google/wiki40b huggingface dataset:
Bærum symfoniorkester

Bærum symfoniorkester er et norsk symfoniorkester som ble grunnlagt i 1951 ved en sammenslåing av Høvik Orkesterforening og Sandvika orkesterforening. Orkesteret er et fullt utbygd amatørsymfoniorkester med medlemmer i alle aldrer og har ukentlige øvelser på Ramstad skole i Bærum. Orkesteret har i alle år lagt stor vekt på samarbeid med kor, og fremførelse av store kirkemusikalske verk har vært sentrale i orkesterets drift. For øvrig er tyngdepunktet i orkesterets repertoar symfonier og solokonserter fra den romantiske tidsperioden. Orkesterets leder er Magnus Strand Hauge.
Rødflekket perlemorvinge

Utseende

En av flere ganske like arter som kan skilles på mønsteret på bakvingens underside. Vingespennet er 34–46 mm.

Levevis

Larvene lever på ulike slags fioler (Viola spp.). De voksne sommerfuglene flyr i Norge i mai–juli, tidligst i sør. Arten finnes i lavlandet over hele Norge og er den vanligste perlemorvingen på Vestlandet.
MS «Sjernarøy» (1959)

Bygging og overtakelse»

Skipets skrog og overbygg ble bygget ved Brødrene Lothe AS Flytedokken i Haugesund som byggenummer 7 og sjøsetting og dåp var 30. august 1958 med fru Valde som gudmor.  Skipet ble deretter slept til Stavangerskes eget verksted Klasaskjæret i Stavanger for innredning, montering av motor og annen utrustning. Den 20. april 1959 ble «Sjernarøy» overlevert som bilførende lokalrutebåt av sjøbusstype til Det Stavangerske Dampskibsselskab, Stavanger. I likhet med flere andre nyere skip i Den hvite fåte, hadde «Sjernarøy» bakk og lasterom med lossebom forut, to lyse salonger over hverandre i overbygg midtskips, og bildekk akter med plass til ni personbiler.

I fart

Den første tiden etter overtakelsen ble «Sjernarøy» benyttet som avløser i ulike ruter, mens Stavangerskes øvrige lokalrutebåter var inne til vårpuss. Den 1. juni 1959 ble skipet satt inn Stavangerskes lokalrute på Sjernarøyane: fra Stavanger til Sør-Hidle, Talgje, Reilstad, Judaberg, Helgøysund, Eik, Sjernarøy, Hinderåvåg og Muslandsvåg, med retur til Stavanger neste dag. Dette var skipets faste rute i en årrekke, men i noen år byttet den rute med MS «Skudenes» og gikk til Kvitsøy og Skudeneshavn om sommeren. Grunnen til dette var at «Sjernarøy» kunne frakte flere biler.
I oktober 1975 ble «Sjernarøy» satt inn i ruten Stavanger-Kvitsøy; fra 1979 en alternerende rute  Stavanger-Kvitsøy og Mekjarvik-Kvitsøy. Da Kvitsøy-ruten ble endret til fergesamband Mekjarvik-Kvitsøy i juli 1982 og overtatt av Stavangerskes nyinkjøpte bilferge MF «Vollsøy», «Sjernarøy» ble satt inn i Stavangerskes lokalruter på Lysefjorden og Fisterøyene, hvor den alternerte med søsterskipet «Hidle». 
Den 1. januar 1990 ble driften overtatt av Rogaland Trafikkselskap AS, Stavanger, men «Sjernarøy» fortsatte i de samme rutene.  I desember 1991 ble skipet solgt til Rogalandturist, v. Endre Endresen, Sandeid inkludert 12 måneders timecarter tilbake til Rogaland Trafikkselskap AS og fortsatte i de samme rutene.
Jim Bett

