Faust

Faust (tysk for «neve») eller Faustus (latin for «den lykkelige», eventuelt avledet av Fustis for «stokk, kølle») er hovedpersonen i en tysk legende som er kjent fra reformasjonstiden på 1500-tallet. Den lærde herr Johann Faust inngår en pakt med djevelens sendebud Mefistofeles og vil gi djevelen sin sjel hvis bare djevelen vil tjene ham en tid. En kontrakt underskrives med blod. I den eldste versjonen av fortellingen blir Johann Faust hentet av ukjente krefter når paktstiden er utløpt. Andre versjoner av fortellingen forblir Fausts sjel dog hans egen etter at hans tjenestetid for djevelen er opphørt. 
Det er laget mange litterære bearbeidinger av Faust-myten; Johann Wolfgang von Goethes skuespill Faust i to deler (1808 og 1832) er det mest kjente.

En faktisk Faust

Den eldste registrerte bruk av navnet Faust er knyttet til en person som opptrådte flere steder i Tyskland i årene mellom 1505 og 1525. Han kjente – eller var kjent av – Melanchthon og omtales som «en lærd sjarlatan, som gav seg ut for å være kyndig i magi». Han flakket om fra universitet til universitet og skal være død under eventyrlige omstendigheter ca. 1540. 
Mannen het Johann (eller Georg) Faust (eller Faustus), og ble sannsynligvis født i Knittlingen i Württemberg ca. 1480, og opptrådte angivelig som lærer og magiker i Würzburg (1506), Kreuznach (1507), Erfurt (1513), Bamberg (1520), Rebdorf og Ingolstadt (1528), Nürnberg (1532) før han døde i Staufen i Schwarzwald 1540. De eneste sikre kilder til hans eksistens er imidlertid tre dokumenter: betaling for et horoskop for biskopen av Bamberg 1520, utvisning fra Ingolstadt 1528 og nektet innreise i  Nürnberg 1532.
Det er fra flere hold pekt på at det tidlige femtenhundretallet var en brytningstid i Europa: inkvisisjonen, reformasjonen, trykkekunsten, oppdagelsen av Amerika, humanistene, Paracelsus.

En litterær Faust

Den eldste teksten om den legendariske Faust er tyske folkeboken fra 1587.  Det kom flere versjoner av legendene fra 1593 til Christlich Meynenden utgave i 1725, en utgave som også Goethe kjente og brukte.  Bokens handling «er enkel nok: Doktor Faust er en lærd som overskrider grensene for sin viten og kunnskap ved hjelp av en pakt med djevelen.» I eldste kjente versjonen av fortellingen, den tyske folkeboken om Faust, benyttes folkeminne om denne personen, og han fremstilles som en eventyrlig og karnevalsaktig trollmann med underholdende magiske evner, før han blir hentet av døden eller den onde. 
Denne første Faustfortellingen utspilles mot et bakteppe av 1500-tallets begivenheter: «Faustboken er utenkelig uten Luther og hans reformasjon.»
Etter folkeboken og Marlowe (1589) har Faust-skikkelsen blitt gjentatt mange ganger i litteraturen, som en «symbolfigur for driftig og nysgjerrig, fri og ubegrenset, men også farlig erkjennelsestrang.» «Og kanskje er fascinasjonen allerede i Folkeboken knyttet til at Faust er en tvetydig figur: halvt vitenskapsmann, halvt sjarlatan?»
Det er antatt at Christopher Marlowe skrev Doktor Faustus (1589) på bakgrunn av en oversettelse som ble kalt The English Faust Book. Hos Marlowe er Faust «et kraftfullt renessansemennesker med sterk trang til å skaffe seg viten.»  
I Goethes drama Faust (1808 og 1832) er Fausts ustabile kjærlighetsforhold til Gretchen en viktig del, samtidig som Gud overprøver djevlepakten; menneskene er mer enn støv, og streber mot himmelen. 
Andre som har brukt Faust i litterære verk er Thomas Mann (Doktor Faustus, 1947), Nikolaus Lenau, Oscar Wilde, Aleksandr Pusjkin, og et fragment er også kjent fra Gotthold Ephraim Lessings hånd. To av Goethes venner skrev også hver sin versjon av Faust: Friedrich Müller (1776) og Friedrich M. von Klinger (1791). Klinger lar ham være samme person som boktrykkerkunstens oppfinner.  Operaer om Faust er skrevet av Hector Berlioz (1846), Louis Spohr (1819), og Charles Gounod (Faust (opera), 1859). I Thomas Manns kjente romanversjon heter hovedpersonen Adrian Leverkühn, og han lykkes med å skape et musikalsk kunstverk, men «gjør det på bekostning av sin menneskelighet.» 
Filmregissøren Friedrich Wilhelm Murnau stumfilmversjon fra 1926 med Gösta Ekman, Emil Jannings og Camilla Horn er kalt «et av den tyske filmekspresjonismens sentrale verker».