google/wiki40b huggingface dataset:
Karl-Theodor zu Guttenberg

Bakgrunn

Etter avtjening av verneplikt ved fjelljegerne i Mittenwald ble han underoffiser av reserven. Guttenberg studerte jus og statsvitenskap, og er siden direktør for sin familievirksomhet, Guttenberg GmbH, i München og Berlin. Dessuten har han arbeidet som journalist for «Die Welt». Han ble innvalgt i Forbundsdagen for CSU i 2002. I 2007 tok han den juridiske doktorgraden, med avhandlingen Verfassung und Verfassungsvertrag. Konstitutionelle Entwicklungsstufen in den USA und der EU («Grunnlov og grunnlovstraktat: Grunnlovsutvikling i USA og EU». I februar 2011 ba han selv Universitetet i Bayreuth om å trekke hans doktorgrad tilbake, da han hadde blitt beskyldt for plagiat. Han ble som følge av dette kjent som både «Zu Googleberg», og Dr. Klipp-og-Lim. 
Han var generalsekretær i CSU fra november 2008 til februar 2009.
1. mars 2011 ble det meldt at han trakk seg som forsvarsminister og fra alle politiske verv som følge av avsløringen om at deler av hans doktorgradsavhandling er plagiat.

Familie

Karl-Theodor Freiherr zu Guttenberg tilhører den frankiske adelsslekten Guttenberg.
Guttenbergs farfar, Karl Theodor Freiherr von und zu Guttenberg (1921–1972), var også CSU-politiker og statssekretær. Bestemoren, Rosa Sophie Prinzessin von Arenberg (født 1922), tilhører fyrsteslekten Arenberg. Guttenbergs far er dirigenten Enoch zu Guttenberg, som var eier av vingodset Reichsrat von Buhl, og moren er Christiane Henkell-von Ribbentrop (født 1951), en datter av Jakob Graf und Edler Herr von und zu Eltz gen. Faust von Stromberg (en tidligere leder for vinbondeforbundet i Rheingau, som var kroatisk politiker og parlamentsmedlem på 1990-tallet, kjent som greven av Vukovar i Kroatia) og Ladislaja Freiin Mayr von Melnhof (født 1920). Foreldrene ble skilt i 1977, og i 1985 giftet moren seg på nytt med Adolf von Ribbentrop (født 1935), en sønn av utenriksminister Joachim von Ribbentrop. 
I februar 2000 giftet Karl-Theodor Freiherr von und zu Guttenberg seg med Stephanie zu Guttenberg født Stephanie Gräfin von Bismarck-Schönhausen, et tippoldebarn av rikskansler Otto von Bismarck. De har to døtre.
Nord

Etymologi

Ordet nord kommer over norrønt norðr fra urgermansk *nurtha-.  Det stammer sannsynligvis fra urindoeuropeisk *ner-, som betyr «venstre». Venstre gjenspeiler her til solas posisjon: Sola står opp i øst, og nord blir derfor til venstre for soloppgangen.

«Nord» som norsk dialektuttrykk

I dialektene i fjelldalene på det norske Østlandet ble ordet «nord» gjerne brukt om retningen oppover dalen, uavhengig av om denne retningen samsvarte med geografisk nord eller ikke. Menneskene som bodde på den andre siden av fjellene, altså vestlendingene, ble kalt «nordmenn»; dette har gitt navn til den gamle ferdelsåren over Hardangervidda, Nordmannsslepa, og Nordmannslågen, en sjø på vidda.
Jens Nilssøn bruker i sine visitasbøker begrepet «Nordlandt», og mener Vestlandet: «… it field heder Vijd [vidda] som er 16. mijll offuer hvilcket mand far til Nordland». Et annet sted heter det: «Hans Fod, som nu achter sig til Norlanden til Bergen». Begrepet «det nordenfjelske» brukes fremdeles, om den delen av Norge som ligger nord for Dovrefjell, men tidligere falt også Vestlandet inn under dette begrepet.
Da Christopher Hansteen reiste over Hardangervidda i 1821, la han merke til numedølenes bruk av ordet «nord», og skriver om dette i sine Reise-Erindringer: «Det Opdalske Compas, skulde man tro, havde en Misvisning af 90° mod Vest; thi den Verdens Kant, som hos alle andre Christne Folk kaldes Vest, heder i denne Dal Nord. Saaledes kalde de Hardangerne, der komme til dem over Fjeldet fra Vest, Normænner; at gaae fra Rogsland til Nørstebø eller over Fjeldets kaldes at reise Nord paa; og Normans-Lougen Søe vil, efter deres Compas udlagt, sige „den Søe, hvorfra Lougen udspringer, og som man maa reise forbi, naar man vil besøge Normænnerne“.»
P.A. Munch la også merke til bøndenes «nord»-begrep, og brukte det i Det norske Folks Historie som argument for at de første nordmennenene måtte ha kommet nordfra og vestfra over fjellene til Østlandet: «Endnu heder det at rejse nordpaa, naar man rejser lige i Vest fra Valdres til Sogn; og en Mand fra det Nordenfjeldske, ligemeget om han er fra Ryfylke eller fra Helgeland, kaldes af Østlændingen en Nordmand, med særeget Eftertryk paa „Nord“.»
Dorothy Tutin

