Evolusjonsteori

Makroevolusjon

Ofte diskuteres evolusjon over artsnivået (makroevolusjon) atskilt fra mikroevolusjon.
Grunnen til dette er at opprinnelsen og utdøingen til større grupper som omfatter mange arter, ikke uten videre kan forklares med ovennevnte mikroevolusjonære evolusjonsfaktorer. Se for øvrig artikkelen om makroevolusjon.

Historie

Når man snakker om «evolusjonsteorien» i entall (spesielt i bestemt form), siktes det som sagt til dagens nydarwinistiske teori på hvordan evolusjon foregår.
Det fantes imidlertid andre evolusjonsteorier før, som prøvde å forklare evolusjonen ut ifra andre mekanismer.
Ingen av disse har nevneverdig tilhengere i dag.
Den eldste evolusjonsteorien kan spores tilbake til Anaximander, en gresk filosof som levde på 500-tallet f.Kr.
Allerede han så for seg at arter kunne endre seg over tid, men mente at dette måtte skje i form av store «sprang» (saltasjoner), noe som ikke har kunnet bekreftes av den moderne vitenskap.
Etter dette har evolusjonstanken ligget nokså brakk i over to tusen år.
Det var først i slutten av 1700-tallet og begynnelsen av 1800-tallet at enkelte biologer begynte å vurdere ulike evolusjonsteorier.
Den mest kjente av disse er Jean-Baptiste de Lamarcks teori om Transmutasjon av arter.
Han mente at arter kunne endre seg, og at dette skjedde gradvis.
På begge disse punktene har han i etterkant fått rett.
Han kunne imidlertid ikke forklare mekanismen som lå bak endringen.
Rettere sagt: Den forklaringen som han leverte, har vist seg å være feil.
For det første mente han at ervervede egenskaper kunne gå i arv (se lamarckisme).
For det andre så han for seg at den evolusjonære utviklingen i store trekk var forutbestemt, at f.eks. tilblivelsen av insekter fra leddormer kunne forutsis på samme måte som den fremtidige formen på en voksende krystall kan forutsies ut ifra mineralet det består av.
Lamarck hadde m.a.o. ikke satt spørsmålstegn ved forestillingen om naturens trinnstige.
Dette var det Charles Darwin som først gjorde.
I hans evolusjonsteori er ikke endringer forutsigbare, unntatt i visse tilfeller i det korte løp i generelle vendinger (à la «evolusjonen går mot bedre tilpasning til det lokale miljøet»).
Dette var et radikalt brudd mot alle tidligere forestillinger, der alle organismegrupper – foranderlige eller ikke – hadde sin fast tilmålte plass i verden.
Også Alfred Russel Wallace hadde skjønt at naturlig seleksjon var en drivende faktor bak evolusjon.
Grunnen til at Darwin får mesteparten av æren er den omfattende dokumentasjonen han la frem i sin bok Artenes opprinnelse i 1859.
Teorien hans ble derfor i løpet av forholdsvis kort tid godtatt av de fleste biologer.
Darwin visste imidlertid ingenting om hvordan arv foregikk.
Han trodde også at arv av ervervede egenskaper var mulig, og var uvitende om Gregor Mendels forsøk.
Da Mendels skrifter ble gjenoppdaget i 1900 og deres betydning erkjent, ble genetikken interessant nok sett på som en konkurrerende forklaring på evolusjon.
Man mente den gang m.a.o. at mutasjoner var en tilstrekkelig forklaring på evolusjon, og at naturlig seleksjon dermed var en unødvendig teori.
Derfor sank darwinismens popularitet betraktelig i løpet av 1900-talles første årtier.
Det var så sent som på 1930- og 40-tallet, at genetikkens funn ble integrert med Darwins evolusjonsteori.
Resultatet av arbeidet som ble gjort i denne perioden, kalles i dag for evolusjonsbiologiens syntetiske teori eller kort og godt for nydarwinisme.
Denne danner fortsatt fundamentet for dagens evolusjonsforståelse.
Det har blitt gjort mange betydningsfulle oppdagelser også i etterkant. Disse har ikke rokket ved evolusjonsteorien, men tvert imot støttet opp under og supplert Darwins opprinnelige og 1930-tallets syntetiske teori.