Fønikia

Genetiske studier

Spencer Wells, genetiker og antropolog, fra Det genografiske prosjekt som ble startet i 2005, har utført genetiske studier av den mannlige befolkningen i Libanon, Palestina, Syria, Malta, Spania og andre områder som fønikerne bosatte seg, foruten også askenasiske jøder og andre jødiske befolkninger i Europa og andre steder, inkludert dagens Palestina/Israel. Disse deler en felles m89-kromosom av type Y. Den mannlige befolkningen i områder assosiert med minorisk folk eller av bosetninger fra havfolkene har helt forskjellige genetiske markører. Dette antyder at minorere og havfolket antagelig ikke hadde felles opprinnelse med fønikere.
I 2004 greide to genetikere utdannet ved Harvard University og ledende forskere fra National Geographic Genographic Project, Pierre Zalloua og Spencer Wells, å identifisere «haplogruppen til fønikerne» som haplogruppe J2, noe som åpner opp dører for framtidig forskning. Den mannlige befolkningen i Tunisia og på Malta ble også inkludert i forskningen. De viste seg å dele en «overveldende» mengde genetiske likheter med libanesere. I 2008 annonserte vitenskapsfolk fra det genografiske prosjektet at «så mange som 1 av 17 menn som i dag lever ved kystene av Nord-Europa og i sørlige Europa kan ha en direkte fønikisk stamfar i mannlige linje».

Etymologi

Navnet fønikisk, via latinske poenicus (senere punicus), kommer fra greske phoinikes, dokumentert siden Homer og påvirket av phoînix, «tyrisk purpur», «karmosinrød»; murex (i seg selv fra phoinos, «blodrød»). Ordet forstavelse er fra Linear B po-ni-ki-jo, til lånt fra oldtidens egyptiske Fenkhu (Fnkhw), «syrisk folk». Assosiasjonen av phoinikes med phoînix speiler en eldre folkelig etymologi tilstede i fønikisk som knyttet Kina'ahu, «Kanaan» («Fønikia»), med kinahu, «karmosinrød». Landet var hos de innfødte selv kjent som Kina'ahu, dokumentert på 500-tallet f.Kr. av Hekataios av Miletos under den greskpåvirkede formen Khna (χνα), og dets folk som Kena'ani.

Høydepunkt: 1200-800 f.Kr.

Den franske historikeren Fernand Braudel bemerket i boken The Perspective of the World at Fønikia var et tidlig eksempel på en «verdensøkonomi» omgitt av verdensriker. Høydepunktet for fønikisk kultur og sjømakt var i tiden rundt 1200-800 f.Kr.
Mange av de viktigste fønikiske bosetningene og koloniene hadde blitt etablert lenge før dette: Byblos, Tyr, Sidon, Simyra, Aradus, og Berytos. De opptrer alle i Amarnabrevene. Arkeologi har identifisert kulturelle elementer av et fønikisk høydepunkt så tidlig som 2000-tallet f.Kr.
Forbundet av uavhengige bystater med havner, med andre øyer og langs andre kyster ved Middelhavet, var ideelt tilpasset handel mellom Midtøsten og Levanten, rike på naturressurser, og resten av den antikke verden. I løpet av den tidlige jernalderen, en gang rundt 1200 f.Kr. skjedde en ukjent hendelse, historisk knyttet til havfolkene som brått kom fra nord. Disse piratene svekket og ødela egyptiske og hettittiske byer. I det påfølgende maktvakuumet blomstret en rekke fønikiske byer som betydelige sjøfartsnasjoner. Se hovedartikkel, Bronsealderens sammenbrudd.
Disse samfunnene hvilte på en tredelt maktbase: kongen; tempelet og dets prester; og de eldres råd. Byblos var den første bystaten som ble et fremherskende senter hvor fønikerne dominerte handelsrutene langs Middelhavet og Erythraeske hav (Rødehavet). Det var her hvor den første inskripsjonen av det fønikiske alfabetet ble funnet på sarkofagen til Ahiram som er datert til ca. 1200 f.Kr.:
Senere løftet bystaten Tyr seg opp til makt. En av byens konger, presten  (887–856 f.Kr.) styrte Fønikia så langt nord som til Beirut, og deler av Kypros. Kartago ble grunnlagt i 814 f.Kr. under Pygmalion av Tyr (820–774 f.Kr.). Samlingen av bystater som utgjorde Fønikia kom til å bli karakterisert av fremmede og av fønikerne selv som Sidonia eller Tyria. Fønikere og kanaanitter ble begge kalt for zidonianere, eller som tyrianere da Tyr fikk en framherskende rolle framfor andre.

Nedgang: 539–65 f.Kr.