Klubbkarriere

Bett begynte sin fotballkarriere hos Airdrieonians FC i 1976. Her spilte han åtte seriekamper frem til 1978, da han meldte overgang til den islandske klubben Valur. Her møtte han sin islandske kone, som gjorde at Bett fikk en nært forhold til sagaøya. Hans to sønner Baldur Bett (f. 1980) og Calum Bett (f. 1981) ble begge profesjonelle fotballspillere og representerte Island på ungdomsnivå. Om lag ett år senere dro han videre til den belgiske klubben KSC Lokeren, hvor han etablerte seg på førstelaget og fikk 33 seriekamper i sin første sesong for klubben. Hans prestasjoner på banen gjorde at den skotske storklubben Rangers FC under ledelse av manager John Greig ble interessert i spilleren, og i juli 1980 meldte Bett overgang for £150 000.
På sine tre sesonger hos Rangers var han med på å vinne Scottish Cup (1980/1981) og Scottish League Cup (1982/1983). I denne perioden fikk han også sine første landskamper for Skottland. I juli 1983 dro han tilbake til KSC Lokeren, hvor han spilte to strake sesonger som mer eller mindre fast inventar på førstelaget. I juli 1985 ble Bett solgt til Aberdeen FC for £300 000, et Aberdeen som var under ledelse av Alex Ferguson. Hos «the Dons» var han med på å vinne dobbelt opp av både Scottish Cup og Scottish League Cup i 1985/1986 og 1989/1990. I 1990 ble han også kåret til Scottish PFA Players' Player of the Year.
Etter å ha spilt nærmere 300 førstelagskamper i ulike turneringer for Aberdeen meldte han i 1994 overgang til KR Reykjavík, hvor han var med på å vinne den islandske cupen. Ved slutten av sesongen dro han tilbake til Skottland, hvor han fikk én sesong for Hearts før han i 1995/1996-sesongen avsluttet sin karriere hos Dundee United.

Internasjonal karriere

Bett fikk sin landslagsdebut for det skotske herrelandslaget den 23. mars 1982 i en vennskapskamp mot Nederland (2–1). Han ble deretter tatt ut i landslagstroppen til VM i fotball 1986 i Mexico av landslagstrener Alex Ferguson, hvor han var ubenyttet reserve i alle de tre gruppespillkampene mot henholdsvis Danmark (0–1) og Vest-Tyskland (1–2) og Uruguay (0–0). Han ble også tatt ut i troppen til det påfølgende verdensmesterskapet i Italia av landslagstrener Andy Roxburgh, hvor han spilte den første gruppespillkampen mot Costa Rica (0–1). Fra 1982 til 1990 spilte han totalt 26 landskaper for Skottland. Hans eneste landslagsmål kom for øvrig borte mot Island i 1985.
Kingston Lacy

Kingston Lacy er en herregård i nærheten av Wimborne Minster i Dorset, England. Den eies av National Trust. 
Herregården var hovedsetet til Bankesfamilien, som hadde bodd i Corfe slott inntil dette ble ødelagt under borgerkrigen. Bygningen ble tegnet av sir Roger Pratt for Ralph Bankes, og bygget 1663–1665. Interiøret ble tegnet av Inigo Jones, og utført av hans etterfølger John Webb. Sir Charles Barry utførte store forandringer 1835–1838, blant annet nye, høye piper i hvert hjørne og senkning av bakkenivået på baksiden slik at kjelleretasjen ble synlig. 
Huset er åpent for publikum, og man kan blant annet se Willam Bankes' kunstsamling, Det spanske rommet med vegger kledd i forgylt lær, og Bankes' samling av egyptiske gjenstander, inkludert en obelisk som står på eiendommen. Det var i 2002 nesten 140 000 besøkende på herregården.
På eiendommen ligger også Badbury Rings, som er et fort fra jernalderen, og den romerske veien mellom Dorchester og Old Sarum.
Grunnkretser i Torsken kommune

Grunnkretser i Torsken kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Torsken kommune, Troms, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Hej hej skiva

Hej hej skiva er et album med Helsingborgsgruppen Nic & the Family. Skiven kom ut i 2004. Det ble sluppet to singler fra albumet, «Hej hej Monika» og «Hej, det är Nic Klick». Begge singlene ble hits, og den største hiten ble «Hej Hej Monika». Nic & the Family har ikke sluppet noen andre album, hverken før eller etter Hej hej skiva, og klassifiseres derfor som et såkalt one-hit wonder.
Kamran Ali Iqbal

Karriere

Iqbal ble, sammen med Ghayas Zahid og Etzaz Hussain, kåret blant de ti spillere som ifølge The Express Tribune kunne utgjøre «Pakistans fotballframtid», men Iqbal foretrekker å kunne spille på det norske landslaget.

