Peder Povelsson Paus

Peder Povelsson Paus (født 1590 i Oslo, død 21. juli 1653 i Kviteseid) var en norsk geistlig, som var sogneprest i Kviteseid og prost i Øvre Telemark prosti fra 1633 til sin død. Han huskes blant annet gjennom diktet In memoriam Domini Petri Pavli (Til minne om herr Peder Povelsson), skrevet av sønnen Povel i 1653.

Bakgrunn og oppvekst

Han vokste opp i Oslo og har ved siden av sin eldre bror, sogneprest i Fredrikstad Hans Povelsson Paus (1587–1648), lenge vært kjent som eldste sikkert kjente stamfar til slekten Paus. Brødrenes kostbare utdannelse og gode forbindelser viser at de utvilsomt må ha tilhørt eliten i 1500-tallets Oslo, men deres familiebakgrunn er ikke helt sikkert kjent. Ifølge S. H. Finne-Grønn var brødrenes far etter alt å dømme borger i Oslo Povel Hansson (f. ca. 1545–50), sønn av kannik ved Mariakirken i Oslo Hans Olufsson (d. 1570), som hadde adelig rang.
Peder Povelsson var i likhet med sin bror elev ved Oslo domskole, hvor biskop Niels Clausen Senning i 1609 valgte ham ut som 3. sanger ved domskolens kor. I likhet med broren sang han alt. Han ble 7. juni 1611 student ved Københavns Universitet; han er den første nordmannen som er nevnt i den eldste bevarte matrikkelen for universitetet, som begynner i året 1609. Han er oppført under navnet Petrus Paulli[nus] Asloensis («Peder Povelsson av [fra] Oslo»).

Virke som prest

Etter fullførte studier startet han sin karrière innenfor geistligheten, som utgjorde den ene av de to privilegerte stendene (ved siden av adelen) i Danmark-Norge i hans levetid. Før 1617 var han blitt rektor ved Skiens latinskole. Samme år ble en injuriesak mot ham innbragt for Domkapitlet i Oslo av borger i Skien Nils Thomasson. Ifølge Nils' klagemål hadde han blitt bragt opp på skolen, hvor Peder i flere elevers nærvær hadde gitt ham pryl. Peder svarte at han ikke kunne nekte for dette, men at han hadde følt seg nødt og tvunget da Nils gjentatte ganger hadde overfalt ham med grove ord både hjemme og på gaten. Saken ble utsatt ettersom biskop Sennings etterfølger Niels Simonsen Glostrup ennå ikke hadde besteget bispestolen, og kom ikke senere fore; partene hadde vel avfunnet seg med hverandre.
I 1618 ble Peder Paus kapellan hos sogneprest Svein Gunnarsson i Vinje, og rundt 1621–22 etterfulgte han herr Svein som sogneprest. Vinje var imidlertid et sparsomt befolket og etter datidens forhold avsidesliggende distrikt som bare kunne gi sin sogneprest beskjedne inntekter. Midtvinters 1633 tok han permisjon fra embedet og reiste med sin familie til Christiania, hvor han straks fikk stilling som tolvprest ved Oslo domkirke og hvor hans hustru Johanne Madsdatter nedkom med datteren Helvig 12. juli 1633. Som tolvprest forestod han gudstjenesten i domkirken klokken 12 på søndager, der en del av katekismen ble lest og forklart; denne gudstjenesten var særlig beregnet på unge mennesker. Allerede samme år søkte og fikk han embedet som sogneprest i det rike prestegjeldet Kviteseid (med Brunkeberg, Nissedal, Treungen og Vrådal), som etterfølger etter den nettopp avdøde Jens Michelsen. Han ble deretter umiddelbart valgt av prestekollegiet til herr Jens' etterfølger som prost over Øvre Telemark (eller Skattlandet, som det også ble kalt), noe som tyder på at han allerede som sogneprest i Vinje var godt ansett, og ble sittende i begge embedene til sin død i 1653. Han bodde på embedsgården Kviteseid gård, etter datidens forhold en meget prektig gård og prestegjeldets største, og det hørte flere andre eiendommer til kallet.
Tradisjonen om herr Peders svære legemskrefter er overlevert i Kviteseid til våre dager. Selv på sine eldre dager løftet han på strak arm de store bronsestakene som fortsatt står på alteret i Kviteseid gamle kirke. Herr Peder ble begravet 3. august 1653 under kirkegulvet øverst i koret inne i Kviteseid gamle kirke. Dagen etter begravelsen kom prestene i Øvre Telemark sammen og valgte Sakarias Jonsson Skancke til hans etterfølger som prost i Øvre Telemark.
Peder var gift med Johanne Madsdatter (død 1667). Hennes herkomst kjennes ikke sikkert. «Nogen prestedatter fra Bratsberg len kan hun ikke ha vært, og i Skien synes hun ikke å ha hørt hjemme […] Måskje er det sannsynligst at hun har vært et bekjentskap hr. Peder har gjort i Oslo eller i Fredrikstad under besøk hos sin bror, presten hr. Hans Paus. Et av hr. Peders barn hadde det i samtiden overmåte sjeldne fornavn Helvig, som selvsagt er en opkallelse efter en nær beslektet person, og det peker en god del høiere op enn blandt det vanlige borgerskap», skriver Finne-Grønn. Johanne Madsdatter var etter hans død gift andre gang med etterfølgeren som sogneprest i Kviteseid, Amund Morland, i et ekteskap som hadde karakter av fornuftsordning. Amund Morland ble etter hennes død gift andre gang med Åse Christensdatter, datter av godseieren Christen Andersen og Anne Gundersdatter på Borgestad gård. Amunds og Åses datter Susanne var gift med Peder Paus' sønnesønn Hans Paus.
I tråd med datidens navneskikk i Skandinavia ble han vanligvis kalt ved sitt fornavn og patronym. At slektsnavnet var i bruk i hans levetid viser likevel bl.a. en orasjon forfattet av nevøen Anders Paus ved Universitetet i Franeker i 1644, som nevøen dediserte til faren Johannes Paulinus Pausius (Peders bror Hans Paus) og fire andre personer som hadde bekostet hans utdannelse (rikskansler Jens Bjelke, Bjelkes svigersønn Daniel Ottesen Bildt, admiral Sten Willumsen Rosenvinge og biskop Oluf Boesen).
Peder Paus er stamfar for alle de nålevende grenene av slekten Paus, og etterkommerne tilhørte i rundt to århundrer «embetsaristokratiet» i Øvre Telemark, der dommer- og presteembeder gikk i arv i slekten i lang tid. Hans mest kjente etterkommer er kanskje Henrik Ibsen.