google/wiki40b huggingface dataset:
Elfridas forlis

«Elfridas forlis» er en norsk vise basert på Trondheimsbåten «Elfrida» som 9. desember 1959 gikk ned, etter å ha fått slagside til babord, etter et voldsomt uvær i Nordsjøen. «Elfrida» befant seg i posisjon hundre nautiske mil ut i Nordsjøen, vest for Lista. Helt nøyaktig var skipets posisjon 58°08′N 03°03′V.
Kaptein N. Breivik på «Elfrida», sendte ut denne meldingen kl 02.06, natten til den 9. desember gjennom skipets radio: «Vi går ned. Takk for all hjelp. Vi har satt ut våre styrbords livbåter og vil forsøke å forlate skipet». De 20 som var ombord på Elfrida, ble alle igjen ute på havet.
Under en minnegudstjeneste i København få dager senere, i den Norske Sjømannskirken, sa sjømannsprest Eirik Gulvåg at det første skipet som passerte der «Elfrida» gikk ned, skulle ha en stor krans med hvite blomster, sammenbundet av silkebånd med de norske farger, å legge på sjøen der «Elfrida» sank.
Opphavsmann til denne visa er Einar Asp fra Vadanesset i Nord-Trøndelag
Baker, småbruker og organist Klaus Vada satte melodi til denne teksten. Han og Einar var naboer
Santa Maria Maggiore

Santa Maria Maggiore («Den store Mariakirken», også kalt Basilica Liberiana, iblant også på norsk formulert som Sankta Maria den store) er en av patriarkalbasilikaene i Roma. Navnet forteller at den er den største kirken i Roma som er viet til jomfru Maria.

Historie

Den første kirken på stedet ble reist omkring år 350 av pave Liberius, derav navnet Basilica Liberiana («Den liberianske basilika»). Den ble finansiert av en romersk patrisier og hans kone, som var barnløse og ønsket å gi sin formue til jomfru Marias ære. Legenden fortelles at hun viste seg for dem i en drøm og ba dem bygge en kirke. Etterpå snødde det i august, den varmeste måneden i Roma, og snøen markerte omrisset på bygningen som skulle reises. Dette feires hvert år under festen for Vår frue av snøen den 5. august. Under festmessen i basilikaen slippes hvite rosenblader ned fra taket for å illudere snø.
Kirken ble restaurert, antagelig nesten fullstendig gjenoppbygget, av Sixtus III for å feire erklæringen av at Maria var Guds Mor ved konsilet i Efesos i 432. Den ble sterkt skadet i et jordskjelv i 1348, og restaurert noen år senere. Kirken fungerte frem til 1953 som patriarkalbasilika for den latinske patriarken av Antiokia.
Den er betjent av kanniker, og i tillegg fungerer redemptoristprester som sakristaner, og det er et kollegium av dominikanerprester som hver dag hører skriftemål der.
Update (SQL)

Grunnleggende syntaks

En UPDATE-spørring består alltid av spesifikasjonene UPDATE og SET. UPDATE bestemmer hvilken tabell som skal redigeres og SET bestemmer hvilke kolonner som skal redigeres med hvilke verdier.
En UPDATE-spørring ser slik ut:
UPDATE tabellSET
kolonne1 = "Verdi 1",
kolonne2 = "Verdi 2",
kolonne3 = "Verdi 3"
Som regel benytter man WHERE for å begrense hvilke rader som skal redigeres.
Anders Jacobsson og Sören Olsson

