Hawker Hurricane

Merlin-motor og en «uhørt bevæpning»

I 1934 utlyste the Air Ministry i Storbritannia spesifikasjon F.5/34. Denne utlysningen ba om en jagerflykonstruksjon som kunne bruke den nye Rolls-Royce PV-12 motoren, senere kjent som Rolls-Royce Merlin. Jagerflyet var tenkt som et monoplan, selv om det ikke sto eksplisitt i F.5/34. En annen viktig faktor var bevæpningen.
Med den nye motoren antok the Air Ministry at en pilot ikke ville ha tid til å skyte på et fiendefly lenge nok til at to maskingevær ville kunne gjøre tilstrekkelig skade. Spesifikasjonen bad derfor om at de nye flyene kunne ta hele åtte Browning M1919 maskingevær, dobbelt så mange som på de tyngst bevæpnede jagerflyene på den tiden.

Sydney Camm og Hawkerfabrikken

I 1934 besto RAF av bare 13 skvadroner, utstyrt med dobbeltdekkere, alle designet av og bygget av Hawker Aircraft Ltd., der Sydney Camm arbeidet som designer. Camm var en av Storbritannias ledende flykonstruktør og Hawker var interessert i en kontrakt på et nytt jagerfly. Camm hadde faktisk tegnet et forslag til en ny jager året før, basert på Hawker Fury. Grunnkonstruksjonen med et ramverk av stålrør var den samme for å kunne utnytte Hawkerfabrikkens eksisterende utrustning og delelager. Denne konstruksjonen var for konvensjonell, selv for det svært konservative Air Ministry. Camm vendte tilbake til tegnebordet og reviderte den og denne gangen ble modellen antatt.
Camms utforming av det nye jagerflyet var basert på mange av de samme prinsippene som lå bak Hawker Hart-serien, med skroget konstruert rundt et rammeverk av stål- og aluminiumsrør, og trukket med trelister som holdt oppe ytterhuden av seilduk. Med tanke på økonomi ble flyet konstruert slik at fabrikken kunne gjenbruke en del av de allerede eksisterende jiggene for selve skroget og halen. På mange måter var flyet en Hawker Fury med bare ett vingepar og innfellbart understell. I begynnelsen ble det ofte omtalt som the Fury monoplane. Selv for et utrenet øye skal det være mulig å se slektskapet, særlig likner halepartiet på de to flyene hverandre.

Protoptype og konstruksjon

Bygging av en prøvemodell i tre begynte høsten 1934 og var klart på tampen av året. Etter en del justeringer for å kunne bruke den nye PV-12 motoren fra Rolls-Royce ble en flygende prototype påbegynt i august 1935. Takket være den tradisjonelle konstruksjonen og Camms lange erfaring som konstruktør, var prototypen K5083 klar til prøveflygning allerede i oktober samme år.
Hurricane var på mange måter en hybrid mellom mellomkrigstidens dobbeltdekkere av spanter og seilduk og de senere monocoque-konstruksjonene som Spitfire og Hawker Tempest. Bærerammen i skrog og vinger var av duraluminium- og stålrør. Framkanten på vingene, cockpiten og nesepartiet var dekket med metallplater, mens resten var trukket med seilduk. Vingene var relativt tykke og ga godt løft og gjorde flyet lett å manøvrere i lave hastigheter.  
Det innfellbare understellet løftet seg med vinkel innover slik at hjulleggene var festet i vingene langt fra hverandre. Den lange avstanden mellom hjulene gjorde flyet stødig på bakken. Sammen med den lave landingshastigheten gjorde det Hurricanen lett å ta av og lande med, særlig på gressbaner.

