Marinejegerkommandoens operasjoner i Afghanistan

Marinejegerkommandoens operasjoner i Afghanistan begynte etter terrorangrepene mot USA 11. september 2001. Marinejegerkommandoen (MJK) har deltatt i krigen i Afghanistan gjennom den amerikanskledede Operasjon Enduring Freedom (OEF) fra 2002 til 2006, det NATO-ledede International Security Assistance Force (ISAF), og gjennom NATO-operasjonen Resolute Support (RS). MJKs langvarige tilknytning til ubåtvåpenet medvirket til at en marinejeger også deltok sammen med en norsk ubåt i NATO-operasjon Active Endeavour (maritim overvåkning og kontroll i Middelhavet etter terrorangrepene 11. september 2001). Flere av spesialstyrkenes Kabul-deployeringer er beskrevet i offentlig tilgjengelig litteratur.

Desember 2001 til juli 2002

Raskt etter terrorangrepene etablerte Norge liaisonvirksomhet ved den amerikanske sentralkommandoen for Midtøsten og Afghanistan (US CENTCOM), hvor OEF ble ledet, for å holde norske myndigheter løpende orientert om situasjonen i Afghanistan og for bedre å kunne koordinere norske bidrag i kampen mot terror. Et særlig forhold var å sikre norske interesser ved å kontrollere bruken av de norske styrkene i Afghanistan, herunder spesialstyrkene. Det sistnevnte ivaretok en norsk spesialstyrke-offiser ved kommandoen for de amerikanske spesialstyrkene (US SOCOM), i perioden 2002-2006 da spesialstyrkene deltok i Sør- og Øst-Afghanistan. Denne offiseren ivaretok også kontakten ved US CENTCOMs divisjon for planlegging av spesialoperasjoner, US SOCCENT. I begynnelsen av november ba US CENTCOM spesifikt om at en norsk spesialstyrke skulle deployeres til Afghanistan, og General Frisvold involverte seg personlig for å få til en god løsning. Vinteren 2002 opererte en norsk spesialstyrke i Afghanistan for første gang.
Den amerikanskledede flernasjonale offensiven i Afghanistan høsten 2001 nedkjempet Taliban-regimet blant annet ved utstrakt bruk av spesialstyrker. Etter at den provisoriske afghanske regjeringen ble dannet vinteren 2001-2002, skulle spesialstyrkene bidra til intern sikkerhet i landet ved å drive opprørsbekjempelse og ved å bidra til oppbygging av landets egen evne til å ivareta egen sikkerhet. En marinejegeroffiser deployerte til Kandahar i desember 2001 og utførte koordinering før hovedstyrken NORSOF TG, bestående av marine-, spesialjegere og en sanitetspatrulje, ankom i januar 2002 som en del av Combined Joint Special Operations Task Force - South (CJSOTF-S). I tillegg til NORSOF TG ankom personell fra Etterretningstjenesten, også disse i januar 2002. CJSOTF-S var også kjent som Task Force K-BAR, og var en sammensetning av flere NATO-lands spesialstyrker (inkludert USA, Norge, Danmark, Canada, New Zealand og Tyskland). CJSOTF-S var underlagt US CENTCOM, opererte fra Kandahar flyplass, og ble ledet av kommandør Robert Harward fra US Navy SEAL frem til april 2002.
Den norske spesialstyrkeimplementeringen i CJSOTF-S (Task Force K-BAR) pågikk fra desember 2001 til mars/april 2002, og basert på dette bidraget ble MJK og FSK tildelt Navy Presidential Unit Citaion, (slik som samtlige deltakende styrker i CJSOTF-S (Task Force K-BAR)). General Frisvold mente tildelingen demonstrerte at de norske spesialstyrkene var godt i stand til å samarbeide i flernasjonale koalisjons-styrker. I følge den daværende amerikanske ambassadøren, John Doyle Ong, hadde ikke FSK og MJK i CJSOTF-S-perioden bare gjennomført vellykkede, risikable oppdrag innenfor offensive operasjoner, rekognosering, ødeleggelse av hule-, tunnellkomplekser og al-Qaida treningsleire, destruksjon