Anders Jacobsson og Sören Olsson er to svenske barn- og ungdomsforfattere som sammen har skrevet en rekke bøker, blant annet to bokserier om henholdsvis Sune og Bert. De har også skrevet manus til mange TV-serier.
Jacobsson og Olsson er fettere. Inspirasjonen til sine bøker og manus har de hentet fra sin egen ungdomstid, samt ved å iaktta folk rundt seg på kaféer og i offentlige rom, eller på skolebesøk. 
Sören Olsson illustrerte Sune-bøkene og den første Bert-boken, mens de øvrige Bert-bøkene i den eldre serien ble illustrert av Sonja Härdin. Under lydinnspillinger er det Anders som leser Sune, og Sören som leser Bert.
Fetterne har også skapt musikk gjennom bandet Hemliga byrån. Deres mest kjente låt er «Hej, hej, hemskt mycket hej», som lå på Svensktoppen i 1987.
Bøkene om Sune og Bert har blitt utgitt i USA, Tyskland, Russland, Østerrike, Sveits, Finland, Norge, Danmark, Island, Nederland,  Estland, Latvia, Litauen, Polen, Tsjekkia, Slovakia og Spania.
Stortingsvalget 2013 i Oslo

Stortingsvalget 2013 i Oslo ble avholdt 9. september 2013. Det skulle velges 19 stortingsrepresentanter for Oslo for perioden 2013–2017, herav 18 distriktsmandater og ett utjevningsmandat. Det er to distriktsmandater mer enn i de foregående stortingsvalgene. Partiene hadde i tillegg mulighet til å nominere ytterligere seks kandidater med totalt 25 navn på listen.

Nominasjon

Det er 18 valglister som er godkjent av valgstyret i Oslo.
Solheim sekundærstasjon

Solheim sekundærstasjon ligger i Fjøsangerveien 65, Årstad bydel i Bergen. Sekundærstasjonen er tegnet av arkitekt Sigurd Lunde. Det monumentale, katedralaktige bygget ble oppført i pusset mur med jugendpregede detaljer i huggen stein. Sigurd Lunde tegnet samtidig også Frøland kraftverk i Samnanger. Sekundærstasjonen ble i 1924 påbygget med en fløy mot syd. I etterkrigstiden ble det oppført et nytt tilbygg mot Fjøsangerveien. Etter at arealbehovet for transformatorer er blitt mindre brukes bygget nå til andre formål, blant annet som kantine for BKK.

Kraftoverføring fra Samnanger

Sekundærstasjonen ble oppført i forbindelse med uttbyggingen av Samnangervassdraget. Rettighetene til Samnangervassdraget ble kjøpt opp i 1889. 28. juni 1909 vedtok et enstemmig Bergen Bystyre utbyggingen av vassdraget. Sekundærstasjonen fikk strøm fra en ca 35 kilometer fjernledning som gikk via Minde stasjon, Trengereidfjorden, Hisdal, Ådland og Aldal til Frøland kraftverk, Bergens Elektricitetsverks første vannkraftverk. Den første ledningen fra 1912 ble satt opp med en masterekke og utbygget med ny i 1917. Masterekken fra 1912 var Norges første kraftledning med bæremaster med hengeisolatorer. Hver mast hadde seks hengeisolatorer som besto av tre isolatorskåler i porselen.

Fra høyspent til lavspent

Sekundærstasjonen fungerte som innmatingssentral for elektrisk kraft hvor nettspenningen nedtransformert fra 40 kV til 7,5 kV. Fra sekundærstasjonen gikk strømmen til det lokale fordelingsnettet via transformatorkiosker som omformet vekselstrømmen til likestrøm. De første transformatorkioskene i Bergen lå på Sandvikstorget og Ludebryggen og satt i drift i juni 1912. Transformatorkioskene ble tegnet av arkitekt Einar Oscar Schou og i løpet av 1912 var ti vekselstrøms transformatorer satt i drift i Bergen.

Andre sekundærstasjoner i Bergen

Etter den kraft i regionen ble utbygget ble det på 1920-tallet oppført nye sekundærstasjoner bygget. Ravneberget sekundærstasjon åpnet i 1927 og Sandviken sekundærstasjon, tegnet av arkitekt Ole Landmark, åpnet året etter.
Drassyllus praeficus

Utseende

Drassyllus praeficus er en middelsstor, litt flat edderkopp med kraftige bein. Forkroppen er ganske bred bak, sterkt tilsmalnet forover (smalt hode). Kroppen er todelt i en bakkropp (abdomen) og en forkropp (prosoma eller cephalothorax). De åtte øynene danner to tverr-rader. De midtre øynene i den bakerste raden er mer eller mindre uregelmessig (ikke sirkelrundt) formet.
Artene i denne slekten er ganske like hverandre, samtidig som de kan være fargevariable av utseende. For sikker artsbestemmelse kreves ofte nærmere undersøkelse av de kjønnsmodne edderkoppens genitalier, hos hunner epigynet og hos hanner pedipalpenes siste ledd.