Produksjon og krigsfrykt

Rundt midten av  1930-tallet begynte det å gå opp for mange at det ville kunne bli en ny krig. RAF ville trenge nye fly – fort. I motsetning til Spitfire-jageren som var en ny og uprøvet design, kunne Camms modell straks settes i produksjon takket være den tradisjonelle konstruksjonen. Hurricane var dessuten relativt billig av samme grunn, man kunne få tre Hurricane for prisen av to Spitfire. Selv om Spitfire uten tvil var en bedre og mer moderne jager, ble det derfor besluttet å starte full produksjon av Hurricane. I 1936 rullet den første produksjonsmodellen ut fra Hawker-fabrikken.
Produksjonsmodellen hadde gjennomgått små endringer i forhold til prototypen. De åpne eksorsportene var byttet ut med eksosrør som pekte bakover og gav en liten ekstra ytelse, deler av dekket til understellet ble droppet. Prototypen hadde en tendens til å komme i spinn, og det ble montert en langsgående kjøl av tre på undersiden av skroget, parallelt med halefinnen som gjorde flyet mer stabilt i lufta. Det innfellbare halehjulet på prototypen ble byttet med et fastmontert hjul. Hurricane kom med RAFs standardiserte brune og grønne kamuflasjemaling fra fabrikken.
Hurricane var Englands første moderne enkeltdekker. Mange nasjoner meldte sin interesse, og fly ble solgt til en rekke land, blant annet Sør-Afrika, Canada, Tyrkia, det persiske imperium, Jugoslavia, Belgia og Romania, men salg til flere av landene ble stoppet på grunn av krigen. Flere av flyene havnet på Aksemaktenes side, slik som de som ble solgt til Romania og fly som ble erobret, stjålet eller på annen måte havnet i Finland, Irland og Japan.

Flyveegenskaper

Hurricane har et blandet rykte som jagerfly. Det har i ettertid gjerne blitt sammenliknet med Messerschmitt 109 og Spitfire. I forhold til dem begge hadde Hurricane relativt høy luftmotstand på grunn av de tykke vingene og seildukskonstruksjonen og var derved noe langsommere. Spitfire var også lettere på rorene og kunne manøvrere kjappere. Hurricane hadde mindre svingradius enn begge, særlig i forhold til Messerschmitt, men både stupte og klatret mye langsommere. Under slaget om Storbritannia klarte Hurricane seg likevel godt. Fordi flyet var relativt lett å fly og å lande, var det egnet for de mange uerfarne pilotene RAF måtte sette inn i skvadronene etterhvert som tapstallene steg. Flygeresset «Bob» Stanford Tuck, som ble overført fra en Spitfire-squadron for å lede en Hurricane-squadron, sammenliknet de to flytypene slik:
Mitt første inntrykk etter å ha gått fra Spitfire til Hurricane, var ikke godt. Hun var som en flygende bombe, en stor, treg gamp. Men etter noen minutter fant jeg Hurricanens fortrinn. Hun var stødig som en klippe og vidunderlig lett å skyte med. På en eller annen måte gav hun piloten en fabelaktig selvsikkerhet. Du følte deg helt trygg i Hurricanen.
I gjennomsnitt skjøt Hurricane-piloter ned 1,3 fiendtlig fly for hver Hurricane som ble skutt ned. Til sammenlikning hadde Spitfire en nedskytning/tap-rate på 1,8. Noe av denne forskjellen skyldes at de raskere Spitfire-jagerne gjerne ble brukt mot den tyske jagerflyeskorten, mens de mer stødige Hurricane ble brukt mot bombefly der det var mulig. Forskjellen i ytelse på de to jagerflyene hadde ikke så mye å si i en kampsituasjon, der overhøyde, drivstoffmengde og overraskelsesmoment var langt viktigere for utfallet.
Hurricanes fordel som fly var at den var svært stødig i flukt. I motsetning til Spitfire var den grei å håndtere selv på svært dårlige rullebaner. De tykke vingene gav rom til et robust understell som tålte hard behandling, og konstrusjonen av motorhuset gjorde at piloten hadde relativt god utsikt over nesen. Dette gjorde flyet godt egnet til tjeneste fra improviserte flystriper og steder med vanskelige forhold der styrke og pålitelighet var viktigere enn kampegenskaper.

