Kildekritikk

Kildekritikk eller kjeldekritikk er kritisk granskning av kilder og bedømming av troverdigheten i påstander i informasjon. I dagligtale brukes det gjerne om evne til å skille seriøse fra useriøse informasjonskilder eller evne til å utvise sunn kritisk sans til informasjon. I forskning er kildekritikk en metode med et sett prinsipper for hvordan systematisk å vurdere kilder ut fra hvem som har skapt kilden for hvilket formål, ofte ved å sammenligne hva vi vet fra andre kilder. I journalistikk er kildekritikkbegrepet blitt innført om å vise kritisk sans til hvordan kilder forsøker å påvirke budskapet, for å unngå at journalisten blir et talerør for andres interesser. 
Kildekritikk ble opprinnelig utviklet som metode i historievitenskap for å analysere opplysninger i historiske og religiøse dokument hvor innholdet ofte var preget av å blir formidlet gjennom en muntlig fortellertradisjon. Innføring av systematisk kildekritikk var vesentlig steg for å gjøre historieforskning vitenskapelig.

Kildekritikk i historiefaget

Den kildekritiske metode er et sett med prinsipper for hvordan man skal tolke kilder fra fortiden dersom en ønsker å tilstrebe størst mulig grad av sannhet i forståelsen av fortiden. I de nordiske og tysktalende land regnes den kildekritiske metode som selve metoden innen historiefaget. De kildekritiske prinsippene skal muliggjøre at en kan avsløre tendens og inkonsistens i kildene. Særlig i eldre historie, hvor overlevert skriftlig kildemateriale er spinkelt og kan være nedtegnet århundrer etter begivenhetene det berettes om, er kildekritikk avgjørende for å utnytte kildematerialet mest mulig ekstensivt.

Utvikling av den kildekritiske metode

Avanserte kildekritiske teknikker ble først utviklet i studiet av religiøse tekster av humanistene under renessansen. For eksempel ble Erasmus fra Rotterdam kjent da han påviste feil i den pavelige bibeloversettelsen. Dokumenter som ble påstått å være fra antikken ble avslørt som forfalskninger ved å påpeke at enkelte latinske ord hadde kommet inn i språket på et tidspunkt etter den tid kilden utga seg for å være fra. På 1800-tallet ble læren om kildekritikk systematisert. I Norden var det særlig den danske historikeren Erslev som introduserte systematisk kildekritikk på historiske dokumenter. I Sverige snudde brødrene Weibull opp-ned på forståelsen av vikingtiden ved å underlegge kildene streng kildekritikk og i Norge gjorde Halvdan Koht det samme.

Kildekritisk vurderingskompetanse innenfor IKT

Kildekritisk vurderingskompetanse betegner i IKT-pedagogikk evnen til å vurdere informasjon på nettet kildekritisk. Innføring av digital kompetanse som læringsmål i skoleverket har ført til at dette blitt en viktigere ferdighet.
Kildekritikk er opprinnelig en metode som har sitt opphav i filologi som senere la grunnlag for vitenskapeliggjøring av historiefaget. Økt tilgang til informasjon via Internett gjør det at viktigere enn før at man forholder seg kritisk til den informasjonen man finner. På nettet risikerer man i større grad at tradisjonelle skillelinjer mellom reklame (betalt annonsering) og journalistisk stoff blir visket ut, og det er ikke alltid lett å vite hva som er hva. 
Kildekritikk på nettet handler også om å sette spørsmålstegn ved den informasjon man finner på ulike diskusjonssider på nettet. Det kan være praktiske tips om alt fra graviditet til matoppskrifter. Kildekritikk handler heller ikke bare om et rent tekstlig innhold på nettsider. Det kan også dreie seg om å vurdere bilder eller videofilm eller annet. I dag er det for eksempel svært enkelt å manipulere digitale bilder med et bildebehandlingsprogram (Baltzersen 2009).
Samtidig er det viktig å understreke at man bør være kildekritisk uansett medium. Ikke alt som står i avisene eller som blir sagt på radio, er nødvendigvis sant. I skolereformen Kunnskapsløftet er kildekritikk nevnt som et sentralt tema i de fleste fagområder (engelskfaget, fremmedspråk, samfunnsfag, naturfag, kunst og håndverk, musikk, matematikk og innenfor religion, livssyn og etikk).