Akkadisk

Klassifisering

Sammen med de øvrige semittiske språka tilhører akkadisk de afroasiatiske språka, en språkfamilie som hører hjemme i Vest-Asia og Nord-Afrika. 
Innenfor de semittiske språka danner akkadisk en egen østsemittisk undergruppe. Den skiller seg fra nordvest- og sørsemittiske språk gjennom ordstillinga subjekt–objekt–predikat (SOV), mens de to andre greinene vanligvis benytter en predikat–subjekt–objekt- eller subjekt–predikat–objekt-ordstilling. Ordstillinga i akkadisk er annerledes på grunn av innflytelse fra sumerisk, som har SOV.
Dessuten bruker akkadisk som eneste semittiske språk preposisjonene ina (lokativ, altså norske i, på, ved, med) og ana (dativ-allativ, altså norske for, til). Mange beslekta, nordvestsemittiske språk, som arabisk og arameisk, har isteden preposisjonene bi/bə (lokativ) respektive li/lə (dativ). De akkadiske rompreposisjonenes opprinnelse er ukjent. 
I motsetning til de fleste andre semittiske språk har akkadisk bare én frikativ, nemlig ḫ [x]. Akkadisk har mista både de glottale og de faryngale frikativene, som er typiske for de øvrige semittiske språka. Sibilantene i akkadisk var i alle fall fram til gammelbabylonisk tid (cirka 1800-tallet f.Kr.) utelukkende affrikater.

Skrift

Gammelakkadisk har blitt bevart på leirtavler siden 2600 f.Kr. Det ble skrevet med kileskrift, som ble overtatt fra sumererne. I motsetning til i sumerisk ble dette til en fullt utvikla stavelsesskrift. Kileskriftens opprinnelige logogramkarakter kom i bakgrunnen. Imidlertid fortsatte man å bruke de tilsvarende logogrammene for frekvente ord som «gud», «tempel» og så videre. Derfor kan for eksempel tegnet AN på den ene sida stå som logogram for «gud», og på den andre sida betegne guden An, og til og med brukes som stavelsestegn for stavelsen -an-. Dessuten ble det samme tegnet brukt som determinativ for gudenavn.
Eksempel 4 på bildet til høyre viser en annen egenart hos det akkadiske kileskriftsystemet. Mange stavelsestegn har ikke noen entydig lydverdi. Enkelte tegn, for eksempel AḪ, har samme betydning uavhengig av stavelsesvokalen sin. Heller ikke i den andre retningen er det noen entydig koordinering. Stavelsen -ša- gjengis for eksempel med tegnet ŠA, men også med tegnet NÍĜ. Ofte brukes til og med disse to tegna for den samme stavelsen i en og samme tekst.

