Norsk forsvarshistorie

Norsk forsvarhistorie omhandler historien til den organiserte forsvarsmakten i Norge.  I dag er det Forsvaret som står for militær makt i landet.

Under Danmark

Den nordiske sjuårskrigen ble innledet i 1563 ved at svenske styrker tok Jemtland og Herjedalen mot liten protest fra den norske befolkningen. De gikk videre og tok Trøndelag og Nordmøre også. Den svenske erobringen gikk såpass bra at en stor del av de svenske styrkene ble sendt hjem til Sverige igjen. Det norske forsvaret var på denne tiden ikke moderne eller operativt nok til å kjempe mot en svensk overmakt, og det påvirket ikke vanlige folk i nevneverdig grad om det var den svenske eller danske kongen som hadde makten i landet. Et betydelig antall unge menn fra Trøndelag og Nordmøre ble i denne perioden utskrevet til tjeneste som soldater i den svenske hær. 
I København og Bergen vakte det mer oppstyr.  Bergen var avhengig av handel med Nord-Norge, og med svenskene i besittelse av kystområder på Vestlandet var denne truet.  Saken falt under ansvarsområdet til lensherren i Bergen, Erik Rosenkrantz.  Under trusler om strenge bøter og inndragelse av gård og grunn fikk han mobilisert en bondehær på nesten 4000 mann.  Som juridisk grunn ble leidangsplikten trukket fram.  Disse soldatene fikk opplæring i militær eksersis, og gikk nordover og drev svenskene tilbake.
I 1567 kom et nytt svensk angrep, denne gangen mot Østlandet.  Akershus festning, nylig modernisert, ble beleiret, men sto i mot.  En norsk hjelpestyrke, også denne fra Bergen, samt en dansk unnsetningsstyrke kom til Akershus omtrent samtidig og svenskene trakk seg tilbake.  En erfaring fra den nordiske sjuårskrigen var at et effektivt invasjonsforsvar kunne bygges opp av bønder og byfolk.  
Den norske hæren ble opprettet ved en krigsordinans fra Christian IV den 18. januar 1628.  Den var bygget på legdsinndeling.  Det betød at gårdene ble samlet i legder som skulle stille en soldat hver.  Ved enkelte avdelinger stilte man også vervede (gevorbne) soldater.  Etter 1641 var hovedtyngden i hæren seks infanteriregimenter.
Christian IVs hovedmotivasjon var krig mot erkefienden Sverige.  I 1611 hadde han startet Kalmarkrigen.  I Danmark var krigslykken på kongens side, og hans trente leiesoldater gjorde en effektiv jobb.  I Norge, derimot, nektet de norske bondesoldatene å gå inn i Sverige.  De var bare innstilt på en defensiv krig.  I Norge eksisterte det så å si ikke noen ordentlig hær.
I de første årene, som i nyere tid, tjenestegjorde en stor andel av Hærens soldater utenlands.  Tyske offiserer tjenestegjorde i Norge, spesielt på 1600-tallet, og kommandospråket var tysk fram til 1772.  
Fram mot 1640-tallet var ikke Norge noen militær trussel mot Sverige, men de norske ressursene ble viktigere for danskekongen.  Dette gjaldt naturressurser, spesielt tømmer til skipsbygging, samt mannskaper til de danske skipene.  I bakgrunnen lå Christians krigsordinans fra 1628, og i første del av 1640-årene ble denne tatt i bruk.  Svenske styrker tok Jylland i 1643, og norske styrker ble øyeblikkelig mobilisert.  Sommeren 1645 sto 10 000 mann i den norske hæren.  Rundt 8 000 av disse var utskrevne bondesoldater, mens resten var vervede.  3 200 mann ble også utskrevet til flåten.  Våren 1644 hadde svenske innhugg i Jämtland og Herjedalen blitt drevet tilbake av norske styrker.
Freden i 1645 gjorde at både Jämtland og Herjedalen ble avstått fra norsk territorium.  Danskekongen måtte gi fra seg betydelige landområder ellers, og Sveriges status som samtidig stormakt økte.