Levevis

Drassyllus praeficus er nattaktiv og bygger ikke fangstnett, men jakter ute i det fri. De bygger seg et skjulested av edderkoppsilke under steiner, mellom død vegetasjon eller lignende steder. Hunnen spinner en eggsekk av edderkoppsilke, hvor hun legger eggene.
Edinburgh Military Tattoo

Edinburgh Military Tattoo arrangeres hver august i den skotske hovedstaden, og er omtalt som «The World's Greatest Show». Showet gjennomføres én gang daglig (mandag til fredag) og to ganger på lørdag i de tre ukene tattooen pågår. Scenen for tattooen er esplanaden foran historiske Edinburgh Castle, med vindebroen som entré.

Historie

Edinburgh Military Tattoo ble første gang arrangert i 1950, med åtte militære enheter som deltagere. De siste årene er det gjennomsnittlige antallet utøvere vokst til ca. 1000 menn og kvinner. Antallet besøkende hvert år er beregnet til rundt 217 000, mens over 100 millioner mennesker ser den TV-sendte versjonen av showet. I Norge pleier NRK å stå for sendingen.
Tattooen ble satt opp av det skotske militæret for veldedige formål, og den dag i dag gir arrangørene deler av inntektene til sivile organisasjoner.

Aktører

Det er i hovedsak britiske (Commonwealth) deltagere i tattooen, og temaet er som regel britisk eller skotsk. De første ikke-britiske deltagerne kom i 1952, og siden den gang har deltagere fra over 30 land stått på esplenadaen.
Et fast innslag er «The Massed Pipes and Drums», et gigantisk 100-manns sekkepipe- og trommekorps satt sammen av ulike militære eller halvmilitære avdelinger, som til full jubel fra publikum marsjerer opp og ned esplenadaen.
Et annet nummer som har vært med siden starten er «The Lone Piper», altså en enslig sekkepipeblåser som står på slottsmuren og blåser en hymne ut over byen. Dette skjer helt mot slutten av showet og er en av Edinburgh-tattooens store varemerker.
Deltagerne er forlagt til Redford Barracks, en militærleir i Edinburgh by, hvor det er målt opp kopier av esplenadaen til treningsformål.

Hans Majestet Kongens Garde

Hans Majestet Kongens Gardes Musikk- og drillkompani (3. gardekompani) har bygd seg opp et godt renommé, og er en av få aktører som stadig blir invitert tilbake til tattooen.
Et tydelig signal på hvor prioritert dette oppdraget er for avdelingen, er at kompaniet i 2001 valgte å bli i Edinburgh for å gjennomføre tattooen fremfor å reise hjem til bryllupet mellom Kronprins Haakon og Mette-Marit Tjessem Høiby.
Ved hvert besøk stiller 3. gardekompani opp i parade i Edinburgh Zoo. Der holder Gardens maskot, kongepingvinen Nils Olav til. I en høytidelig seremoni forfremmes Nils Olav til stor fornøyelse for fremmøtte skotter og pressefolk.
3. gardekompani har deltatt i tattooen i 1961, 1972, 1982, 1987, 1993, 2001, 2005, 2008, 2012 og 2016. Det bør også nevnes at fram til 2003 var musikk- og drillkontingenten en del av 5. gardekompani.
Ved Edinburgh Military Tattoo 2008 var det spesielt at kompaniet stilte med Drilltroppen i front under finalen (honour guard) og finalen ble ledet av norsk paradekommandør (parade commander). Drilltroppen var igjen æresvakt under Edinburgh Military Tattoo 2016.
Kragejordhumle