av fiendtlig ammunisjon, søk og redning, undersøkelse av åsted (sensitive site exploration), vellykket koordinering av ukonvensjonelle operasjoner, men også anholdelse av militære og politiske fanger. Operasjon Anaconda, fra 1. til 18. mars 2002, var den første store operasjonen som inkluderte regulære styrker. I Gardez-området i Sør-Afghanistan skulle amerikanske og afghanske styrker fra Nordalliansen presse vestover for å knekke konsentrasjonen av al-Qaida-soldater som hadde søkt tilflukt i området. Fienden skulle så fanges opp av amerikanske styrker som stod enda lenger vest. Disse regulære amerikanske styrkene fikk støtte av CJSOTF-S (Task Force K-BAR) fra Kandahar. MJK og FSK hadde (som del av CJSOTF-S (Task Force K-BAR)) med seg amerikanske avhørsspesialister i felt for å vurdere hvilke personer som skulle bringes til fengsling ved operasjonsbasen på Kandahar. Disse operasjonene ble senere kritisert, blant annet fordi flere viste seg å bli feilaktig fanget, fordi det er beskrevet mishandling av fangene på Kandahar-basen, og fordi flere av de fangede ble videresendt til Guantánamobukten fangeleir på Cuba. Forsvarsminister under Donald Trumps regjering, James Norman Mattis, var daværende leder av Marine Task Force 58 og ansvarlig for oppbyggingen av fengselsområdet på Kandahar-basen. Han bekreftet i ikke-hemmeligholdte dokumenter at norske styrker hadde full tilgang til å avhøre Kandahar-basens fanger, men det er uvisst hvorvidt MJK, FSK eller Etterretningstjenesten benyttet seg av denne muligheten.
NORSOF TG hadde sitt første kontigentskifte i april 2002, samtidig som en større CJSOTF-A ble opprettet med hovedkvarter på Bagram flyplass ved at de da tre CJSOTF-ene (inkludert CJSOTF-S (Task Force K-BAR) hvor NORSOF TG var inkludert) ble sammenslått til én. (MJK hadde en stabsoffiser ved CJSOTF-A i 2003 og tre til fem mann i 2005-2006.) Under CJSOTF etablerte amerikanerne våren 2002 et Coalition Coordination Center som koordinerte spesialoperasjonene fra Kandahar på vegne av CJSOTF. Dette var en større stab som kunne gi de norske styrkene utmerket støtte også ved etterfølgende deployeringer, (og marinejegerne hadde noen stabsoffiserer i denne staben i 2003). Spesialstyrkene fikk støtte av etterretningsledd, elektronisk krigføringsledd, Civil Affairs Team og enheter for psykologisk krigføring. I løpet av 2002 gjennomførte CJSOTF-S (Task Force K-BAR) og etterfølgeren CJSOTF-A for det meste rekognoseringsoppdrag, men også offensive operasjoner i området. Spesifikt rekognoserte de norske patruljene først huler og andre bombede mål, for deretter å utførte rekognoseringer og OP-oppdrag blant annet som del av operasjon Anaconda. Fra basen på Kandahar flyplass, og senere også Bagram flyplass utenfor Kabul, ble de norske patruljene innsatt og hentet ut med bruk av amerikanske helikoptre. Taktisk sett innhentet de norske operatørene informasjon om den fiendtlige virksomheten, og denne typen etterretningsinformasjon ble rapportert til CJSOTF slik at tilgjengelige allierte styrker kunne koordineres. Den norske styrken skal ikke ha kommet i kamp med egne våpen i første del av oppdraget, men med FAC-utstyr (Litton II Laser Target Designator) belyste de åpninger i al-Quaida-huler slik at allierte fly kunne gi ildstøtte. Temperaturen under oppdragene kunne nå 60 varmegrader, og hver mann inntok sju-åtte liter vann per døgn. Alt vannet måtte bæres av den enkelte for oppdragets varighet, og opptil 100 kg vekt med oppakning per operatør var ikke uvanlig. NORSOF TG reiste i henhold til planen tilbake til Norge i juli 2002.