Allerede i 1657 hadde danskekongen blitt oppmuntret av svenske motganger i felttoget i Polen, og han erklærte krig mot Sverige den sommeren.  Krigsforberedelsene i Norge hadde foregått i flere år, blant annet var festningsverkene utbedret og hæren satt opp med seks regimenter.  Den danske hovedstaden ble beleiret, men norske styrker opererte fritt og tok tilbake Trøndelag, Nordmøre og Romsdal innen høsten 1658.  Verre gikk det med felttoget inn i Bohuslän.  De europeiske stormaktene la press på Sverige om å få til en fredsavtale, og i dokumentet datert 27. mai 1660 fikk Norge omtrent de grensene det har i dag.
På 1600-tallet ble også forsvaret i Norge profesjonalisert, sammen med andre etater som Posten og bergverket.  Utenlandske offiserer ble leiet inn, og et kavaleri ble opprettet.  Kavaleriets dragoner ble satt opp ved at en gruppe gårder, kalt et kvarter, samlet seg om å utruste en mann med hest.  Fram mot 1660 ble også utskrivningen til flåten økt, og nådde en topp på rundt 500 mann i året.  Hærens styrker på samme tiden var rundt 11 000 mann.
På 1600-tallet ble også festningsverkene bygget ut og middelalderfestningene modernisert.  Tapet av Båhus festning, den største i Norge, bidro til at man måtte bygge nye langs svenskegrensa.  En linje langs Glomma ble også befestet.
Den store nordiske krigen er benevnelsen på krigen som ble ført i Nord- og Øst-Europa fra 1700 til 1721 mellom på den ene siden Sverige og på den andre siden en stor koalisjon bestående av Sachsen-Polen, Danmark-Norge og Russland, samt fra 1715 også Preussen og Hannover. Krigen begynte med et koordinert angrep på Sverige fra koalisjonen i 1700, og ble avsluttet ved freden i Nystad i 1721. Sverige mistet sin stormaktsstilling som følge av krigen, mens Russland etablerte seg som den dominerende makt i Østersjøområdet og en europeisk stormakt.  Rundt 8 000 nordmenn gjorde tjeneste i flåten under krigen.  Bare Karl XII sine angrep i 1716 og 1718 førte til alvorlige krigshandlinger på norsk jord.
På 1700-tallet var det den norske bondesoldaten som var ryggraden i forsvaret.  Gårdene gikk sammen i legder for å utruste soldaten, men etter hvert ble det vanlig at de betalte penger i stedet for å stille utstyret direkte.  Uniformer ble også vanlige mot slutten av århundret.
Under sjuårskrigen (1756 til 1763) ble omtrent halvparten av den norske hæren sendt ut av landet.  De var grensevakter i hertugdømmene Slesvig og Holsten.  Dette var en kostbar affære for den norske staten: Mellom 1760 og 1779 gikk omtrent 77 prosent av utgiftene på statsbudsjettet til Forsvaret.  Det må nevnes at på den tiden hadde staten mye mindre sosiale utgifter enn i dag.
I 1808 kom Norge i krig igjen.  Danmark-Norge lå mellom Frankrike og Storbritannia i napoleonskrigene, og endte opp i krig på Napoleons side.  Svenske styrker rykket inn i Østfold og Østerdalen, men en norsk hær under prins Kristian August drev dem tilbake.  Britiske skip blokkerte Norge, og sult og nød ble resultatet.  Norske skip langs kysten ble oppbrakt, og mannskapene endte opp i britisk krigsfangenskap.  Av og til kunne norske skjærbåter med lette kanoner gjøre alvorlig motstand, men stort sett var den britiske sjøkrigsmakten fullstendig overlegen.  For å erstatte de utrangerte skjærgårdsbåtene og galeiene ble det satset på å bygge opp kanonbåter i to klasser: En for sjalupper opp til 60-70 fot og med et mannskap på 60-70 mann og en for joller på inntil 45 fot og med 20-25 manns besetning.  Henrik Ibsens episke dikt Terje Vigen omhandler nøden i denne perioden.
I perioden fram til 1814 ble det bygget over femti av hver skipstype, og samtidig ble festningsverkene utbedret.  Dette ansporet også norsk våpenindustri.  Kanoner ble produsert på norske jernverk, og i Bergen, Oslo og Kongsberg ble det produsert krutt.

