med en ny struktur som besto av sveisede rørskjelett med aluminum som bekledningsmateriell, med hjulskjerm for alle fire hjulaksler. Med ALb/ALn 56 ble det montert to motor fremfor kun en, i hver sitt førerrom.
Behovet for motorvognene i Italia ble etter hvert så stor at andre jernbaneprodusenter som Breda kom til og bygd deres motsvarende versjoner av Fiat Littorina, men uten det typiske kjennetegnet, Fiat-grillen. ALn 556 som nedstammet fra ALn 56, var gitt koblingsutstyr og multippelkjøringsutstyr så det kan kjøres som dobbeltsett, og ikke trenges å vendes ved å ha førerrom i begge ender. Breda ALn 556 vist seg å ha større driftssikkerhet enn Fiat ALn 556, og var også bygd annerledes med en høyere topphastighet på 140 km/t. I 1936-1940 ble Italia etter hvert mer og mer isolert som respons på den aggressive utenrikspolitikken av Mussolini, noe som fulgt til fokus på selvbergingsevne for den italienske industrien, og littorina-togene var ikke et unntak.
Kravet om bedre og sterkere presentasjoner ble sterkere etter hvert med årene innenfor Italia, i 1938 ble flere ALn 40 reservert for non-stop høyhastighetstrafikk mellom Torino og Milano med reisetid på 1 time og 24 minutter med gjennomsnittlighastighet på 130 km/t. Store deler av jernbanenettverket i Nord-Italia var ikke elektrifisert i midten av 1930-tallet, og man hadde ambisjoner om å skape en internasjonal høyhastighetsforbindelse mellom Roma og Berlin i 1936-40.
Fiat påtok seg ansvaret for å bygge et Treno Rapido tog, og utviklet ATR.100 som et tredelt dieselmotorvognsett med opphav i Littorina med en stor grill på fronten og en svær tolvsylinders dieselmotor i førerrommet. ATR.100 som plages av tekniske problemer helt til utrangeringen i 1950-tallet kom raskt i glemselen pga. krigsutbruddet.
Suksessen inspirerte de andre fabrikkene som Breda og OM til å utvikle deres egne dieselmotorvogner med samme eller bedre presentasjoner, med samme konstruksjonsoppbygging med grill og motor foran. Et eksempel er ALn 72 av OM som siden innledet et samarbeid med Fiat og Breda om å utvikle en ny generasjon som vil avløse de eldre dieselmotorvognene med raskere og bedre motorvogn, ALn 772 med dieselhydraulisk transmisjon og helsveisede vognkasse i stål.

Littorina i koloniene

Fasciststyret var generelt opptatt av kolonisasjon og søkt å utbygge sine kolonier, deriblant med jernbaneutbygging. I 1936 ble 9 motorvogner av type ALn 56 for smalsportrafikk med sporvidde på 950 mm sendt til Eritrea, disse litreres som A60-serien ved å ha numre fra 60 til 70. 8 littorina motorvogner ble også sendt til Libya i 1938 hvor disse var i tjeneste med en topphastighet på 90 km/t fram til 1960-tallet for trafikk mellom Tripoli og Benghazi.
Under okkupasjonen av Etiopia ble en spesiell motorvogn med bare 27 sitteplasser benyttet på den etiopiske jernbanen som hadde egne sporvidde på 1 m, mellom Addis Abeba og Djibouti. De var dobbelt så raskt som de koloniale damplokomotivene med større driftspålitelighet.

Overlevende eksempler

Den andre verdenskrigen hadde en destruktiv virkning på den italienske jernbanen som var stygt desimert i sporkilometer og jernbanemateriell, bare 120 av 800 motorvogner av alle typer var fremdeles operativt etter krigens slutt. De ble dels returnert tilbake til drift, dels erstattet med nyere motorvogner som ALn 990 og ALn 880 som kunne sammenkoble med andre for å danne et tog med gjennomgang ved å flytte motoren fra førerrommene.
Men littorina motorvognene overlever i mindre viktige regionale og lokale trafikkruter gjennom hele Italia i tiår etter tiår, fram til utrangeringen skjøt fart etter Fiat utviklet ALn 668 i 1956. ALn 668 som bygges av flere fabrikker i tillegg til Fiat i flere serier fram til 1983, avløste disse dieselmotorvognene av den første generasjon.
Mange eksempler ble reddet for bevaring i museer, men flere som var tilsidesatt, ble returnert tilbake til kjøretilstand som 2 sicilianske ALn 56 (smalspor) for Ferrovia Circumetnea med jernbanenett rundt vulkanen Etna. Der ble disse to motorvognene med hver sin fargesetting, den ene med den originale kremhvit-rød livery, den andre med lettbrune (castano-Isabella) livery tatt i bruk som turisttog for ferdsel rundt vulkanen. To Littorina har også overlevd og er fremdeles i virksomhet som turisttog i det afrikanske landet Eritrea som var en italiensk koloni.