Kyros den store erobret Fønikia i 539 f.Kr. Perserne delte Fønikia inn i fire vasallstater: Sidon, Tyr, Aradus, og Byblos. Til tross for dette blomstret bystatene grunnet sin fordelaktig lokalisering som endepunkt for handelen mellom øst og vest. Flåten ble oppretthold i de persiske kongenes overherredømme. Etter en tid begynte fønikernes innflytelse å minske. Det er sannsynlig at store deler av den fønikiske befolkningen utvandret til Kartago og andre kolonier etter den persiske erobringen. I 350 eller 345 f.Kr. brøt det ut et opprør i Sidon ledet av Tennes, men det ble knust av Artaxerxes III. Byens ødeleggelse ble beskrevet av Diodorus Siculus.
Aleksander den store erobret Tyr i 332 f.Kr. etter beleiringen av byen. Aleksander var uvanlig hard mot Tyrs befolkning. Han henrettet rundt 2000 av de mest framstående av borgerne, men beholdt kongen. Han fikk kontroll over de andre byene med fredelig vis; herskeren av Aradus underkastet seg, kongen av Sidon ble veltet. Framveksten av hellenistiske Hellas førte til grekerne utslettet levningene av Fønikias tidligere dominans over handelsrutene i den østlige delen av Middelhavet. Fønikisk kultur forsvant helt og holdent i dets hjemland. Men Fønikias tidligere koloni Kartago blomstret i Nord-Afrika. Byen overvåket gruvedriften av jern og edelt metall i Iberia og brukte sin betydelige marine og hærer av leiesoldater til å beskytte sine kommersielle interesser. Med Aleksanders død i 323 f.Kr. ble hans rike fragmentert i flere deler. Kartago vokste til å bli den nye stormakten rundt Middelhavet. Kun den nye makten Roma i Italia sto i vegen. I tre påfølgende kriger bukket Kartago til sist under i 146 f.Kr. og ble jevnet med jorden.
Etter Aleksander ble det fønikiske hjemlandet kontrollert av en rekke hellenistiske herskere: Laomedon (323 f.Kr.), Ptolemaios I av Egypt (320 f.Kr.), Antigonos II Gonatas (315 f.Kr.), Demetrios Poliorketes (301 f.Kr.), og Selevkos I Nikator (296 f.Kr.). Mellom 286 og 197 f.Kr. falt Fønikia, unntatt Aradus, falt inn under de greske faraoene i Egypt som installerte høyprester av Astarte som vasallkonger i Sidon (Eshmunazar I, Tabnit, Eshmunazar II).
I 197 f.Kr. ble Fønikia med Syria underkastet mot Selevkidriket. Hele regionen ble økende hellenisert, skjønt Tyr ble selvstyrt i 126 f.Kr., fulgt av Sidon i 111 f.Kr. Syria og deretter Fønikia ble erobret av kong Tigranes den store av Armenia fra 82 til 69 f.Kr. da Tigranes ble beseiret av romerske Lucullus. I 65 f.Kr. la Pompeius hele området inn under Romerriket som en del av den romerske provinsen Syria.

Handel

Fønikere var blant de fremste handelsmenn i sin tid og det meste av deres framgang hadde sin årsak i handel. I begynnelsen handlet de hovedsakelig med grekere, etablerte faste handelsruter mellom Egypt og Midtøsten og til Kreta og de greske bystatene på begge sider av Egeerhavet. I begynnelsen handlet fønikerne tømmer, slaver, glass og det kraftige fargestoffet tyrisk purpur. Denne fargen som fønikerne hadde monopol på ble produsert fra en snagleart i Middelhavet, murex, og som grekerne benyttet til å farge tekstiler med. Denne viktige handelsvaren var assosiert med fønikerne i en slik grad at selve ordet «føniker» er avledet fra greske phoínios som betyr purpur.
Etter hvert som handelen og koloniseringen, opprettelse av handelsposter, rundt om langs kysten av Middelhavet vokste, synes det som om fønikerne og grekerne ubevisst eller etter avtale delte havet i to: fønikerne seilte langs og etter hvert dominerte den sørlige kysten, mens grekerne var aktiv langs de nordlige kystene. På denne måten var det få konflikter og sammenstøt mellom de to kulturene, bortsett fra midtveis på øya Sicilia, men selv der bosatte de seg hver sine sfærer av innflytelse, fønikerne på sørvestkysten og grekerne på nordøstkysten.
I århundrene etter 1200 f.Kr. var fønikerne den mest betydelige sjøfarts- og handelsmakt i regionen. Fønikisk handel var grunnlagt på tyrisk purpur, navngitt etter det mest betydelige fønikiske byen Tyr. Fargestoffet ble produsert fra havsneglene murex som en gang var tilgjengelig i stort antall langs kystvannene i østlige Middelhavet, men som siden ble utryddet grunnet overbeskatting. James B. Pritchards utgravninger ved Sarepta i dagens Libanon har avdekket mengder av knuste skjell etter purpursneglen og keramikk som inneholdt fargestoffet som ble produsert ved stedet. Fønikerne etablerte et andre produksjonssenter ved Mogador i dagens Marokko. Fine og kostbare tekstiler var en del av fønikisk rikdom, og fønikisk glass var en annen eksportvare. De handlet utrente hunder med spisse ører av asiatisk eller afrikansk opprinnelse som de lokalt hadde utviklet til flere hunderaser som basenji, ibizahund, faraohund, etnahund, kretahund, kanariøyhund, og podengo português (en primitiv spisshund som i dag kommer fra Portugal). Til Egypt, hvor vinranker vokser, solgte fønikerne på 700-tallet f.Kr. vin: vinhandelen med Egypt er livlig dokumentert av skipsvrak som ble lokalisert i 1997 i åpen sjø rundt 50 km vest for Ashkelon i dagens Palestina