Slaget om Storbritannia

Da slaget om Storbritannia startet sommeren 1940 hadde RAF dobbelt så mange Hurricane som Spitfire. Det var Hurricanen som kom til å bære hovedbyrden i slaget. Dens største fordel var Sydney Camms tradisjonelle konstruksjon. De britiske bakkemannskapene var vant med seilduk og spanter, og mange av reservedelene fra tidligere Hawker-fly kunne brukes. Kulehull i seilduk kunne oftest repareres med seildukslapper og lim. Mange fly kunne repareres på stedet og sendes i kamp igjen, mens Spitfire med tilsvarende skader måtte sendes til fabrikken for reparasjon. Selv om Spitfire hadde bedre nedskyting/tap-rate under slaget om Storbritannia, var de totale tapstallene mye høyere enn for Hurricane. Dette skyldtes fly som var for skadet til å kunne repareres og fly som forulykket av andre årsaker enn kamp. Det er blitt sagt at under slaget om Storbritannia elsket pilotene Spitfiren, mens bakkemannskapene elsket Hurricanenen.

Utmerkelser til Hurricane-piloter

RAFs 303 Squadron, som skjøt ned flest fiendelfy under slaget om Storbritannia, fløy Hurricane. Det samme gjorde det høyest dekorerte flyveresset under slaget, den tsjekkiske piloten Josef František. Også RAFs høyest dekorerte flyveress gjennom hele krigen, Marmaduke 'Pat' Pattle skåret mesteparten av sine seiere med Hurricane. Det eneste Victoria Cross som ble tildelt Fighter Command i løpet av hele krigen gikk til James Brindley Nicolson, nok en Hurricane-pilot. Etter slaget ble det imidlertid klart at Hurricane var foreldet som frontlinje-jagerfly. De ble tatt ut av jageravdelingene og brukt som nattjagere og jagerbombere eller sendt til avsidesliggende frontavsnitt.

Hurricane i andre land

Erfaringen med Hurricane som et driftssikkert fly gjaldt først og fremst RAF. Særlig de finske og det sovjetiske flyvåpenet var lite begeistret for Hurricanen. Alle skruer og fester trengte et spesialverktøy, the Hawker tool, som fulgte med hvert fly. Mens RAF alltid hadde mange slike til overs, var andre flyvåpen hjelpeløse skulle de miste sine. Russerne hadde også problemer med å skaffe 100 oktan drivstoff til Merlin-motoren, og fikk derved ikke den samme ytelsen ut av den som RAF gjore. På dette punktet i krigen hadde også`maskingevær-bevæningen begynt å bli for lett for luftkamper mot de etter hvert godt pansrede tyske flyene.
Selv etter at Hurricanen var foreldet som jagerfly, ble den høyt verdsatt som bakkeangrepsfly. Stadig nye versjoner (se under) med kraftigere bevæpning og bedre motor gjorde den til et verdifullt arbeidsredskap, særlig i Afrika og i Sørøst-Asia. Camms konstruksjon var i produksjon helt fram til 1944, og Hurricane fløy stridsoppdrag helt fram til krigens slutt.

Produksjonshistorie

Hurricane-jagere ble produsert i flere fabrikker spredt rundt i England, og med en egen produksjonsserie i Canada. Med unntak av den aller første produksjonsserien var de eneste forskjellene på de forskjellige modellene motoren (de senere modellene hadde lengre motorhus med plass til kompressor), propell og bevæpning. En av fordelene med konstruksjonen var at delene kunne gå om hverandre uten spesielle tilpasninger. En del fly ble satt sammen av havarerte maskiner, og gamle maskiner ble oppgradert. Eksempelvis ble alle Sea-Hurricane laget ved konvertering av vanlige Hurricane-fly, ofte utrangerte maskiner. Modellnavnene ble i noen tilfeller endret i etterkant, Mk.IIe-modellen ble omdødpt til Mk.IV etter omkring 250 bygde maskiner. Noen nøyaktig oversikt over hvor mange Hurricane som ble produsert er derfor ikke mulig å gi, men totalproduksjonen blir gjerne oppgitt som 14 533 stykker.