27. juni til 1. oktober 2003

På nyåret 2003 var regjeringen under press fra USA om å delta militært i Irak, noe regjeringen var imot. 7. februar uttrykte den amerikanske ambassadøren offisiell misnøye overfor utenriksminister Petersen grunnet manglende norsk støtte. Regjeringen bestemte 10. februar 2003 å deployere en spesialstyrke til OEF i Afghanistan for andre gang, og hovedårsaken var å hindre ledig kapasitet til andre operasjoner slik at Norge unngikk en vanskelig situasjon dersom USA fortsatte å be om norsk militær deltakelse i Irak. Spesialstyrkebidraget skulle vare tre måneder. Det var spesielt kostbart å opprettholde det norske kampflybidraget i Afghanistan, noe som bidro til at dette ble avsluttet våren 2003. Norge videreførte sin støtte ved at Norge overtok ledelsen av en regulær Battle Group i Kabul, og 21. mai 2003 besluttet i tillegg regjeringen å avløse FSK med MJK slik at det forble norske spesialstyrker i Afghanistan ut september 2003. Samlet sett ville dette synliggjøre Norge i alliansen, selv om F-16-flyene returnerte til Norge.
På bakgrunn av den første deployeringen til OEF hadde de norske spesialstyrkene gjort seg erfaringer som endret forholdene for den andre deployeringen: Kapasitetsmangler gjorde det vanskelig å operere sammen med allierte, marine- og spesialjegerne var opptrent på hver sin måte over mange år og det var følgelig utfordrende å samarbeide taktisk på kort varsel, det var ønskelig med egne transportmidler, FAC-kapasiteten måtte bedres (bedre mulighet for operatørene til å guide militære fly inn for støtte) og det var ønskelig med bedre tilgjengelighet på satellitt-kommunikasjon (SATCOM).
FSK ankom Sør-Afghanistan i april 2003 og ble som ved siste del av første deployering i 2002 underlagt CJSOTF-A. Operasjonen hadde endret seg til opprørsbekjempelse (counter-insurgency - COIN), og foregikk i Dae Chopan og Mizan i sør, og Malistan og Jaghori i nord. Grunnet den samtidige krigen i Irak var det vanskeligere å få amerikansk fly- og helikopterstøtte, og FSK hadde egne Geländerwagen, satelittsamband og FAC-utstyr til disposisjon. I tillegg bidro Etterretningstjenesten med støtte på taktisk nivå. I stedet for at FSK og MJK opererte sammen denne gang, overtok MJK FSKs utstyr da FSK reiste hjem, og MJK fortsatte operasjonen fra 27. juni til 1. oktober. (Frem til minimum 2016 har ikke MJK og FSK deployert sammen grunnet samarbeidsproblemer, selv om enkeltoperatører har blitt utvekslet mellom enhetene.)
Enkelte marinejegere hadde fått krigskirurgi-kurs forut for deployeringen, og de hadde i tillegg med seg sin egen anestesilege. Styrken hadde 12,7 mm mitraljøse på flere biler og samband på nesten alle (slik at de kunne utføre FAC). På slutten av oppdraget fikk de tildelt sekshjulinger fra Norge. MJK utførte mobilitetsoperasjoner med rekognoseringer for å vurdere hvorvidt det var opprørsvirksomhet i området utover den kjente Taliban-transitten. Enheten var i felt i tre perioder, og to av disse varte i 26 døgn. Marinejegerne var også forberedt på offensive operasjoner. De ga sanitetsstøtte til sivilbefolkningen, holdt seg underrettet om situasjonen i området ved å ha god kontakt med sivilbefolkningen, og de samarbeidet med afghanske soldater i søk etter Taliban-ledere. Styrken unngikk flere bakholdsangrep, men kom ut for et alvorlig bakhold som krevde bruk av FAC/flystøtte i Dae Chopan. FSK og MJK hadde med sine OEF-operasjoner i 2003 demonstrert at flere viktige erfaringer fra 2002 hadde blitt tatt til følge: utviklingen innen mobilitet, samband og bruk av FAC, samt samarbeidet med den norske Etterretningstjenesten - Det var utfordrende å få tilgang til god etterretning og Etterretningstjenesten opprettet derfor National Intelligence Support Team (NIST), samt NIST-S dedikert for spesialstyrkene, og MJK hadde aktivt benyttet analytikerne fra NIST(-S) gjennom stridsutviklingen.