/Israel. keramikkovner ved Tyr og Sarepta produserte store terrakottakrukker som ble benyttet for å frakte vin. Fra Egypt kjøpte fønikerne gull fra Nubia.
Fra andre steder skaffet de seg andre materialer, kanskje det mest betydningsfulle var sølv fra Den iberiske halvøya og tinn fra Storbritannia. Tinn ble smeltet med kobber fra Kypros for å framstille det mer bestandige blandingsmetallet bronse. Strabon hevder at det var en meget lukrativ fønikisk handel med Britannia for tinn.
Fønikerne etablerte handelsposter over hele Middelhavet, den mest strategisk viktigste var Kartago i Nord-Afrika (i dagens Tunisia), direkte over det smale stredet. Antikke gæliske mytologier tilskriver en fønikisk/skytisk tilstrømning til Irland av en leder kalt Fenius Farsa. Andre fønikere seilte sørover langs kysten av Afrika. En kartagisk ekspedisjon ledet av Hanno sjøfareren utforsket og koloniserte Afrikas atlanterhavskyst så langt som til Guineabukta, og i henhold til Herodot ble en fønikisk ekspedisjon sendt nedover Rødehavet av farao Necho II av Egypt (ca. 600 f.Kr.) og skal ha seilt rundt hele Afrika og kommet tilbake gjennom Herkulessøylene (Gibraltarstredet) etter tre år. Ved å benytte gull anskaffet ved utvidelse av handel via den afrikanske kysten som følge av Hannos ekspedisjon myntet Kartago gullstater i 350 f.Kr. som hadde et mønster på myntenes bakside som er tolket som et kart over Middelhavet med Amerika vist i vest.

Forholdet til grekerne

I sen bronsealder, i tiden rundt 1200 f.Kr., var det handel mellom Kanaan (ur-fønikere), Egypt, Kypros, og Hellas. I et skipsvrak funnet utenfor kysten av dagens Tyrkia, Ulu Bulurun-vraket, ble det funnet kanaanittisk lagringskeramikk sammen med keramikk fra Kypros og Hellas. Fønikerne var kjent som metallarbeidere, og ved slutten av 700-tallet f.Kr. sendte de greske bystatene utsendinger til Levanten og østlige Middelhavet for varer av metall. På mange måter var fønikerne en fortsettelse av kanaanittene fra sen bronsealder. De var fremragende metallarbeidere, bearbeidelser av elfenbein, og framstilte fargete tekstiler.
 
Høydepunktet for fønikisk handel var mellom 700- og 600-tallet f.Kr. Det er en spredning av importerte varer, som keramikk, steintøy og fajanse, fra Levanten som sporer en fønikisk handelskanal til det greske fastlandet via Kreta og Egeerhavet. Det er ikke funnet tilsvarende spor av denne handelen i Athen, men andre greske kystbyer er det dokumentert rikholdig bevis på denne handelen.
Al Mina ved utløpet av elven Orontes i dagens Syria er et spesielt eksempel på handelen mellom Hellas og Fønikia. Det har blitt teoretisert at ved 700-tallet f.Kr. greske handelsfolk fra Euboia etablerte et kommersielt marked her, et entrepôt, hvor handelsmenn fra mange kanter møttes, handlet og solgte uten at toll ble krevd fra noen av partene. Her ble handelsvarer importert og eksportert, ofte med profitt som var mulig på grunn av forholdene for handel. Grunnen var at mange handelsmenn var motvillige til å risikere den lange ferden mellom Fønikia og Hellas, og isteden møttes noen på halvveien. Kjøpmenn i Midtøsten tenderte antagelig til å ta høyere priser overfor skip som kom lengre unna. Ved høyere kvanta lønte det seg å selge og kjøpe i Al Mina. Det er dog fortsatt usikkerhet om dette opplegget faktisk eksisterte ved Al Mina. Fønikerne hadde fått sitt navn av grekerne. Deres mest kjente handelsprodukt var fargestoffet purpur, hvilket det greske ordet for er phoenos.