Selvstendighet og verdenskriger

I 1895 hadde forholdet mellom Sverige og Norge tilspisset seg etter at Stortinget i lengre tid hadde presset på for å få mer innflytelse over utenrikspolitikken.  I juni 1905 brøt Norge ut av unionen, og mens det ble mobilisert styrker på begge sider ble det også ført forhandlinger om vilkårene for unionsoppløsning.  Det kom aldri til kamp, da man kom til en minnelig ordning.  Sverige krevde dog at Norge skulle bygge ned grensefestningene.  Sverige som krigstrussel forsvant nærmest de første årene etter unionsoppløsning, men samtidig så rustet stormaktene på kontinentet opp, og en verdenskrig var i oppseiling.  Norge valgte å holde seg nøytralt.
Den norske marinen ble i sin helhet mobilisert, sammen med noen kystbefestninger og elementer fra Hæren.  Gjennom hele krigsforløpet holdt Norge en strengt nøytral linje, hvor Marinen tok hovedtyngden av håndheving på norsk territorium.  Spillerommet for en liten nøytral nasjon ble mindre og mindre utover i krigen.  De krigførende maktene respekterte de nøytrale så lenge de hadde militær makt bak kravene.  Da USA kom med i krigen ble spillerommet brått nærmest ikke-eksisterende, og i praksis ble Norge en slags alliert av Ententemaktene.
Etter krigen var over var både personell og materiell i Marinen utslitt, og samtidig ble forsvaret som helhet i etterkrigstiden bygget ned.  Samtidig kom en ny forsvarsgren til, etter som flyteknologien for alvor ble tatt i bruk.  Først ble flyene disponert under Hærens flyvåpen og Marinens flyvåpen, men høsten 1944 ble det et felles luftforsvar.
I årene etter første verdenskrig satte de norske myndighetene lit til at konflikter skulle kunne forebygges gjennom det nystartede Folkeforbundet.  Folkeforbundet ble dog hemmet av at verken Tyskland eller det nyopprettede Sovjetunionen var med, og ei heller ble USA den pådriveren som forbundets stifter, Woodrow Wilson, håpet. Norske myndigheter i mellomkrigstiden var utpreget forsvarsfiendtlige, og det var lettere å spare på forsvarsbudsjettet enn mange andre steder.  I tillegg var det viktigste opposisjonspartiet, Arbeiderpartiet, av den overbevisning at den da voksende internasjonale sosialismen ville bidra til nedrustning og minske faren for krig.
En debatt var igang om Forsvaret skulle bygges opp med profesjonelle soldater eller som en milits.  For Hærens vedkommende gikk dette på hva slags opplæring soldatene skulle få.  For Marinens del så gikk det på ambisjonsnivået.
I 1933 ble invasjonsforsvaret bygget ned til en nøytralitetsvakt. Tanken var at man skulle bygge opp igjen Forsvaret om det kom tegn til krig i Europa.  I andre halvdel av tiåret ble dette satt i gang, men man kom for sent i gang for å stå i mot den tyske invasjonen i 1940.  Et stort gap hadde også utviklet seg mellom Forsvarets organisasjon og tildelte midler. Organisasjonen var altfor stor til de budsjettene man hadde blant annet til å trene soldatene.  Man endte opp med en papirtiger.
Det norske forsvaret ble nedkjempet i løpet av et par måneder i 1940, til tross for noe allierte forsterkninger. Sen og dårlig organisert mobilisering bidro til at man ganske enkelt ikke hadde kampklare militære ressurser til å stå i mot det tyske angrepet 9. april 1940.  På tross av dette valgte både konge og regjering motstandskamp, også på et militært plan.
Landets politiske og militære ledelse flyktet til Storbritannia, og Forsvaret ble gjenoppbygget der.  Samtidig foregikk det militær motstandskamp i det okkuperte Norge.    Blant det militære personellet som steg i land i Storbritannia var det laber stemning.  Forsvaret hadde vært lite og utdatert, og hadde på tross av noen lokale seire lidd et sviende nederlag for den teknisk og taktisk overlegne fienden.  Et nytt forsvar måtte bygges opp igjen i en nasjon som selv var truet av invasjon.  Når freden kom i 1945 ble norske styrker satt inn i Norge igjen, hovedsakelig for å avvæpne tyske soldater og sikre krigsfangene.
Da det ble fred igjen hadde Forsvaret mistet til sammen 2 000 mann.  Til sammen hadde nasjonen litt over 10 000 krigsdødsfall, og av disse var over 3 600 i handelsflåten.  En viktig konsekvens av motstanden mot naziregimet og arbeidet til regjeringen i eksil var at Norge hadde demonstrert sin vilje til å forsvare grensene og sitt demokratiske styresett.  Dette var et poeng under fredsforhandlingene, hvor Norge kunne sitte rakrygget på seierherrenes side.