Liv

Tutin ble født i London i 1930 av foreldre som ikke ble gift før året etter, og i hennes levetid ble fødselsdatoen derfor oppgitt til å være 1931 for å skjule denne omstendigheten rundt hennes fødsel. 
Hun var talentfull pianist, men fulgte en karriere på scenen istedenfor musikken. Hun giftet seg med skuespilleren Derek Waring, og de fikk to barn, en sønn og en datter. Ekteparet forble gift livet ut. Tutin døde i 2001 av leukemi i en alder av 71 år, og ektemannen døde i 2007.
Datteren Amanda Waring ble også skuespiller. Hun var gift i noen år på slutten av 1980-tallet med den svenske sangeren Tommy Körberg.
Dorothy Tutin ble utnevnt til kommandør av Order of the British Empire i 1967, og ble forfremmet til Dame Commander (DBE) i 2000. Hun ble derved adlet og fikk rett til å føre tiltaleformen Dame foran sitt navn.

Karriere

Etter å ha debutert på scenen i 1949 fikk hun en tidlig suksess, både på grunn av sin dyktighet som hennes uvanlige utseende. Hun fikk rollen som Cecily i filmen The Importance of Being Earnest (1952) etter Oscar Wildes skuespill.
Hennes neste store filmrolle var som Lucie i A Tale of Two Cities (1958) med Dirk Bogarde som medskuespiller. Hun fortsatte å dele sine opptredener mellom teaterscenen, fjernsyn og film. Hun opptrådte i 1970-filmen Cromwell sammen med Richard Harris og Alec Guinness i rollen som dronning Henrietta Maria før hun på nytt spilte en dronning i 1971, da som Anne Boleyn i BBCs suksessfulle fjernsynsserie om kong Henrik VIII av Englands seks dronninger, The Six Wives of Henry VIII. Hun deltok også i Ken Russels film Savage Messiah i 1972.
Hun opptrådte også som læreren Sarah Burton i fjernsynsserien South Riding (1974), basert på en roman av Winifred Holtby. Tidlig på 1980-tallet deltok Tutin også fjernsynsfilmen Murder with Mirrors, basert på en kriminalroman av Agatha Christie, sammen med Helen Hayes og Bette Davis. En annen av hennes større roller var som Goneril i en Emmy-vinnende fjernsynsproduksjon av William Shakespeares Kong Lear, og hvor Laurence Olivier spilte kongen og Robert Lang spilte hertugen av Albany.
Talagi lufthavn

Buss

Buss #12 går til sentrum hver time mellom 06 – 19 og koster 15 rubel.

Taxi

Det står drosjer utenfor terminalen og en tur til sentrum koster ca. 200 rubel.
Tlatelolco-traktaten

Tlatelolco-traktaten er en internasjonal avtale som forbyr testing, stasjonering, besittelse og fremstilling av kjernefysiske våpen i Karibia og Latin-Amerika. Traktaten ble undertegnet den 14. februar 1967 i Tlatelolco i Mexico og trådte i kraft den 25. april 1969. Den er den første avtalen som opprettet en atomvåpenfri sone i befolket område.
Traktaten ble ratifisert av alle 33 stater i traktatsområdet. Cuba var det siste landet som ratifiserte traktaten, den 22. oktober 2002. Det finnes også to tilleggsavtaler: Den ene binder USA, Storbritannia og Nederland hva gjelder deres oversjøiske besittelser i traktatsområdet. Den andre tilleggsavtalen forbyr også Frankrike, Folkerepublikken Kina og Russland fra å omgå traktaten.
Den atomvåpenfrie sonen etablert gjennom traktaten overvåkes av OPANAL, Organisasjonen for forbud mot atomvåpen i Latin-Amerika.
Det var for sin innsats med denne avtalen at Alfonso García Robles mottok Fredsprisen i 1982.
Johan Tobias Sergel