Språkutvikling

Gammelakkadisk, som ble benytta fram til slutten av det tredje årtusenet f.Kr., skiller seg fra både babylonsk som assyrisk, og ble utkonkurrert av disse dialektene. Allerede på 2000-tallet f.Kr. kunne disse to, som senere skulle bli hoveddialekter, tydelig skilles fra hverandre. Gammelbabylonsk er, på samme måte som den nærstående dialekten mariottisk, tydelig mer innovativt enn både det gammelassyriske språket og det fjernere eblaittiske språket. Derfor er det i gammelbabylonsk at man for første gang finner former som lu-prus (jeg kommer til å avgjøre), istedenfor den eldre la-prus. Selv om assyrisk var temmelig arkaisk sammenligna med akkadisk, utvikla også dette språket visse nyvinninger, for eksempel den «assyriske vokalharmonien», som dog ikke kan sammenlignes med vokalharmonisystemet i tyrkisk eller finsk. Eblaittisk var et enda mer arkaisk språk. Det beholdt hele tida et produktivt dualis og et relativt pronomen som særstilles etter kasus, numerus og genus. Begge deler forsvant allerede i gammelakkadisk.
Gammelbabylonsk var kong Hammurabis språk, og med dette skapte han det som i dag kalles Hammurabis lover, en av verdens eldste lovtekster.
Fra 1400-tallet f.Kr. snakker man om «mellombabylonsk». Grensedragninga bygger på at kassittene erobra Babylonia omkring 1550 f.Kr. og deretter beherska dette språket i over 300 år. De ga opp sitt eget språk til fordel for akkadisk, men hadde liten innflytelse på språket. I mellombabylonskens blomstringstid var det i hele den gamle Orientens verden, inkludert Egypt, diplomatiets skriftspråk. I denne perioden ble tok det også opp tallrike lånord fra nordvestsemittiske språk og fra hurrittisk. Disse ble imidlertid brukt kun i det akkadiske språkområdets grenseområder.
Selv gammelassyrisk utvikla seg videre i det andre årtusenet før Kristus. Siden det var et rent folkespråk – konger skrev på babylonsk – finnes det bare noen få bevarte omfangsrike tekster fra denne tida. Fra rundt 1500 f.Kr. snakker man om «mellomassyrisk». 
I løpet av det første årtusenet før Kristus mista akkadisk mer og mer sin status som embetsspråk. I begynnelsen, fra rundt 1000 f.Kr., sto akkadisk og arameisk parallelt som embetsspråk. Dette ble tydelig på mange avskrifter, hvor leirtavleskriverne skrev på akkadisk, mens papyrus- og lærskriverne brukte arameisk. Til og med de samtidige tekstene viser dette. Fra og med denne tida kalles språka «nyassyrisk» og «nybabylonsk». Nyassyrisk fikk på 700-tallet f.Kr. et stort oppsving da det assyriske riket utvikla seg til en stormakt. 612 f.Kr. ble byen Nineve, og dermed det assyriske riket, ødelagt. Bare i omtrent ti år til forekom det tekster som var skrevet utelukkende på assyrisk.
Etter slutten på de mesopotamiske rikene, som kom gjennom persernes erobring av området, forsvant akkadisk (som nå kun eksisterte i form av «senbabylonsk») som folkespråk, men det ble fremdeles brukt som skriftspråk. Også etter grekernes invasjon under Aleksander den store på 300-tallet f.Kr. kunne språket hevde seg som skriftspråk. Mye tyder imidlertid på at akkadisk som talespråk allerede var utdødd på denne tida, eller i det minste veldig lite brukt. De yngste tekstene på akkadisk stammer fra midten av 200-tallet e.Kr.

Dessifrering

Det akkadiske språket ble gjenoppdaga først da dansken Carsten Niebuhr i 1767 kunne gjøre omfangsrike avskrifter av kileskrifttekster og presenterte dem i Danmark. Umiddelbart begynte mange å prøve å tyde språket. Til særlig stor hjelp i den sammenhengen var flerspråklige tekster, som blant annet inneholdt gammelpersiske og akkadiske deler. Siden mange kongenavn forekom i disse tekstene kunne man identifisere i alle fall enslige kileskrifttegn, som ble presentert for allmennheten i 1802 av Georg Friedrich Grotefend. Allerede da var det mulig å se at akkadisk tilhørte de semittiske språka. Det endelige gjennombruddet i tydinga av skriften, og dermed i tilgangen til det akkadiske språket, lyktes Henry Rawlinson, Edward Hincks og Julius Oppert med på midten av 1800-tallet.

Fonetikk og fonologi

Siden akkadisk som talespråk er utdødd og ingen samtidige beskrivelser av uttalen ble gjort, kan man ikke forske noe særlig på fonetikken og fonologien. Man kan allikevel, på grunn av slektskapet med de øvrige semittiske språka og ved hjelp av variantene i skrivemåten av ord i akkadisk, trekke noen slutninger.

