Lensmann

Lensmann er et begrep som har flere adskilte betydninger i norsk språkbruk. I moderne bruk brukes tittelen lensmann om visse ansatte i politi- og lensmannsetaten; denne stillingen har sine historiske røtter i det tidligere bondelensmann-ombudet, som tidligere var et offentlig ombud og øvrighetsperson i bygdene. Begrepet lensmann brukes også i historisk sammenheng om den som mottar et len fra en lensherre.

Lensmottager

Historisk var lensmann betegnelsen på den som mottok et len fra en lensherre (gjerne en konge). Lensmannen styrte lenet og påtok seg forpliktelser overfor lensherren som fortsatt var herre over landområdet. Lensmann er synonymt med vasall. Det var som regel fremstående adelsmenn, dvs. medlemmer av høyadelen, som mottok len. Lenene i Danmark og Norge ble fra 1662 betegnet amt og den som bestyrte dem ble betegnet amtmann i stedet for lensmann. I 1919 ble betegnelsen i Norge endret til fylker og fylkesmenn.
Begrepet lensmann har i skandinavisk historie for det meste blitt brukt i betydningen lensmottager. I nyere tid har norsk historievitenskap imidlertid ofte brukt begrepet lensherre om lensmennene, men dette er misvisende i juridisk forstand og i samtiden ble disse betegnet lensmenn mens begrepet lensherre var reservert for Kongen.

Bondelensmenn

I Norge utviklet det seg et særnorsk verv som «bondelensmann». Bondelensmannen ble utpekt av sysselmannen blant bøndene, og hadde som oppgave å bistå sysselmennene med oppebørselen (innkreving av skatt og avgifter). Lensmannen var dels et offentlig ombud og dels en representant for bøndene. Bondelensmennene ble etter hvert underlagt fogdene, som i sin tur var underlagt lensmennene («lensherrene»). Bondelensmannsombudet har ikke noen sammenheng med lensmennene i betydningen lensmottagere.
Etter hvert hadde nesten hver bygd sin egen bondelensmann, og det var flere lensmannsdistrikter i et fogderi. De viktigste oppgavene var pengeinnkreving og det som vi i dag kaller for politioppgaver. Han ble valgt blant gode bønder i det gamle bondesamfunnet, gjerne karer med en viss naturlig autoritet, rettferdighetssans og fysisk styrke. Da fogdembedet ble innført, og bondelensmennene ble underlagt dem, måtte de likevel godkjennes av allmuen. Folketradisjonen hadde ofte et ambivalent forhold til lensmannen, siden han representerte «øvrigheta». Noen eventyr gjør regelrett narr av ham, og i minst ett tilfelle settes han i ledtog med djevelen.
Da eneveldet ble innført i 1660 var det mellom 300 til 350 lensmenn i Norge. Eneveldet førte til et sterkere embetsmannsstyre, og oppgavene til lensmannen som det ytterste forvaltningsleddet ble enda tydeligere. Utover 1800-tallet begynte lensmennene å ansette medhjelpere, lensmannsbetjenter, som de selv lønnet. Lensmennene er i dag ledere for politiet i lensmannsdistrikter.

Lensmenn i Politi- og lensmannsetaten

Lensmenn i Politi- og lensmannsetaten er en direkte videreføring av bondelensmann-ombudet, slik det utviklet seg fra slutten av 1700-tallet og utover på 1800-tallet, samtidig med fremveksten av et moderne politivesen. 
Lensmann er i moderne tid en person med politimyndighet samt ulike sivile oppgaver. Dette kan være å bistå skifteretten, være namsmann og notarius publicus. Lensmannen er lederen på lensmannskontoret og har en grad som tilsvarende politistasjonssjef. Lensmannsbetjenter er personal under lensmannen, disse har siden år 2000 graden politibetjent.
Det administrative ansvaret for lensmennene lå tidligere under fylkesmennene, men etter politiloven av 1995 ble dette overført til politimestrene. Dette gjelder politioppgaver, når det gjelder sivile oppgaver har lensmannen fortsatt et selvstendig ansvar i forhold til politimestrene.