Gustaf Gründgens

Familie og barndom

Gustaf var sønn av Arnold Hubert og Emmi Gründgens. Han var elev først ved Oberrealschule am Fürstenwall i Düsseldorf, så Gymnasium Oberkassel (nå Comenius-Gymnasium) og Gymnasium zu Mayen (nå Megina-Gymnasium Mayen), hvor han fullførte Obersekunda, det vil si elleve års skolegang, i 1917. Han begynte i handelslære samme år.

Første verdenskrig og Weimarrepublikken

Høsten 1917, efter tre måneder som handelslærling ble Gründgens, under Første verdenskrig, innkalt til militærjeneste, men han utførte ingen våpentjeneste, siden han (feilaktig) hadde oppgitt å ha teatererfaring. Han tjenestegjorde således ved frontteateret Saarlouis, hvis ledelse han overtok efter fredsslutningen i 1918, og som fortsatt eksisterer under navnet Bergtheater Thale.
Fra og med 1920 opptrådte han i kortvarige roller på lokale teatre i Halberstadt (1920–21), Kiel (1921–22), Berlin (1922–23). Ved Kurtheater Eckernförde debuterte han som regissør sommeren 1923. Samme år begynte han ved Hamburger Kammerspiele, hvor han både regisserte og opptrådte, blant annet i Klaus Manns stykke om lesbisk kjælighet Anja og Esther (Anja und Esther), hvor Mann selv og hans søster Erika Mann innehadde to av hovedrollene. I 1926 ble Erika, som selv var lesbisk, gift med Gründgens, et ekteskap som ble oppløst i 1929.
I 1928 begynte Gründgens ved Max Reinhardts Deutsches Theater i Berlin, hvor han også førte regi, både i skuespill og operaforstillinger. I tillegg opptrådte han på kabarét og spilte sine første filmroller, blant annet i Fritz Langs thriller M.
Gründgens gikk så i 1932 over til Preußisches Staatstheater, også i Berlin, hvor han spilte i sin kanskje mest kjente rolle, Mefisto i Goethes Faust.

Under nasjonalsosialismen

I motsetning til mange kjente samtidige regissører og skuespillere forble Gründgens i Tyskland efter nazistenes maktovertagelse i 1933. Her begynte hans karriere å skyte fart. I 1934 ble han intendant for Deutsches Schauspielhaus, som nasjonalsosialistene døpte «Staatliches Schauspielhaus». Samtidig ble han tildelt ærestittelen Staatsschauspieler («statsskuespiller»). Han mottok også en svært høy årslønn, 280 000 Reichsmark, mens hans kone Marianne kunne innkassere opptil 1 500 Reichsmark for én dags innsats.
1. juli 1934 ble SAs leder Ernst Röhm og storparten av hans følgesmenn i myrdet under «de lange knivers natt». I tillegg til at Röhm tilhørte venstrefløyen i NSDAP som Adolf Hitler ønsket å uskadeliggjøre, var homoseksuell omgang utbredt i organisasjonen, noe som var strengt forbudt. Et halvt år senere søkte Gründgens Hermann Göring om å bli fritatt fra vervet som intendant, og uten at han direkte oppga det som grunn, var hans bekymring for at han som offentlig person kunne bli avslørt som biseksuell sannsynligvis medvirkende til ansøkningen. Imidlertid avslo Göring forespørselen. I 1936 giftet han seg med skuespillerinnen Marianne Hoppe, muligens for å motvirke ryktene om sin seksuelle legning, som han ikke hadde lagt skjul på i Weimarrepublikkens langt mer liberale tid.
Hans oppsetning av Shakespeares Hamlet i januar 1936 kom under kritikk fra blant annet partiideologen Alfred Rosenberg og avisen Völkischer Beobachter, som mente den kunne tolkes som regimekritikk. Gründgens reagerte med å forlate landet til fordel for Sveits, ved å utnevne ham til prøyssisk statsråd sørget Göring for at Gründgens ikke kunne bli arrestert uten hans godkjennelse, siden Göring i tillegg til en rekke andre verv også var Prøyssens ministerpresident.
Fra 1938 frem til 1941 regisserte Gründgens også flere filmer, og han innehadde roller både i underholdningsprosjekter og propagandaverket Ohm Krüger.
Da Joseph Goebbels i februar 1943 utropte at Tyskland fra nå av kom til å føre en total krig, meldte Gründgens seg til fronttjeneste, og han var en tid forlagt som Feldwebel (sersjant) til Nederland. Göring kalte ham imidlertid tilbake til Tyskland og plasserte ham på rikets «Gottbegnadeten-Liste», som var en fortegnelse over særdeles viktige kulturpersonligheter som var fritatt fra å tjenestegjøre.

I efterkrigstiden

Fra 1945 til 1946 satt Gründgens internert  i det sovjetiske Speziallager Jamlitz, som hadde fungert som konsentrasjonsleir «Lieberose» i Brandenburg. Under den såkalte «Entnazifizierungsprosessen», som blant annet skulle holde tidligere nazister og medløpere ansvarlig for medvirkning under Det tredje rike, var det flere som avlastet ham, deriblant skuespilleren Ernst Busch (1900–1980), som var blitt dødsdømt for høyforræderi, men som var blitt reddet takket være Gründgens' inngripen. På sin side avla Gründgens positive vitnesbyrd om blant annet Emmy Göring, Hermann Görings enke, og Veit Harlan, som hadde regissert den beryktede antisemittiske filmen Jud Süß.
Han begynte som skuespiller og regissør ved Deutsches Theater, som nå lå i den sovjetiske okkupasjonssonen, igjen allerede i 1946. Fra 1947 til 1955 var han generalintendant i Düsseldorf, først ved Städtische Bühnen, så ved Düsseldorfer Schauspielhaus.
I 1955 ble Gründgens ansatt som generalintendant ved Deutsches Schauspielhaus i Hamburg.
Her iscenesatte han Faust på ny med seg selv som Mefisto, og oppsetningen turnerte blant annet i New York og Moskva. Han spilte også samme rolle i filmversjonen fra 1960, hvor Will Quadflieg spilte Faust. Gründgens benyttet samme maske og kostyme som han hadde brukt siden 1930-tallet, og filmen ble en publkumssuksess både på lerret og tv-skjermer.

Død

Sommeren 1963 sa han uventet opp sin stilling ved Deutsches Schauspielhaus og bega seg på en verdensomseiling. Natten mellom 6. og 7. oktober samme år døde han av en maveblødning som var blitt utløst av en overdose sovetabletter. Det er uklart hvorvidt det dreiet seg om et uhell eller selvmord.
Gustaf Gründgens er gravlagt på Ohlsdorf gravlund i Hamburg.

Eftermæle

Til tross for sin kollaborasjon med nasjonalsosialistene forble Gründgens en populær regissør og rolleinnehaver også efter krigen. På hva som ville vært hans åttiende fødselsdag arrangerte Lindemann-arkivet i Düsseldorf en minneutstilling som sammenfattet og dokumenterte hans kunstneriske virke.