Betoning

Om betoningen i akkadisk er ingenting kjent. Riktignok fins det visse holdepunkter, som regelen om bortfall av vokaler (se neste avsnitt) og det at visse skrivemåter i kileskriften kan representere en betoning av bestemte vokaler, men hittil har man ennå ikke kunnet bevise noen betoningsregel.  
Akkadisk har en regel som stryker korte (og sannsynligvis ubetonte) vokaler. Dette skjer ikke med vokaler i siste stavelse i ord, og kun i åpne stavelser som følger en annen åpen stavelse med kort vokal. Åpne stavelser er i denne sammenhengen dem som slutter på en vokal. For eksempel uttales verbaladjektivet (partisipp II) av verbet prs (avgjøre) i sin feminine form paris-t-um (-t markerer hunnkjønn, -um er nominativ-endelsen). /i/-en strykes ikke, ettersom den befinner seg i en lukka stavelse (/ris/). I ordets maskuline form heter det imidlertid pars-um, siden /i/-en i den formen som ligger til grunn, /pa.ri.sum/, står i en åpen stavelse og kommer etter en kort åpen stavelse (/pa/). I akkadiskens senere språkstadier ser man i tillegg et generelt bortfall av korte vokaler i slutten av ord.

Generelt

Som alle semittiske språk benytter også akkadisk seg av den såkalte rotbøyninga. En ordrot består vanligvis av tre konsonanter, de såkalte radikalene. Radikalene eller rotkonsonantene gjengis av og til i transkripsjonen med store bokstaver, for eksempel PRS (avgjøre). Mellom og rundt disse rotkonsonantene settes det i akkadisk inn ulike infikser, prefikser og suffikser, som har grammatiske og orddannende funksjoner. Konsonant-vokal-mønsteret som dette fører til, differensierer rotas grunnbetydning. Den midterste rotkonsonanten (radikalen) kan være enkel eller dobbel (forlenga). Denne forskjellen er betydningsskillende. Et eksempel på dette fins i avsnittet «verbmorfologi».
Konsonantene ʔ, w, j og n betegnes som «svake radikaler». Røtter som inneholder disse radikalene danner uregelmessige stammeformer.

Orddannelse

I tillegg til den allerede nevnte muligheten for avledning av ulike verbstammer, har akkadisk tallrike nominaldannelser fra verbrøttene. En veldig vanlig nominalisering er den såkalte ma-PRaS-formen. Den kan uttrykke stedet for en hendelse, personen som utfører handlingen, og flere andre ting. Hvis en av rotkonsonantene (radikalene) er en labial lyd, blir prefikset til na-. Eksempler på dette er: maškanum (sted, plass) av ŠKN (sette, legge), mašraḫum (prakt) av ŠRḪ (være praktfull), maṣṣarum (vekter) av NṢR (vokte), napḫarum (sum) av PḪR (sammenfatte). 
En lignende dannelse er maPRaSt-formen. De substantiva som stammer fra denne nominaldannelsen er grammatisk feminine. For dannelsen gjelder de samme reglene som for maPRaS-formen, for eksempel maškattum (depositum) av ŠKN (sette, legge), narkabtum (vogn) av RKB (ri, kjøre).
For avledning av abstrakte substantiv har man suffikset -ūt. De substantiva som dannes med dette suffikset er også grammatisk feminine. Suffikset kan føyes til både substantiv, adjektiv og verb, for eksempel abūtum (farskap) av abum (far), rabûtum (storhet) av rabûm (stor), waṣūtum (bortgående) av WṢJ (dra vekk).
Også avledninger av verb fra substantiv, adjektiv og tallord er det mange av. For det meste dannes det en d-stamme fra substantivets eller adjektivets rot, som da har betydningen "bli X" eller "gjøre noe til X", for eksempel duššûm (la spire) fra dišu (grass), šullušum (gjøre noe for tredje gang) fra šalāš (tre).

Preposisjoner

Akkadisk har preposisjoner som består av ett enkelt ord (for eksempel ina (i, på, gjennom, under), ana (til, for, mot), adi (til), aššu (på grunn av), eli (på, over), ištu/ultu (fra, siden), mala (ifølge), itti (med, hos)). I tillegg fins det også noen preposisjoner som er satt sammen med ina og ana (for eksempel ina maḫar (foran), ina balu (uten), ana ṣēr (fram til), ana maḫar (foran). Uavhengig av kompleksiteten styrer alle preposisjonene genitiv. 
Eksempler: ina bītim (i huset, fra huset), ana ... dummuqim (for å gjøre … god), itti šarrim (hos kongen), ana ṣēr mārīšu (til sin sønn).