Reise til Paris og Italia

19 år gammel ble Sergel tildelt kunstnerlønn. To år etter ble han belønnet med det svenske tegnerakademiets store gullmedalje. Årene 1767 til 1779 bodde Sergel i utlandet. I 1767 fikk han et stipend på 3000 daler sølvmynt, og med disse middlene finansierte han ei studiereise til Paris, Roma og Napoli. Mesteparten av tida oppholdt Sergel seg i Roma, og brukte tiden til blant annet å studere oldtidens kunst. Flere av hans tidlige motiv er tematisk hentet fra oldtidens mytologi. Etter at stipendet var oppbrukt begynte han å skulptere på oppdrag. For Ludvig XV av Frankrike laget Sergel bestillingsverket Amor og Psyke, men kongen døde da verket ennå var halvferdig. Denne skulpturen ble siden kjøpt inn av Gustav III av Sverige, som etterhvert var begynt å vise interesse for den lovende kunstneren Johan Sergel.

Tilbake til Stockholm

Etter de tolv årene i utlandet ble Sergel kalt tilbake til Sverige av kong Gustav III. Nokså motvillig dro Sergel til Stockholm – han hadde akkurat blitt innvalgt inn i Det franske kunstakademiet og utnevnt til kongelig billedhugger. Sergel var også invitert av Katrina II til Russland, men dro aldri. I stedet ble Sergel i 1780 utnevnt til professor ved kunstakademiet i Stockholm. 
Til tross for eventyrlig framgang levde Sergel langt ifra noe avbalansert liv : han var kjent som melankolsk og tidvis ville han ta sitt eget liv. Mye ble bedre etter 1783, året då han traff Anna Rella Hellström. Ho ble elskarinna hans og kjærlighetsmøtene deres skildret Sergel i en serie humoristiske og erotiske tegninger. Etter ei reise med kong Gustav III flyttet Sergel og Anna Rella sammen i et hus sør for plassen hvor man i dag finner Hötorget. Anna Rella Hellström og Johan Tobias Sergel fikk fire barn, men bare to av de overlevde. Tiden sammen ble heller kort, Hellström døde i 1796. Sergel levde ugift de siste atten årene av sitt liv. 
Johan Tobias Sergel er gravlagt på Adolf Fredriks kirkegård i Stockholm. Flere sentrale plasser i Stockholm er oppkalt etter Johan Tobias Sergel – for eksempel Sergels torg, Sergelarkaden og Sergelgatan. I Malmö er ei gate døpt etter kunstnaren –  Sergels väg.
9 av 10 nordmenn

Seertall

Serien hadde en gjennomsnittlig markedsandel på 28,8 prosent i 2006 og 32,5 prosent i 2007.
Strengegjengen

Strengegjengen var en musikkgruppe fra Kongsvinger som eksisterte på 1970-tallet.
På midten av syttitallet var det politisk korrekt å utgi musikk som kritiserte kulturkapitalisme og romantiserte proletarers levekår. Strengegjengen var ikke noe unntak i floraen av radikale band som det motkulturelle plateselskapet MAI utga.
Myri-visa

«Myri-visa» er et skillingstrykk, en lokal sådan fra Bøherad. Visa er skrevet av en tjenestegutt som gikk med hudsko. Dette gjorde en enke narr av ham for, og hun sa at hun skulle dikte et vers om ham, hvis han kom igjen med hudsko. Kvelden etter kom gutten med lærsko på beina og visa i handa.

Teksten

1.Det er so fine enkjur i Lunde prestegjeld,

dom er so fin og snåle når dom i puss og stell

skal ut i selskap gå,

og glad du må visst vera du ei slik ei konne får.
2.Men det er ikkje mange som dit tor våga seg,

fær e dom ikkje rike og fine au attpå,

so kan dom gå sin veg,

og derfor får dæ væra eg kan'kje slik ei få.
3.Ja den som dom vil hava han må visst væra rar,

fær penger må han hava og dertil au ein gard,

så dom kan leva vel,

og pusse seg og stase som dom vil ha det sel.
4.Men det er au det same det er nok fleir igjen

som like bra kan væra som dem i puss og stell,

ei ser så stramme ut,

og dufsur etter ryggen det tek seg ikkje ut.
5.Det er no av dei somme som folk har under seg,

som jevnleg gjeng og grine: No må du nøyte deg,

og ikkje dra deg så,

for ellers kan du reise og ha deg her i frå.
6.Og du må ikkje klaga om kosten der er snå,

ti havrebrød og duppe det er no kraft å få,

fær den som arbei må,

og du tar ikkje syte om du må drive på.
7.Nei du må visstnok seia at det er nokså bra,