Rommen

Iqbal startet sin karriere i Rommen, hvor han blant annet ble tatt ut på kretslaget i 2009 sammen med lagkamerat Mathias Blårud.

Vålerenga

Iqbal signerte 16. desember 2013 lærlingkontrakt med Vålerengas A-lag, etter å ha spilt for G16-, G19- og rekruttlaget.
Etter 25 kamper for rekruttlaget i 2. divisjon debuterte Iqbal for A-laget i Tippeligaåpningen 2014 mot Molde, men ble byttet ut til pause med Alexander Mathisen.
Punktøyekortvinger

Levevis

De fleste artene lever på bakken, mellom løvstrø eller lignende. Artene i slektene Eusphalerum og Anthophagus finner man ofte tallrikt på blomster (særlig rogn og mjødurt) der de spiser pollen. Arten Micralymma marinus, som mangler flygevinger, lever på havstrender. De små og flate artene i slekten Phloeonomus lever under barken på døde trær. De bakkelevende artene i slekten Olophrum utmerker seg ved å være mest aktive i vinterhalvåret. Arten Acidota crenata finner man ofte krypende omkring på snøfenner, der den spiser døde insekter som har blitt blåst ut over fennene.
Armbrøst

En armbrøst eller låsbue er et skytevåpen som består av en kolbe (et skjefte) og en bue som ligger på tvers av kolben. Buen spennes med håndkraft eller ved hjelp vinder, tannhjul og liknende på kraftigere modeller. En avtrekkermekanisme holder strengen på buen spent og skyter ut ei pil, gjerne kalt bolt. Armbrøst har tidligere vært brukt som våpen i krig og jakt, men brukes i dag først og fremst i sport  og konkurranser. Våpenet er langsomt å lade, men pilene har stor slagkraft, og fordi buene kan holdes konstant i spenn og skyteklare, egner de seg godt til jakt.

Historikk

Armbrøsten ble sannsynligvis oppfunnet i Kina rundt år 500 f.Kr.. Ifølge Plinius ble armbrøsten først brukt av fønikerne. Romerne brukte den som jaktvåpen på 300-tallet, og spilte senere en stor rolle i europeisk krigføring i middelalderen. I Norge ble armbrøsten tatt i bruk på 1100-tallet og var i bruk til langt ut på 1700-tallet.
I krig og jakt ble armbrøst brukt parallelt med vanlige buer.
Armbrøsten utviklet seg gjennom historien. Buen ble ofte laget i tre, men fra 1200-tallet ble den også produsert med deler av bein eller horn for å minske vekten. Utover middelalderen ble også horn og tre erstattet av stål, og nye tannhjulsmekanismer og vinsjer til å trekke opp strengen med og spenne buen, ble også oppfunnet. Dette førte til at det ble et enda mer effektivt våpen som kunne gjennombore en ringbrynje fra 50 meters hold. En middelalderarmbrøst på 150 foot-pound kunne skyte rundt 450 meter og boltene gå gjennom to millimeter tykke stålplater. Buer større enn 140-150 foot-pound var vanskelig å trekke opp med håndkraft, men krevde hjelpemidler som kroker, vinsj og liknende. Kjempestore armbrøster, såkalte ballista, kunne være montert i for eksempel borgtårn eller brukes ved beleiringer.
Da kruttet og skytevåpen basert på varmekraft ble oppfunnet, ble armbrøsten raskt utkonkurrert.
Armbrøst var i bruk til hvalfangst til omkring 1890.