Allianseforsvar og kald krig

Etter krigen var forsvarsviljen stor, og «Aldri mer 9. april!» ble et slagord.  Spesielt arbeiderbevegelsen hadde fått et nytt syn på militærsaker.  Et totalforsvarskonsept ble bygget opp, hvor i en periode praktisk talt hver eneste stridsdyktige norske mann var engasjert i forsvar av nasjonen på et eller annet vis.
Det ble innsett at Norge neppe kunne regne med å stå utenfor en ny verdenskrig, og Norge forlot sin nøytrale linje og søkte inn i den nyopprettede NATO-alliansen.  Det norske forsvaret kom også mye tettere opp til USA, spesielt gjennom mottak av store mengder forsvarsmateriell gjennom Marshall-hjelpen.  Den store militære trusselen var Sovjetunionen, og Norge fikk på nytt et invasjonsforsvar.  Det nye Forsvaret var også fylt opp av personell som hadde erfaring med å drive storkrig i en allianse.  Spesielt etter Koreakrigens utbrudd i 1950 akselererte utbygginen av Forsvaret.
Det første og største norske bidraget til vestmaktene etter krigen var Tysklandsbrigaden.  Den var operativ fram til 1953 og sto under norsk administrasjon og jurisdiksjon, men under britisk operativ kommando. Den var utstyrt med britisk utstyr og var utstasjonert i Schleswig-Holstein, i den britiske okkupasjonssektoren. Schleswig og Holstein var tidligere (før 1814) i personalunion med Norge, i egenskap av besittelser av den danske kongen (som egentlig stammet nettopp fra Schleswig).  Tidlig på 1950-tallet ble brigaden trukket hjem og ble omdannet til Brigaden i Nord-Norge.
Norske politikere måtte sjonglere forholdet til Sovjetunionen som nærmeste nabo sammen med forpliktelsene i NATO-samarbeidet.  Blant annet valgte Norge å ikke ha utplassert atomvåpen på norsk jord, og å drive en basepolitikk som var innrettet på å ikke irritere sovjeterne.  Begge deler var en belastning ovenfor landets allierte.  
En ny våpengren kom også til som følge av erfaringene med motstandskampen, nemlig Heimevernet.  Målet var å ha en raskt mobiliserbar styrke som skulle sikre viktige samfunnsfunksjoner samt mobiliseringen av Hæren.  Den 15. april 1944 la Forsvarets overkommando fram en plan om «Forberedelse for reisning av Norges nye forsvar» for den norske regjeringen i London. I den sto det å lese blant annet at «under moderne krig må befolkningen på et hvilket som helst sted i landet og når som helst på korteste varsel kunne tre i aksjon til forsvar av sin egen by, bygd eller grend. Det skal først og fremst holde fienden stangen inntil ordinære stridskrefter kan komme til».  Heimevernet ble etablert i Stortingsmelding nr 32 som ble lagt fram og vedtatt av Stortinget 6. desember 1946.
Fram mot rundt 1970 var de tre sjefene i de tradisjonelle våpengrenene til stor grad enerådende innenfor sine fagfelt.  På denne tiden ble de forskjellige stabene samlokalisert, også sammen med Forsvarsdepartementet, på Huseby ved Oslo.  En sterkere politisk styring gjorde seg gjeldende, også etter at Forsvarsdepartementet av praktiske hensyn flyttet tilbake til Oslo igjen etter noen år.  Rundt 1970 begynte også engasjementet for forsvarssaken å dabbe av i befolkningen.  En ny generasjon hadde vokst opp, som ikke hadde noen minner fra krigstiden og som samtidig i større grad utfordret autoriteter.
Ved inngangen til 1970-tallet var det også andre ting som ulmet under overflaten.  Sovjetunionen bygget ut basekomplekset sitt på Kola-halvøya i stor grad, og samtidig var det mangel på øremerkede allierte styrker som raskt kunne være på plass i nordområdene i tilfelle en krisesituasjon.  Dette siste ble avhjulpet først på slutten av 1970- og begynnelsen av 1980-tallet med mer robuste forsterkningsplaner.  En tredje faktor var at de utenlandske tilskuddene begynte å dabbe av, og det ble vanskelig å opprettholde størrelsen på organisasjonen over tid.  Dette ble tydelig første ut på 1980-tallet, med alvorlige strukturelle ubalanser.

Etter den kalde krigens opphør

Etter Sovjetunionens og Warszawa-paktens oppløsning rundt 1990 ble Forsvaret bygget kraftig ned.  En ubalanse mellom mål og tildelte midler hadde blitt stadig tydeligere, og fra 1990-tallet så ble antallet soldater betydelig redusert.  På 1980-tallet hadde også en stor del av det gamle materiellet begynt å bli utslitt, og en modernisering fant sted.  Tidlig på 2000-tallet ble også territorialansvaret overført fra Hæren til Heimevernet.
I etterkrigsårene hadde også Forsvaret hatt utenlandsstyrker, spesielt i FN-regi.  Tysklandsbrigaden var norsk bidrag til okkupasjon av Tyskland.  Senere deltok forsvaret i fredsbevarende operasjoner, blant annet i Libanon, Bosnia-Hercegovina og Afghanistan.