å komme til ein stand der du det så godt kan ha,

i kost og arbeidsskikk,

so du må visstnok seia: Det er vandt å få det slikt.
Yintai

Yintai (kinesisk: 印台区; pinyin: Yìntái Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Tongchuan i provinsen Shaanxi.
Den har et areal på 627 km² og teller 240 000 innbyggere (2004).
Håndvever

En håndvever er en håndverker som vever tekstiler for hånd. De som praktiserer faget i dag produserer interiør- og bekledningstekstiler, suvenirer og gaveartikler. Mange utøvere selger også varer og tjenester til andre næringsdrivende, for eksempel bunadstilvirkere og arkitekter.
I Norge i dag er utdannelsen til dette yrket innen utdanningsprogrammet Design og håndverk. Du må gå to år på skole og to år i lære ute i bedrift. Første skoleåret er Vg1 Design og håndverk og andre skoleåret er Vg2 Design og tekstil.
Håndveverfaget er (pr. 2016) med på Utdanningsdirektoratets liste over små og verneverdige håndverksfag. Dette innebærer blant annet at bedrifter innen faget mottar utvidet støtte fra fylkeskommunen når de tar inn nye lærlinger.
Sang om Kongeinntoget i Kristiania den 25. November 1905

«Sang om Kongeinntoget i Kristiania den 25. November 1905» er et skillingstrykk. Da kongefamilien steg i land i Kristiania den 25. november 1905, var det en stor begivenhet, og folk møtte opp, selv om det var tåke og snøkav. Det ble skrevet mange viser om denne historiske dagen. Denne er fra et skillingstrykk som var til salgs for 10 øre i «Bogvennen», Universitetsgaten 20. Melodien er av den danske komponisten Hornemann (1809–1870), og ble egentlig skrevet til visa «Den tapre landsoldtat».

Teksten

1.Fra fjell og dal og strand man møtte alle mann,

man ville rope hura når vår Konge kom i land.

Man kom i fra nord og sør og var i godt humør,

man ville hilse landets drott som det seg hør og bør.

Og pengene, som før ei fra lommen ville frem

de rullet nu så lystelig, hva brød man seg om dem.

Man ofrede gjerne alt når fest og prakt det gjaldt.

Hurra Hurra Hurra.
2.Og iver ble der lagt på byens pynt og prakt,

til kongens ære den ble kledt i broket farvedrakt.

Og mange iblant dem som bor i fattigt hjem

ble glad npr far som gikk der taus, tok øks og hammer frem.

Når hele byen jubler og stråler sin fest

kan alle være med og by velkommen til vår gjest.

For konge og for land vi roper alle mann

Hurra Hurra Hurra.
3.Så randt den store dag for gamle Norges sag

fra hus og hytte vaiede det frie norske flagg.

Og rundt på hver en plett sto folkemassen tett,

de ventede i timesvis, skjønt været det var slett.

Vår danske stemmer sterke, da de jublet sitt hurra,

vår konge skal få merke vår er sterkere enda.

Fra staute nordmenns bryst det lød med liv og lyst

Hurra Hurra Hurra.
4.Men gjennom larm og sus og tusen stemmers brus

der trengte seg et veldig drønn fra gamle Akershus.

Da tåken seilte vekk fra stolte Heimdals dekk,

man skimtet Norges konge stå der, ung og sterk og kjekk.

Et rungende Velkommen gjennom tåkeluften fór,

der roptes og der viftes til ham som sto ombord.

Så hjertevarm den lød den hilsen man ham bød

Hurra Hurra Hurra.
5.Det var en høytidsstund og taus ble hver en munn

da Kongen med sin Dronning satte fot på Norges grund.

Men jubelen på ny seg hevet høyt mot sky

da Skougaard bød velkommen til vår kjære, gamle by.

Og skipenes kanoner de sendte skarpe smell

og folkets hjerter samlet seg i bønn for kongens hell.