Kjennetegn

Kragejordhumlen er sort med to sitrongule bånd, et på brystet og et på bakkroppen. Bakkroppsspissen er hvit. Den kan lett forveksles med de øvrige humlene i «jordhumlegruppa». Imidlertid så danner det første gule båndet en krage rund halsen, og gå ned og inn under vingeknutene. Dette gule båndet er også adskillig bredere enn hos f.eks. liten jordhumle. Pelsen virker gjerne kort, og humla kan ser litt mer støvete ut i gulfargen.

Størrelse

Målene kan variere, og særlig lengden er unøyaktig da bakkroppen kan trekkes sammen eller strekkes ut.
Dronninger: Lengde 19–22 mm, Vingespenn: 38–42 mm

Arbeidere: Lengde 11–17 mm, Vingespenn: 22–34 mm

Hanner: Lengde 14–18 mm, Vingespenn: 29–35 mm

Bolet

Kragejordhumla plasserer sine bol nede i jorden i gamle musebol. Men det er funnet få bol av denne arten. Men den er en pocket-maker som lagrer pollen i de tomme kokongene.

Utbredelse

Kragejordhumla finner vi først og fremst langs kysten, og i Bergensområdet nedover mot Stavanger er den ganske vanlig.
Spionskipet

Handling

Et helt vanlig britisk fiskefartøy med en besetning på 36 mann (deriblant faren til journalisten Martin Taylor) forsvinner på mystisk vis utenfor norskekysten. Taylor er fast bestemt på å finne ut hvorfor. Hans undersøkelser leder ham både til Royal Navy og det sovjetiske Politbyrået. Det mistenkes av skipet ble sunket av sovjetiske myndigheter og at det i virkeligheten var et spionskip.
Giovanni Battista Re

Tidlig liv og karriere

Han vokste opp under enkle kår i fjellandsbyen Borno i det nordlige Italia, og ble utdannet ved presteseminaret i bispedømmet Brescia. 3. mars 1957 ble han presteviet der. 
1957–1960 studerte han ved Det pavelige universitet Gregoriana i Roma, og tok doktorgraden i kirkerett. Han underviste så ved seminaret hvor han selv hadde studert og virket som kapellan til 1961. Deretter fulgte studier ved Det pavelige kirkeakademiet, som er Vatikanstatens diplomatskole, i 1962 og 1963. 1. juli 1963 begynte han sin diplomatiske karriere som sekretær ved nuntiaturet i Panama, hvor han var til 1967.
7. juni 1964 utnevnt til «ekstra kammertjener» for paven, camarero secreto supernumerario, som er den laveste monsignoregrad. Tittelen ble ved reformen av kurien i 1967 endret til pavelig kapellan. 
1967–1971 var han sekretær ved nunciaturet i Iran, og ble så tilbakekalt til Vatikanet og fikk tittelen nuntiatur-auditor av 2. klasse. I 1974 ble han auditor av 1. klasse. Frem til 1977 arbeidet han i Statssekretariatets første seksjon, avdelingen som «alminnelige anliggender». Han var der sekretær for Giovanni Benelli, som i 1977 ble erkebiskop av Firenze og kardinal. 1. desember 1979 ble han assessor i Statssekretariatet. Re fikk rykte på seg for å være arbeidsnarkoman.

Biskop

9. oktober 1987 ble han utnevnt til titularerkebiskop av Vescovio av Johannes Paul II, og til sekretær for Bispekongregasjonen. Re ble bispeviet 7. november 1987 av paven. Han var også rådgiver for Kongregasjonen for troslæren og medlem av Den pavelige kommisjon for Latin-Amerika og de pavelige rådene for legfolket, familien og sjelesorgen. 
12. desember 1989 ble han utnevnt til sostituto i Statssekretariatets første seksjon, noe som tilsvarer en stilling som indreminister. Nest etter statssekretæren er dette den viktigste stillingen i Vatikanstatens administrasjon. Det er ikke en stilling som normalt besittes av en kardinal, og selv om paven ønsket å utnevne ham til dette gjorde han en for god jobb i statssekretariatet til at det var ønskelig å flytte ham over et annet sted.