Ordbakgrunn

Armbrøst ble på norrønt kalt armbrist, et ord som er lånt fra middelnedertyske armbo(r)st og arborst (på tysk brukes ordet Armbrust) som igjen er avledet av det middelalderlatinske arcuballista eller arbalista som betyr «bue-kastemaskin».
Et annet norsk navn er låsbue.

Armbrøst som kjennetegn

Armbrøst som stilisert grafisk figur er brukt i våpenskjold og bumerker. Det er armbrøst (en eller flere) i  offentlige våpenskjold, blant annet kommunevåpen i Finland, Spania, Sverige og Tyskland. For eksempel har Småland og Kronobergs län begge et våpen med gull bunn og en opprett rød løve som holder en armbrøst i framlabbene. 
Armbrøst formet som en strengt stilisert strekfigur, finnes i en rekke bumerker fra norske bønder, blant annet i seglene på fullmaktene til hyllingene i 1591 og 1610. Figuren har ofte en skjoldformet innramming. Det er usikkert om slike armbrøster i skjold også var ment å være våpenskjold med tilhørende farger (tinkturer).
Bydelen som ikke vil dø

Handling

Det var en film om Ruseløkka/Skillebekk-aksjonen i Oslo. Statens planer om bebygge Ankerhagen med et 18-etasjers høyhus engasjerte folk i saken. Da ble «Aksjon for friarealer i Ruseløkka/Skillebekk-området» dannet. Møtene ble holdt i Veslestua Barnehage, og medlemmer fra alle lag av samfunnet deltok. At høyhusplanene ble stoppet var dens første seier og Ankerhagen ble regulert til friareal. Under arbeidet med saken ble det klart at også andre åpne arealer sto i fare for å bli bebygget. Det ble etterhvert klart at hele boligområdet sto i fare for riving og omregulert til næringsområde. Engasjementet gjaldt ikke bare friområdene, men også tung gjennomgangstrafikk i strøket.

Syn

Jo Ørjasæter påpekte i boka Fjernsynsteatret : til glede og forargelse at «[filmen] ble litt langdryg, men hadde et sterkt preg av autensitet.»

Medvirkende

I filmen medvirket aksjonsmedlemmer og skuespillerne Helga Backe, Jonas Brunvoll, Bengt Calmeyer, Anne-Mari Dale, Gunnar Enekjær, Unni Evjen, Vibeke Falk, Astrid Folstad, Alf Hallgren, Else Hopland, Helge Jordal, Lykke Klippenberg, Andreas Kolstø, Lars Andreas Larssen, Odd Midtsjø, Anne Marie Ottersen, Sigmund Simonsen, Kjell Stormoen, Noralv Teigen og Erik Øksnes.
MS «Nordfjord I»

MS «Nordfjord I» var et passasjerskip bygget i 1963 for Fylkesbaatane i Sogn og Fjordane. Skipet gikk i lokalrute for rederiet frem til 1991.
Hobie Cat

Hobie Cat er en amerikansk seilkatamaran. Hobie produserer en rekke båter, og er mest kjent for katamaranene. Hobie 16 er en av de mest kjente modellene, med over 130 000 produserte båter. Den kan komme opp i en hastighet på 20–25 knop. Norsk Hobie Cat Klubb ble etablert i 1983 av Cato Knem og Hans I. Solberg.
Volga-2 kraftverk

Volga TETs-2 kraftverk (russisk: Volzjskaja TETs-2) er et varmekraftverk i Volzjskij nær Volgograd i Russland. Det eies og opereres av et regionalt kraftselskap Volgogradenergo, og har en produksjonskapasitet på 220 MW. Brenselstype er naturgass og mazut.
Byggingen av kraftverket begynte omkring 1985, og første byggetrinn stod ferdig i 1988. Kraftverket har senere blitt utvidet og fornyet bl.a fra 1991.
Tomas Tranströmer