Fra 12. november 2005 til februar 2006

I løpet av 2003 vokste politisk relatert vold og kriminalitet i Afghanistan og amerikanerne økte størrelsen på styrkene fra 7 500 til 18 000. Høsten 2004 var det økt behov for spesialstyrker, men Norge mottok ingen konkret forespørsel. FSK sendte derfor et rekognoseringsteam til Afghanistan, som i samråd med amerikanerne ble enige om at de norske spesialstyrkene kunne benyttes for støtte til gjennomføringen av lokalvalget i Paktika-provinsen.  Deretter kom henvendelsen fra USA, og Bondevik-regjeringen beordret deretter den tredje runden med norske spesialstyrker i Afghanistan fra juli 2005 til februar 2006, også denne som del av OEF, hvor målet var å skaffe informasjon, dempe opprørsaktivitet gjennom militær tilstedeværelse samt å sørge for lokal sikkerhet under lokal- og provinsvalget i Paktia- og Zabol-provinsen. FSK opererte i Paktia- og Zabol-provinsene ved den pakistanske grensen fra juli til oktober 2005, og bisto blant annet med vellykket sikkerhetsstøtte for trygg gjennomføring av lokal- og provinsvalget i Paktika-provinsen.
Marinejegerkommandoen opererte i Helmand-provinsen i Sør-Afghanistan fra 12. november frem til februar 2006 som Task Force ORCA (TF ORCA). Kompetansen ved avdelingen hadde videreutviklet seg, som betydde at både biler, samband, FAC, etterretning og skarpskyttere ble utnyttet bedre, og MJK hadde i tillegg med seg minedykkere fra MDK som EOD-personell. Avdelingen gjennomførte to operasjoner før og etter julen 2005, med utgangspunkt fra hovedkvarteret på basen ved Bagram flyplass hvor avdelingsstøtten var lokalisert. Motstanden avdelingen møtte i provinsen var kraftigere og mer vedvarende enn ved noen tidligere deployeringer, og skvadronen opererte under ekstrem trussel. I hoveddelen av operasjonen deltok en gruppe med afghanske soldater og afghansk politi. Styrken disponerte 14 biler med enten 12,7 mm mitraljøser eller 40 mm granatkastere, i tillegg til seks sekshjulinger med tilhengere og påmonterte våpen. TF ORCA utførte rekognoseringsoppdrag og innhentet etterretningsinformasjon ved å kjøre rundt i det nordlige Helmand og den vestlige Oruzgan-provinsen. Gjennom oppdragene fikk marinejegerne etterforsyninger i felt ved hjelp av dropp fra amerikanske MC-130. Det var ved gjentatte anledninger både kort- og langvarig stridskontakt med Taliban, totalt to harde trefninger i tillegg til 14-15 sammenstøt med opprørerne, men marinejegerne unnslapp alltid uten egne tap. Styrken benyttet flystøtte fra luft-til-bakke angrepsfly av typene A-10 og B-52, enten for bruk av ildstøtte, lave overflyvninger (såkalt show of force) eller for hjelp til rekognosering. IED-trusselen var i tillegg påfallende gjennom hele oppdragsperioden. Makt ble kun benyttet i selvforsvar og proporsjonalt med det situasjonen tilsa, noe som hindret sivile tap. TF ORCA rapporterte betydelig etterretning til CJSOTF, og ISAF benyttet denne til videre planlegging også etter MJKs avslutning i OEF-deltakelsen i februar 2006. Marinejegeren Trond Bolle ble senere berømmet med Krigskorset med sverd for arbeidet som skvadronsleder for MJK under denne MJK-deployeringen.

