Vannklosett

Et vannklosett eller vassklosett, oftest forkortet WC eller wc etter engelsk water closet,  er en innretning konstruert for å bli kvitt menneskers avføring, urin eller oppkast og  ved hjelp av vann føre det via et avløpsrør til oppsamling i septiktank eller til offentlig kloakk og eventuell rensing. Vannklosetter kan vanligvis samtidig fjerne toalettpapir. Vannklosett kan betegne både selve innretningen og rommet. Alternativer til vannklosett er bl.a tørrklosett, privet eller utedo.

Konstruksjon

Vanntanken med skyllevannet sitter vanligvis enten i ryggen av toalettet eller er montert høyere opp på veggen. Vannet blir utløst gjennom en trekkmekanisme som åpner proppen i vanntanken og slipper vannet ned i klosettskåla. Tanken stenges og fylles automatisk etter nedskyllinga, og en enkel flottør-mekanisme stopper vanntilførselen straks tanken blir full. Vannklosetter bruker vannlås i avløpsrøret bak toalettskåla. Det er et S-formet rør som forblir fylt med vann mellom nedskyllingene og dermed sperrer for vond lukt og gasser som slår opp fra avløpsrøret. S-bøyen fungerer også som en hevert som akselererer nedskyllinga. 
Vannklosetter er vanligvis koblet til et kloakksystem som fører avfallet vekk for behandling et annet sted. Det finnes også mobile, lukkede systemer med en oppsamlingstank, for eksempel på busser, tog og fly. Der skjer ofte tømminga av klosettskåla ved utsugning istedenfor direkte spyling.
De fleste vannklosettene i vår del av verden er lagd med en stol av porselen med dosete eller sittering i tre eller plast.
Vannbesparende klosetter bruker bare 1,5 til 3 liter vann ved hver utspyling til forskjell fra konvensjonelle typer som bruker rundt 10 liter.

Utvikling i Kristiania

I Norge, og da særlig i Kristiania (Oslo), anså man lenge at klimaet var for kaldt for vannklosetter. Kloakknettet var ikke tilstrekkelig utbygget, og faren for forurensning av fjorden var årsak til at byen var sent ute med vannklosetter. Men den største hindringen var lobbyvirksomheten fra alle som hadde næringsinteresser i avfallet fra byens tørrklosetter – dotømmere, pudrettfabrikker og gartnere. Vannklosetter ble derfor ikke vanlige i hus og leiligheter i den norske hovedstaden før et stykke inn på 1900-tallet. 
Spørsmålet om når de første vannklosettene ble installert i Kristiania har vært omstridt. Vann- og avløpsetaten i byen sier at de første kom rundt 1860, og dette virker troverdig. Rørleggermesterlauget påstår at det første vannklosettet kom i 1892, men denne påstanden stemmer ikke med andre kilder som forteller at rørlegger Carl Martin Mathiesen bygde et moderne bad med vannklosett i en villa på Drammensveien i 1890. Vann- og avløp sier at det fantes kun 18 vannklosetter i 1900. Oslo byarkiv sier at det fantes 106 leiligheter med vannklosett i Kristiania  i 1900. De foreløpig første sikkert dokumenterte «Waterclosets» kom imidlertid allerede i 1858 i nybygget på Kirkegata 6 hos konsul og bankier Nicolai August Andresen og hans leieboere i samme gård. 
Grand Hotell fikk i nyere tid som den første eiendom i sentrum installert vannklosetter i 1897 til erstatning for sine bøttedoer. Disse var tilkoblet et lukket renseanlegg i hotellets kjeller. 
I 1904 var det 32 hus av totalt 7 257 i hovedstaden som hadde vannklosetter (0,44%). Et kommunalt kloakkanlegg ble innført som er prøveordning fra 1910 med en septiktank ved Skarpsno og en separatorskive ved Filipstad. I 1911 var det 1 269 vannklosetter i bruk.  Etter første verdenskrig 10 000,  og i 1920 12 000. Først fra 1928, da det ble bestemt at kloakken kunne gå fritt ut i fjorden, skjøt utviklingen fart. I 1940 var det 75 000 vannklosetter i Oslo.
Fra 1945 til 1960 ble de fleste norske boliger utstyrt med vannklosett.

Økologi, økonomi og miljø

Overgangen fra utedass til vannklosett ble ansett som et stort fremskritt i verdens rike land i første halvdel av 1900-tallet. Men det tok ikke mange år før alle kunne se at denne nye, komfortable og tilsynelatende enkle løsningen hadde store og kostbare miljøkonsekvenser. 
I Oslo ble det første renseanlegget for kloakk bygd i 1910 samtidig med at antallet vannklosett hadde kommet opp i vel 1200. Daværende stadsingeniør O. M. Andersen advarte mot systemskiftet fra privét til vannklosett av økonomiske grunner. 90 år senere er argumentasjonen utvidet og overgangen karakterisert som en «økologisk systemfeil». 
Fra 1928 ble kravene om rensing opphevet i Oslo. Problemene ble synlige umiddelbart. De lett tilgjengelige og populære sjøbadene innenfor bygrensen måtte nedlegges. Stadig større kloakkmengder ble spylt rett i fjorden. Slammet fra de renseanleggene som eksisterte ble dumpet ved Langøyene og også rensing gav forurensing. Slamtømmingen i fjorden pågikk frem til 1974. Ove Owe som var vannverkssjef fra 1931 argumenterte allerede den gangen for å bygge anlegg for slambehandling. Han var irritert over sløsingen med nyttig gjødsel og mente det måtte gå an å utnytte denne ressursen på en bedre måte. Det tok mer enn 50 år før flertallet tenkte likedan og dette lot seg gjennomføre. Først i 1987 ble all kloakk fra byen ledet til mer moderne renseanlegg hvor det meste ble fullrenset.
Problemet med vannklosett er at ett toalettbesøk som i seg selv produserer 0,5 liter avfall, gir et forbruk fra 6 til 20 liter vann av drikkevannskvalitet. I Frankrike anslås forbruket av rent vann til 27,5 liter pr person pr dag, og 20% av drikkevannet som leveres i Frankrike havner i vannsklosetter. Dette innebærer at ett daglig WC-besøk for én person forutsetter en drikkevannsproduksjon på 10 000 liter årlig. Gjennomsnittsprisen for drikkevann i Norge er 0,79 øre pr. liter. Ett menneske forbruker rent vann for 7 900 kroner årlig med ett daglig besøk på WC. Prisen for å slippe ut vann ligger i Norge på om lag det dobbelte av prisen for drikkevann. Kostnaden ved å sende ut 10 000 liter avløpsvann i offentlige rørsystemer er derfor om lag 15 000 kroner.
Tanum kommune i Sverige  (12 000 innb.) i Bohuslän vakte oppsikt da den i 1992 vedtok å sette stopp for installering av konvensjonelle vannklosetter i nye hus. 
For å gjenopprette kretsløpet valgte politikerne i Tanum at det bare skulle installeres «kildesorterende» toaletter (komposterende biodoer eller skilledoer der urinen lagres i egen tank) i ny bebyggelse, og de oppmuntret eierne av eksisterende hus til å bytte ut den konvensjonelle WC'en. Ved nybygg i områder som omfattes av reguleringsplan er dette nå et krav. Tanums eksempel har senere inspirert flere andre svenske kommuner til å ha som mål i sine miljø- eller Lokal Agenda 21-planer å skifte toalettsystem.