Fra ærlig hjertes trang det lød med malmfull klang

Hurra Hurra Hurra.
6.Så kjørte de da frem til slott og fremtidshjem,

mens kirkeklokkers skjønne lyd til velkomst hilste dem.

Men skjønnest syn de så da tusener av små,

vinkede med sine flagg, som æresvakt at stå.

Mens tårer sto i øyet på Dronningen og på Drot,

Prins Olav lo fornøyet og likte seg så godt.

For Kronprins Olav vi nu alle stemmer i:

Hurra Hurra Hurra.
7.Så Signe Gud vår Drot skjenk glede i hans slott,

gi kraft og mot så trygt han går den vei han har betrådt.

For fremmed fiendemakt vårt land i fare brakt

da står om Haakon Throne hver en nordmann trofast vakt.

Da skal den aldri slukne din lykkes milde sol,

nei den skal stråle klart og varmt på Norges kongestol.

For konge og for land vi roper alle mann:

Hurra Hurra Hurra.
Ogasawara

Øyene

Ogasawara består av tre øygrupper, listet her med de større øyene i hver gruppe:
Den Kongelige Grønlandske Handel

Den Kongelige Grønlandske Handel (KGH) var et handelsselskap, som i 1774 ble opprettet av Danmark for å drive handel med kolonien Grønland. Fra 1721 av hadde dette blitt ivaretatt av private handelskompanier. 
KGH hadde fra starten av monopol på all handel med Grønland. Fra 1782 innførte Danmark til og med en lov som sa at kontakt mellom grønlendere og europeere var forbudt. Kun danske embedsmenn hadde lov til å komme til Grønland. Dette skulle være til grønlendernes eget beste, men bidro i stor grad til å låse dem i sitt daværende levesett, som fangstmenn. Lovgivningen var økonomisk gunstig for Danmark, som både effektivt holdt andre handelsfolk borte fra øya, og sikret seg kontroll på påvirkninger på grønlenderne utenifra, som alkohol og sykdommer. 
Fram til 1950 beholdt KGH sitt monopol. De solgte kun de aller nødvendigste varene på Grønland, og var basert på bytteøkonomi, ikke bruk av penger. KGH tok imot dyrepelser, spekk og andre varer fra fangsmennene, som fikk våpen, trevirke, bomull og andre stoffer tilbake. Trevirke var de avhengige av å få importert, da det nesten ikke finnes trær på Grønland. 
Selv om monopolet opphørte fortsatte KGH som handelsselslap, og drev fortsatt med både handel og produksjonsanlegg på Grønland. 
Eksportdelen av KGH, som ble skilt ut under navnet Proeks AS, skiftet i 1990 navn til Royal Greenland AS. 
Grønlands hjemmestyre overtok KGH i 1986, som videreførte selskapet under navnet KNI.
Liutbert (Mainz)

Bakgrunn; virke i Reichenau

Liutbert stammet fra en fornem schwabisk familie. Han ble klosterlærer i klosteret Reichenau.

Erkebiskop

Den 30. november 863 ble han erkebiskop av Mainz.
I sin tid som erkebiskop stod Liutbert til tjeneste i politisk og militær forstand for Ludvig den tyske, Ludvig den yngre og Karl III. Han fungerte som mellommann i forhandlingene med den vestfrankiske konge Karl den skallede vedrørende delingen av Midtriket. Etter at dets hersker Lothar II døde i 869. lot Karl seg krone til rikets konge i Metz. Erkebiskop Liutbert klarte imiodlertid den 7. januar 870 å få Willibert gjort til ny erkebiskop av Midtrikets viktigste bispestol i Köln, og Willibert tilhørte Ludvig den tyskets krets. Den nye erkebiskop av Köln skulle sikre Ludvigs krav på Midtriket.

