Første punerkrig

Bakgrunn

I midten av det 200-tallet f.Kr. vokste Romas makt. Etter århundrer med interne opprør og uroligheter var Den italienske halvøya tett sikret i romerske hender. Alle fiender, som den latinske liga eller samnittene (Samnitterkrigene), var nedkjempet og invasjonen til Pyrrhos av Epirus var slått tilbake. Romerne hadde en enorm tro på sitt eget politiske system og militærvesen. På den andre siden av Tyrrenhavet og Siciliastredet, var Karthago allerede en etablert maritim og kommersiell stormakt og kontrollerte de fleste handelsruter i Middelhavet. Byen var opprinnelig en fønikisk koloni og var blitt sentrum i et vidt handelsimperium som strakte seg langs Nord-Afrikas kyst så langt som til Iberia.
Mamertinene, en gruppe italienske leiesoldater, okkuperte i 288 f.Kr. byen Messana på den nordøstlige tuppen av Sicilia. De drepte alle menn i byen og tok kvinnene som sine koner. Fra denne basen herjet de landbruksområdene og ble et problem for den uavhengige byen Syrakus. Da Hiero II kom til makten i 265 f.Kr., bestemte han seg for å ta et endelig oppgjør med mamertinene og innledet en beleiring av Messana. Mamertinene ba så om hjelp samtidig fra både Roma og Karthago. Til å begynne med ønsket ikke romerne å hjelpe soldatene som hadde urettmessig stjålet byen fra dens rettmessige eiere. Videre hadde Roma nylig måttet ta seg av leiesoldater etter nederlaget til Pyrrhos av Epirum (Rhegium, 271) og var antagelig nølende med å hjelpe denne fraksjonen nå. Derfor var Karthago den første byen som svarte på bønnen og sendte tropper til området. Roma svarte med å gå i allianse med mamertinene, antagelig fordi de ikke ønsket å se at karthagenernes makt skulle spres videre over Sicilia og komme for nær Italia. Romerske tropper ble sendt til Sicilia og tvang et nølende Syrakus til å slutte seg til alliansen. Dette var første gang en romersk armé var i aksjon utenfor Italia. Snart var de eneste partene i konflikten Roma og Karthago, og konflikten eskalerte til en kamp om Sicilia.

Krigen på land

Ettersom Sicilia var en kupert øy med geografiske hindringer og et terreng hvor kommunikasjonslinjer er vanskelige å opprettholde, spilte krigen på land en sekundær rolle i den første puniske krig. Landoperasjoner var for det meste begrenset til angrep i små skala og trefninger mellom arméene, nesten uten oppstilte slag. Beleiringer og landblokader var de vanligste operasjonene for den regulære arméen. Hovedobjektivene for blokade var de viktige marinehavnene, siden ingen av de stridende partene var basert på Sicilia og begge trengte jevnlige forsyninger av forsterkninger og kommunikasjon med fastlandet. 
Til tross for disse generelle forholdene, ble to felttog til lands i stor skala utkjempet under den første punerkrigen. I 262 f.Kr. beleiret romerne byen Agrigentum, en operasjon som involverte begge konsulenes arméer, totalt fire romerske legioner og tok flere måneder å gjennomføre. Garnisonen i Agrigentum klarte å tilkalle forsterkninger og en karthagensk unnsetningsstyrke ledet av Hanno kom til. Da forsyningene fra Syrakus ble kuttet, fant romerne seg også beleiret og bygget en ringvoll. Etter noen trefninger, ble slaget om Agrigentum utkjempet og vunnet av Roma, byen falt.
Inspirert av denne seieren forsøkte Roma (256/255 f.Kr.) et nytt felttog i stor skala på land. Denne gangen ble resultatet et annet. Etter flere sjøslag gikk Roma for en rask avslutning av krigen og forsøkte å invadere karthagenske kolonier i Afrika for å tvinge fienden til å akseptere Romas betingelser. En stor flåte ble bygget, både til å transportere hæren og dens utstyr og krigsskip til beskyttelse. Karthago forsøkte å intervenere, men ble beseiret i slaget ved Kapp Ecnomus. Den romerske arméen ledet av Marcus Atilius Regulus gikk i land i Afrika og startet med å herje de karthagenske landbruksområdene. I begynnelsen seiret Regulus. Han vant slaget ved Adys og tvang Karthago til å be om fred. Betingelsene han stilte var imidlertid så harde at forhandlingene brøt sammen. Karthagenerne hyret inn en spartansk leiesoldat, Xanthippos, og ga ham oppgaven med å reorganisere hæren. Xanthippos klarte å avskjære den romerske hæren fra sin base ved å reetablere et karthagensk overtak til sjøs og beseiret og fanget deretter Regulus i slaget ved Tunis. 
Mot slutten av konflikten (249 f.Kr.) sendte Karthago general Hamilcar Barca, far til Hannibal, til Sicilia. Hamilcar klarte å få kontroll over det meste av innlandet på Sicilia. Romerne utnevnte i desperasjon en diktator for å ordne situasjonen. Men karthagenernes suksess på Sicilia var sekundær til fremgangen i krigen til sjøs. Hamilcar forble ubeseiret på Sicilia, men dette var irrelevant etter at den romerske marinen seiret i Slaget ved Aegatesøyene i 241 f.Kr.