Kardinal

6. september 2000 valgte Johannes Paul II å utnevne Re til prefekt for Bispekongregasjonen og president for kommisjonen for Latin-Amerika. 21. februar 2001 ble han kreert til kardinalprest med kirken Santi XII Apostoli som sin titularkirke. 15. mai 2001 ble han medlem av Kongregasjonen for troslæren og 18. mai 2001 av Kardinal- og bisperådet i Statssekretariatets andre seksjon («utenriksdepartementet»). 
1. oktober 2002 ble han utnevnt til kardinalbiskop, og fikk titularsetet Sabina-Poggio Mirteto, som hadde vært ledig siden kardinal Lucas Moreira Neves' død mindre enn en måned tidligere.

Deltagelse i pavevalg

Re nådde aldergrensen på 80 år først 30. januar 2014, og ledet konklavet i 2013, da de to som i embets medfør skulle ha ledet konklavet, begge hadde falt for denne aldersgrensen, og dermed falt ledelsesoppdraget på den høyest rangerte blant de stemmeberettigede kardinalene.
Han ble i den første tiden etter utnevnelsen til kardinal regnet som papabile, det vil si en mulig kandidat til å selv bli neste pave.
Danny Blanchflower

Klubbkarriere

Hans karriere som profesjonell fotballspiller begynte da han på slutten av annen verdenskrig fikk kontrakt hos Belfast-klubben Glentoran. I 1949 ble han kjøpt opp av Barnsley for 6 000 pund, og to år og 68 ligakamper senere ble han solgt videre til Aston Villa for 15 000 pund. Her spilte han 155 kamper totalt og scoret ti mål. Blanchflower var ikke imponert over hvordan treningene hos Aston Villa ble gjennomført, og var faktisk banebrytende da han la mere vekt på balltrening til fordel for ren kondisjonstrening. 
I 1954 ble han kjøpt opp av Tottenham for den da enorme summen 30 000 pund, og han ble i klubben i ti år og spilte 337 ligakamper og scorte 15 mål for London-klubben. Høydepunktet i karrieren kom i 1961, da Tottenham med Blanchflower som lagkaptein vant «the Double», og ble det første laget i det 20. århundret som greide to titler samme sesong. I 1962 ledet han laget til nok en seier i FA-cupen og var også kaptein på laget som vant cupvinnercupen i 1963.

Internasjonal karriere

På Nord-Irlands landslag var han selvskreven kaptein, og spilte i VM i fotball 1958 i Sverige da laget nådde kvartfinalen. Han spilte totalt 56 landskamper for Nord-Irland i perioden 1949 til 1963.

Trenerkarriere

I april 1964 la han opp og holdt seg unna fotballen i mange år, før han ble landslagstrener for Nord-Irland. I 1978 ble han ansatt som manager for Chelsea, men dette gikk så dårlig at han sa opp jobben i september 1979.
Den siste tiden av hans liv led han av Alzheimers sykdom, og døde i sitt hjem i London 67 år gammel. Han ble innlemmet i English Football Hall of Fame i 2003.
The Lost Adventures of Princess Summer Fall Winter Spring

The Lost Adventures of Princess Summer Fall Winter Spring er et musikkalbum med Phileas Fog, utgitt i 1997. Dette ble bandets første og siste plate under dette navnet.
Stokstad/Jensen Trad.Band