Tropiske utgaver

Under slaget om Malta og ørkenkrigen i Afrika ble både Hurricane Mk.I og Mk.II jagere brukt. Maskiner som skulle til disse områdene fikk ettermontert et sandfilter for å spare motoren for støv og sand. Dette forlenget motorens levetid, men senket hastigheten ytterligere i forhold til de tyske jagerne. Hurricane-jagerne var imidlertid fortsatt effektive ovenfor bombefly, særlig utgavene utstyrt med maskinkanoner.

Mk.IIe og Mk.III

En ny planlagt forbedring av d-vingene skulle original bli betegnet Mk.IIe, men ombyggingen ble etter hvert så omfattende at den ble gitt en egen produksjonsmodell, se Mk.IV. Hurricane Mk.III kom aldri lenger enn til papiret.
Under slaget om Storbritannia var det frykt for at Rolls-Royce ikke ville være i stand til å produsere mange nok Merlin-motorer, og det ble planlagt en egen modell som kunne ta amerikanskbygde Packard Merlin-motorer. Imidlertid klarte Rolls-Royce å holde produksjonen oppe, slik at en Pacard-Hurricane aldri ble nødvendig, og versjonen kom aldri i produksjon.

Mk.IV

Den siste store forbedringen av Hurricanen var å innføre en ny og forbedret vinge. I utgangspunktet ble denne modellen kalt Mk.IIe, men etter omtrent 250 maskiner fikk den betegnelsen Mk.IV. På dette stadiet var Hurricane tenkt som et rent bakkeangrepsfly, og bevæpningen var deretter. Fly utstyrt med de nye «universalvingene» kunne i en håndvending bytte på å ta to bomber, to 40 mm maskinkanoner, åtte 60-punds raketter eller dropptanker. Den eneste faste bevæpningen var to maskingevær som i all hovedsak var ment for å sikte seg inn mot målet med sporlys før man brukte 40mm-kanonene.  Den nye modellen ble utstyrt med Merlin 24- eller 27-motor med 1 620 hestekrefter (1,208 kW) og sandfilter. Selv om motoren var kraftigere, hadde flyet nå mer pansring, slik at toppfarten var omtrent som på en Mk.I. Det ble bygget 2 000 maskiner av denne typen, inkludert de første Mk.IIe-maskinene.

Mk.V

I 1943 var Hurricanen for alvor utdatert. Den nye Hawker Typhoon var under produksjon for å ta over for Hurricanen. To Mk.IV ble utstyrt med firebladers propell og en Merlin 32-motor og gitt betegnelsen Mk.V. Tre prototyper ble konvertert fra Mk.IV-skog, men modellen ble aldri satt i produksjon.

Brukere

Hurricane var det første enkeltdekker jagerflyet Storbritannia tilbød andre nasjoner. Det ble imidlertid bare solgt noen ganske få eksemplarer før andre verdenskrig brøt ut. Det ble derfor eksportert til langt færre land enn tidligere RAF-maskiner, slik som eksporten av Hawker Hart og Gloster Gladiator. Den største enkeltmottageren av Hurricane-jagere var Sovjetunionen, som mottok 2 952 eksemplarer gjennom Lend-lease-avtalen.
Flere av eksilregjeringene i London kjøpte eller fikk tildelt Hurricane-jagere fra RAF til skvadroner for flygere i eksil som fløy som en del av RAF-systemet. Både polske og tsjekkiske skvadroner var utrustet med Hurricane under selve slaget om Storbritannia. Den norske 331 skvadron fløy Hurricane før de ble flyttet til Sør-England og tildelt Spitfire-jagere. Frie franske styrker fløy også Hurricane under kampene i Afrika.
Noen av maskinene som ble solgt til allierte land rakk aldri å bli montert før krigen kom. En del slike maskiner ble tatt som krigsbytte av de tyske styrkene og gitt videre til andre land eller overtatt av de tyskvennlige regimene i landet. Noen fly ble også erobret eller reparert etter å ha nødlandet bak fiendens linjer. Hawker Hurricane er derved det eneste jagerflyet som ble brukt på begge sider på alle frontavsnitt i løpet av krigen.