Fra juni 2008 til desember 2008

Norske myndigheter sto under et betydelig press om å sende styrker til Sør-Afghanistan både i 2006 og 2007. 5. februar kom imidlertid NATO med en formel forespørsel om å stille med spesialstyrker i Kabul, noe som var beleilig for norske myndigheter som av politiske årsaker ikke ønsket å sende militære styrker til Sør-Afghanistan.
Det overordnede målet var å forhindre en forverret sikkerhetssituasjon i Kabul, hvor både selvmordsbombere og improviserte bomber var en stor utfordring, og FSK opererte som Task Force 51 (TF 51) med en skvadron i området fra mars til september 2007. TF 51 gjennomførte både offensive operasjoner (DA) og rekognoseringsoppdrag (SR), i tillegg til militær assistanse (MA) ved å utdanne en egen afghansk sikkerhetsstyrke innenfor spesialpolitienheten kalt Crisis Response Unit (CRU) (underlagt det afghanske innenriksdepartementet). Da TF 51 avsluttet sitt oppdrag i september 2007, bidro CRU til arrestasjon av flere bakmenn og hovedaktører i samarbeid med en amerikansk spesialstyrke, før FSK returnerte til Kabul i mars 2008.
FSK fortsatte som TF 51 med militær assistanse for CRU før MJK overtok oppdraget som Task Force 52 (TF 52) i juni 2008. Både TF 51 og TF 52 rapporterte direkte til Special Operations Command and Control Element (SOCCE) som var etablert i ISAFs hovedkvarter i Kabul. Kystjegerne (KJK) utførte støtteoppdrag og Trond Bolle var en av to skvadronsjefer. Med veiledning fra TF 52 ble den afghanske CRUs kapasitet styrket, og afghanerne fikk et økende lederansvar i oppdragene. TF 52 og CRUs operasjoner hindret aksjoner og stoppet pengestrømmen til dem, og bidro til å forberede en fremtidig overdragelse av ansvaret for sikkerheten til afghanerne selv. I løpet av deployeringen skaffet marinejegerne inngående lokalkunnskap og situasjonsforståelse som ble videreført til nye avdelinger. Marinejegerne opererte til desember 2008, før FSK igjen returnerte i januar 2009 for å fortsette oppdraget.

Fra 2012

MJK har videre deltatt i Afghanistan fra 2012. Sammen med CRU har de aksjonert ved flere gisselsituasjoner. Fra 2015 ble oppdraget gitt ved NATO Resolute Support (RS), og ikke ISAF. Marinejegeren Ken Andersen mottok Krigskorset med sverd basert på sin innsats ved et terroranslag i Kabul den 5. oktober 2015. Soldater fra Marinejegerkommandoen hentet ut den norske forskeren Arne Strand etter et terrorangrep mot Intercontinental Hotel i Kabul i Afghanistan i januar 2018.

Evaluering av MJKs Afghanistan-operasjoner

Ved kongelig resolusjon av 2014 ble det oppnevnt et uavhengig utvalg (Aghanistanutvalget) som skulle evaluere og trekke lærdommer av Norges sivile og militære innsats i Afghanistan for perioden 2001-2014. Dette resulterte i Godal-rapporten som ble offentliggjort i 2016. De norske spesialstyrkebidragene, herunder MJK og FSKs oppdrag i perioden, ble vurdert. Spesialstyrkenes Afghanistan-operasjoner hadde betydning for alle de tre målene for Norges engasjement: å sikre Norges sikkerhetspolitiske forhold til USA og NATO, å bidra i "krigen mot terror" og å bidra til statsbygging i Afghanistan. Spesialstyrkenes operasjoner under OEF utgjorde liten operativ og langsiktig forskjell. Etter at spesialstyrkene etablerte seg i Kabul bidro opplæringen av CRU og harde kamper i byen til kontrollen av Kabul, og dette var avgjørende for utviklingen av Afghanistan. For målet om å styrke Norges forhold til sine viktigste allierte hadde spesialstyrke en annen betydning. Tillit og faktisk evne til samhandling ble i rapporten beskrevet å måtte opparbeides gjennom mange års samarbeid. Denne utviklingen hadde vært særlig merkbar på det operasjonelle og strategiske nivået. I løpet av perioden kom norsk kompetanseutvikling på dette området så langt at det ikke bare satt norske offiserer i viktige spesialstyrkerelaterte stabs- og lederstillinger i NATO og ISAF, men at Norge også ble en støttespiller i etableringen av et eget spesialstyrkehovedkvarter i NATO. Samarbeidet med USA ble også mer konkretisert, for eksempel gjennom en avtale om samarbeid knyttet til strategisk gisselredning undertegnet av Commander US Special Operations Command og forsvarssjefen i 2014.