Stokstad/Jensen Trad.Band (etablert 1962 i Oslo) er et norsk jazzorkester, kjent for å spille tradisjonell New Orleans-inspirert jazz.  
Orkesterets opprinnelige besetning var Bjørn Stokstad klarinett, Tore Jensen trompet, Ivar Hagen banjo, Kjell Haugen trombone, Jan Horne trommer og Bjørn Willy Mortensen bass.  De opptrådte på Moldejazz 1963 og 1966. De ga ut en serie plater på 70-tallet. På Mississippi spilte de  Ja vi elsker ombord på en hjuldamper, idet knarren Saga Siglar ankom verdensutstillingen 1984 i New Orleans. Orkestret mottok telegram fra Ronald Reagan og ble æresborgere av byen. Så var gruppen lite aktiv fra 1985 inntil 2000 da de gjenopptak utgivelsene. Besetningen har tidvis hatt innslag av Svein Gusrud bass og Bjørn Krokfoss trommer, samt Børre Frydenlund eller Jon Ivar Hagen på banjo. De gir fremdeles konserter i 2010.
Viksjøfjell

Viksjøfjell er en fjelltopp på 391 meter over havet i Sør-Varanger kommune hvor ETJ har en stasjon.
Benning Road kraftverk

Benning Road kraftverk er et varmekraftverk i Washington, D.C. i USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 580 MW, fordelt på 2 like store blokker a 290 MW. Dette er delstatens eneste gjenværende, større fossile kraftverk, med røtter på stedet tilbake til 1917. Anlegget var opprinnelig et kullkraftverk fram til 1970-tallet, men er ombygd til oljekraft med brenning av fyringsolje.
Kraftverket slik det nå står ble utbygd 1960–1981, og opereres av Potomac Electric Power Co. Det ligger ved Anacostia River.
QuizDan Sesong 2

QuizDan Sesong 2 eller QuizDan 2013 var andre sesong av quizkonkurransen QuizDan og gikk på NRK1 13 fredager våren 2013. 27 lag deltok.

Kvalifisering

De ni lagene som kom til semifinalen i første sesong av QuizDan ble forhåndsuttatt, mens de øvrige 18 lagene ble tatt ut gjennom en rekke kvalifiseringskonkurranser i byer/steder landet rundt høsten 2012. Kvalifiseringsstedene ble valgt ut på bakgrunn av aktivt quizmiljø og/eller størrelse på stedene. Kvalifiseringene bestod av individuelle quizer med 160 spørsmål. Vinneren av quizen ble lagets kaptein, og ytterligere tre personer ble tatt ut av NRK på bakgrunn av resultatene i kvalifiseringen. Det var ikke nødvendigvis de fire som scoret høyest i kvalifiseringen som ble tatt ut, men laget ble satt sammen ut fra kandidatenes score i de ulike kategoriene, slik at laget samlet sett skulle bli best mulig. Begge kjønn skulle være representert på laget.

Konkurransen

De seks første kvartfinalene bestod av de 18 bylagene, mens de ni forhåndsuttatte quizlagene lagene kjempet mot hverandre i de tre siste kvartfinalene. I semifinalene møttes de seks bylagene i de to første og de tre mesterlagene i den siste. Det var dermed to bylag og ett mesterlag i finalen.
Donnchad mac Gilla Pádraig

Donnchad mac Gilla Pádraig (død 1039) var konge av Osraige i Irland fra 1003 til 1039. Under hans styre nådde Osraige toppen av sin makt, og han ble også den første kongen fra Osraige som ble anerkjent som konge av Leinster, noe han var fra 1036.
Tornskate

Hekking

Tornskaten er en nokså vanlig hekkefugl i det sørlige Skandinavia, men er et uvanlig syn i Norge, men er observert blant annet på Myken i Nordland de siste årene. Ellers hekker den fåtallig på Østlandet og i Agder. Den legger 4-7 egg. Rugetiden varer i 12-16 dager.

Føde

Den sitter som regel å speider etter byttet på gjerder og lignende. Den lever stort sett av større insekter, krypdyr, smågnagere og av og til mindre fugler. Byttedyrene spiddes ofte på torner som matreserve.