Erkebiskop, erkekapellan og erkekansler

Erkebiskop Liutbert ble belønnet for denne aksjon av kong Ludvig, som gjorde ham til erkekapellan og erkekansler. Han ble dermed den første erkebiskop i Mainz dom innehadde dette dobbeltembede. Etter ham skulle senere erkebiskop Heriger (913–927) også få dette. Fra 965 av ble det varig tilknyttet erkebispestilen Mainz.
Etter at hertug og markgreve av Sorbermarken, Thakulf (848–873), døde, anså ikke lenger siusiliene (på begge sider av nedre Mulde) seg lenger bundet av de traktater de hadde inngått med ham. Da rykket erkebiskop Liutbert sammen med den nye markgreven Ratolf raskt og besluttsomt ut. I januar 774 klarte de å gjenopprette tingenes gamle tilstand uten at det kom til krig.
I løpet i Liutberts embedstid kom vikingene på røvertokt opp langs i Rhinen. Sommeren 882 raserte de Köln, Bonn og Andernach. I Andernachs omgivelser ble en rekke kirker og klostre plyndret og stukket i brann. Da vikingene begav seg videre oppover mot Mainz, ble de slått tilbake av en hær under ledelse av Liutbert og greven Henrik av Babenberg.
Etter ar riket i 882 var kommet inn under Karl III, ble Liutbert avløst som erkekapellan og -kansler av dennes favoritt Liutward av Vercelli. Men i 887 ble han gjeninnsatt i dobbeltembedet. Det samme året tapte så Karl herredømmet over Østfrankerriket til Arnulf av Kärnten, som overdro dobbeltembedet til erkebiskopen av Salzburg. 
I Liutberts krets oppstod Mainz-fortsettelsen av Annales Fuldenses, hvori både Karl og Liutward fremstilles på negativ måte.
Innenkirkelig ledet Liutbert synoder i årene 868 og 888, som befattet seg med kirkelige spørsmål i Østfrankerriket. Han engaajerte seh for en viss uavhengighet for klostrene og grunnla ved slutten av sin tid Mauritiusstiftet i Mainz.
Liutbert døde den 17. februar 889 og ble formodentlig begravet i St. Alban ved Mainz.
Berrondo

Transport

Landsbyen har en jernbanestasjon.
Raymond Edward Brown

Liv

Brown ble født i New York, og var sønn av Robert H. Brown og Loretta Brown. Han studerte ved the Catholic University of America hvor han oppnådde graden Bachelor of Arts i 1948 og Master of Arts i 1949. I 1951 gikk han inn den ordensfellesskapet Saint-Sulpice etter en å ha mottatt en bachelor i hellig teologi fra St Marys seminar og universitet. I 1953 ble han ordinert som prest i bispedømmet St. Augustine, Florida.  
Han ble utnevnt i 1972 og i 1996 til medlem i den pavelige Bibelkommisjon, som gir råd til paven vedrørende spørsmål om knyttet til åpenbaringsvitnesbyrdet. Han var også professor emeritus ved det protestantiske Union Theological Seminary i New York, hvor han underviste i 23 år. Han innehadde det prestisjefylte Auburnprofessoratet ved Union.
Raymond Brown var også president i Catholic Biblical Association, Society of Biblical Literature (1976-7) og Society of New Testament Studies (1986-7). Han var også prest i bispedømmet Baltimore, Maryland.
Han ble ansett for å være en av USAs fremste bibelforskere, og mottok hele 24 utnevnelser til æresdoktorater av forskjellige universitet i USA og i Europa. Mange av utnevnelsene fra protestantiske læresteder.
Brown døde på St. Patrick's Seminary i Menlo Park, California. Kardinal Roger Mahony, Los Angeles, omtalte ham som «den ypperste og velrenommerte katolske bibelforsker som USA noensinne har fostret», «hvis død er et stort tap for kirken».

Nytestamentlig kristologi

I en detaljert artikkel fra 1965 som het «Kaller Det nye testamentet Jesus for Gud?» i tidsskriftet Theological Studies (26, 1965 ss. 545-73) undersøkte Brown om Jesus blir omtalt som «Gud» i Det nye testamente. Brown konkluderte med at «Selv det fjerde evangeliums Jesus sier aldri at han er Gud» og «det er ingen grunn til å tro at Jesus ble kalt Gud i de tidligste deler av den nytestamentlige tradisjon». Han hevdet at «Etterhvert, i utviklingen av den kristne lære, ble Gud forstått som en bredt begrep. Det ble tydelig at Gud hadde åpenbart så mye av seg selv i Jesus at Gud måtte inkludere både far og sønn». 
Tredve år senere behandlet Brown saken på ny i en innføringsbok i nytestamentlig kristologi, et standardverk innenfor fagfeltet, og skriver at «i tre tilfeller i Det nye testamente [Heb 1,8-9, Joh 1,1; 20,28] er det tydelig nok, og i fem tilfeller med sannsynlighet, at Jesus omtales som Gud». Brown ser på denne omtalen som en naturlig utvikling av de første kristnes omtale av Jesus som «Herren» (gr. kyrios).