Krigen til sjøs

På grunn av vanskeligheter med å operere på Sicilia, ble krigføringen i den første punerkrigen hovedsakelig utkjempet til sjøs, inkludert de avgjørende slagene. Krigføringen til sjøs tillot effektive blokader av fiendtlige havner og hindret dermed også forsterkninger og forsyninger å nå frem til troppene inne i landet. Begge sider av konflikten hadde offentlig finansierte flåter. Dette gjorde at Karthagos og Romas finanser var avgjørende for krigens forløp. 
I begynnelsen av krigen hadde Roma praktisk talt ingen erfaring med sjøkrig, mens Karthago hadde en lang marin historie takket være sin sjøbaserte handel. Men republikken så snart hvor viktig kontroll over Middelhavet ville være for utfallet av konflikten. 
Den første store flåten ble bygget etter seieren i Agrigentum i 261 f.Kr. Siden Roma manglet sjøteknologi ble utformingen av krigsskipene kopiert direkte fra erobrede karthagenske triremer og quinqueremer. Kanskje for å kompensere for sin manglende erfaring, utrustet romerne sine nye skip med et spesielt bordingsutstyr, corvus. Det nye våpenets effektivitet ble først vist i det store slaget ved Kapp Ecnomus. Corvusen tvang Karthago til å revidere sin sjømilitære taktikk, og siden dette var vanskelig for byen, hadde Roma overtaket til sjøs. Senere, ettersom romernes erfaring med sjøkrig steg, ble corvusen fjernet på grunn av sin negative effekt på krigsskipenes seilbarhet.
Til tross for de romerske seirene til sjøs, var det republikken som tapte flest skip og besetninger under krigen, mye på grunn av storm. Ved minst to anledninger (255 og 253 f.Kr.) ble hele flåter ødelagt i dårlig vær. Vekten av corvusen på skipene var hovedårsaken til disse katastrofene. Mot slutten av krigen hersket Karthago til sjøs, da Roma ikke var villig til å finansiere enda en ekspedisjonsflåte. Romerne bygget riktignok en ny flåte betalt gjennom donasjoner fra velstående borgere. Den første punerkrigen ble avgjort i sjøslaget ved Aegatesøyene (10. mars 241 f.Kr.), hvor den nye romerske flåten under konsul Gaius Lutatius Catulus vant. Karthago mistet nesten hele sin flåte og var ikke i stand til å finansiere en ny eller å finne mannskap til nye besetninger. Uten flåte var Hamilcar Barca avskåret fra Karthago og tvunget til å overgi seg.

Etterspill

Roma vant den første punerkrigen etter 23 år med konflikt og overtok til slutt Karthagos rolle som den dominerende sjømakten i Middelhavet. I krigens etterspill, var begge stater finansielt og demografisk utmattet. For å bestemme de endelige grensene i territoriene, trakk de det som de regnet som en rett linje over Middelhavet. Hispania, Korsika, Sardinia og Afrika forble karthagensk. Alt som var nord for denne linjen ble gitt til Roma. Romas seier hadde hovedsakelig grunnlag i deres uvilje til å innrømme nederlag og ved at de kun ville akseptere total seier. Videre var republikkens evne til å trekke til seg private investeringer i krigen ved å spille på borgernes patriotisme for å finansiere skip og besetninger en av krigens avgjørende faktorer, delvis i motsetning til de karthagenske adelsmennene som ikke ville risikere sine formuer for felles goder. Slutten av krigen resulterte også i den offisielle fødselen til Romas marine, som drev videre ekspansjonen av det romerske imperiet.

Politiske resultat

I tiden etter krigen hadde Karthago praktisk talt ingen midler og kunne ikke en gang betale soldatene i de oppløste arméene. Dette førte til en intern konflikt, leiesoldatenes krig, vunnet etter en hard kamp av Hamilcar Barca. Kanskje var det mest umiddelbare politiske resultatet av krigen Karthagos nedgang som stormakt til sjøs. Betingelsene som ble underskrevet i fredsavtalen forverret Karthagos økonomiske situasjon og hindret gjenreisningen av byen. Begrensningene pålagt byen av romerne belastet byens finanser ytterligere og tvang Karthago til å se mot andre innflytelsesområder for å skaffe penger til å betale Roma. En økende aggressiv karthagensk okkupasjon av koloniene i Hispania var resultatet, og dette førte til slutt til den andre punerkrig. En interessant sammenligning kan trukkes til politikken til Tyskland etter nederlaget i første verdenskrig og Versaillestraktaten som førte til andre verdenskrig.
For Roma markerte slutten på den første punerkrigen starten på ekspansjonen utenfor den italiske halvøya. Sicilia ble den første romerske provinsen Sicilia, styrt av en tidligere praetor, i stedet for å være en alliert. Sicilia ble viktig for Roma som kilde for korn. Sardinia og Korsika skulle bli lagt til i 238 f.Kr.