Overvintring

Den trekker til det østlige og sørlige Afrika via Øst-Europa og Middelhavet.
Skeleton Key

Skeleton Key er den tredje boken om tenårings-spionen Alex Rider. Det er oppfølgeren til stormbreaker og Point Blanc. Den er skrevet av Anthony Horowitz, som også er kjent for å ha skrevet De fem utvalgte-, bøkene.

Handling

Denne gangen skulle han være ballgutt under Wimbledon-turneringen og med dette blir starten på en rekke rystende hendelser. Alex må flykte fra en hensynsløs kinesisk forbryterliga og tvinges i dekning på Cayo Esqueleto – Skjelettøya – en liten øy nær Cuba. Men der venter Alexei Sarov, en sinnssyk og kynisk russisk general med eksplosive planer som kan få fryktelige konsekvenser for hele menneskeheten.
Non ho l'età

Eurovision Song Contest

Sangen vant den italienske sangkonkurransen San Remo-festivalen vinteren 1964, der den ble fremført av henholdsvis Gigliola Cinquetti og Patricia Carli. Til slutt valgte den italienske kringkasteren Rai å la 16 år gamle Gigliola Cinquetti synge sangen i Eurovision Song Contest i København lørdag 21. mars 1964. I den europeiske finalen var «Non ho l'età» det tolvte bidraget ut på scenen av 16 deltakere, og etter fremføringen fikk Cinquetti trampeklapp og stormende jubel fra publikummet i Tivolis Koncertsal.
Avstemningen ble en eneste lang parademarsj for Italia, og «Non ho l'età» ledet hele veien. Til slutt vant den konkurransen med 49 poeng – nesten tre ganger så mange poeng som andreplassen Storbritannia med 17 poeng. Den norske juryen ga imidlertid ingen poeng til den italienske sangen.

Suksess

Tross den norske juryens null poeng, ble «Non ho l'età» en populær sang i Norge. Den ble liggende på VG-lista i hele 16 uker, med en tredjeplass som beste notering. Dette var den største italienskspråklige slageren i Norge siden Rocco Granatas «Marina» i 1960, og det ble også den siste på rundt to tiår.
Sangen hadde også betydelig kommersiell suksess ellers i Skandinavia, på Kontinentet og for første gang i Storbritannia, der låten lå på singellisten i hele 17 uker. Cinquetti spilte dessuten inn sangen på flere språk – engelsk: «This is My Prayer», spansk: «No tengo edad», fransk: «Je suis à toi», tysk: «Luna nel blu» og til og med på japansk, kalt «Yumemiru omoi». En rekke artister har også spilt inn egne versjoner av «Non ho l'età», blant annet bulgarske Lili Ivanova og Rebecca Pan fra Hongkong.

Sangen

«Non ho l'età» går også under tittelen «Non ho l'età (Per amarti)» (norsk: jeg er ikke gammel nok til å elske deg). Teksten forteller om en lengselsfull ungdom som så gjerne skulle vært eldre, mer erfaren og moden nok til å kaste seg ut i kjærligheten med den hun elsker. Hun er for ung til å elske, for ung til å gå ut alene med sin elskede, og hun vet så lite om livet.
Gojong av Korea

Keiser Gojongs fulle navn posthumt

Hans keiserlige Majestet Keiser Gojong Tongcheon Yung-un Jogeuk Donyun Jeongseong Gwang-ui Myeonggong Daedeok Yojun Sunhwi Umo Tanggyeong Eungmyeong Ripgi Jihwa Sinryeol Oehun Hong-eop Gyegi Seonryeok Geonhaeng Gonjeong Yeong-ui Honghyu Sugang Munheon Mujang Inik Jeonghyo av Korea (대한제국고종통천융운조극돈윤정성광의명공대덕요준순휘우모탕경응명립기지화신렬외훈홍업계기선력건행곤정영의홍휴수강문헌무장인익정효황제폐하 / 大韓帝國高宗統天隆運肇極敦倫正聖光義明功大德堯峻舜徽禹謨湯敬應命立紀至化神烈巍勳洪業啓基宣曆乾行坤定英毅弘休壽康文憲武章仁翼貞孝皇帝陛下).