Biografi

Tranströmer ble født i Stockholm som sønn av en journalist og en lærer. Han utdannet seg til psykolog ved Stockholms universitet, og etter noen år som vitenskapelig ansatt ved det psykotekniske instituttet samme sted begynte han som psykolog ved institusjonen Roxtuna for ungdomskriminelle.
Fra 1960-tallet delte Tranströmer sin tid mellom lyrikken og arbeidet som psykolog. I 1965 flyttet han og familien til Västerås. Fra 1980 var han ansatt som psykolog ved Arbetsmarknadsinstitutet. I 1990 fikk Tranströmer et slag som rammet taleevnen. Etter en lengre pause kom han imidlertid tilbake med nye diktsamlinger.

Diktning

Tranströmer debuterte med samlinga 17 dikter i 1954. Her bruker han tradisjonelle strofeformer, blant annet blankvers. Han begynte ganske snart å eksperimentere med friere strofeformer, og det meste av lyrikken hans er skrevet i frie former. I Hemligheter på vägen (1958) og Klangar och spår (1966) tar han opp motiver fra reiser til Balkan, Spania, Afrika og USA. I Klangar och spår finnes for øvrig et dikt om Edvard Grieg.
Tranströmers dikt er ofte bygd opp omkring en konkret – trolig sjølopplevd – situasjon som kan synes triviell, men som under tekstforløpet utvider seg til å romme dype psykologiske eller filosofiske innsikter. Han kan også bruke naturbilder på en symbolsk måte, som han gjør i Östersjöar, der naturkreftene koples til den spente situasjonen mellom øst og vest under den kalde krigen. Både i Östersjöar og i memoarboka Minnena ser mig (1993) bruker han opplevelser fra Runmarö, der han tilbrakte mange somre som barn.
Tomas Tranströmer er også kjent som gjendikter av utenlandsk lyrikk. Særlig kjent er samarbeidet med den amerikanske lyrikeren Robert Bly, som han tok inn dikt av i samlinga Stigar (1973). Bly har også oversatt Tranströmer til engelsk. I 2001 kom et utvalg av en mangeårig brevveksling mellom de to, Air Mail.
I 1996 kom Tranströmers lenge etterspurte «andre debut» etter slagtilfellet, Sorgegondolen. Tittelen er tatt fra Franz Listz' pianostykke – komponert ved svigersønnen Richard Wagners sykeleie. Boka fikk en overveldende mottakelse i Sverige, og solgte i 30 000 eksemplarer. I Sorgegondolen framtrer musikken som et alternativt språk når talespråket svikter. I den siste samlinga, Den stora gåtan, kommer dødsmotiver sterkere inn enn tidligere.
Tranströmers interesse for musikk er tydelig i mange av samlingene. Diktene hans har også inspirert andre til å lage musikk. I 1991 komponerte Ragnar Söderlind Tranströmer-svit för en sångröst och sinfonietta, og i 1996 komponerte Sven-David Sandström en Frihetsmässa med tekster av Tranströmer. Han er for øvrig sjøl en lidenskapelig amatørmusiker.
I 1990 fikk Tranströmer Nordisk råds litteraturpris for diktsamlingen För levande och döda. På norsk er han gjendiktet av Jan Erik Vold.
Venerus – frå sans og samling II

Venerus – frå sans og samling II er et musikkalbum med Anne Karin Kaasa, utgitt i 1993.
Gilde Non Plus Ultra

Gilde Non Plus Ultra er navnet på den mest lagrede akevitten i Vinmonopolets sortiment av norske akevitter. Den produseres av Arcus, og har tolv års fatlagring. Fram til 2000 hadde den ti års fatlagring. 
Navnet Gilde var resultatet av en intern navnekonkurranse i Vinmonopolet i 1953, og har ingenting med Gilde Norsk Kjøtt å gjøre. Navnet peker på ordets opprinnelige betydning, som er et godt ete- og drikkelag. Dagens navn fikk den i 1970, der Non Plus Ultra, latin for «intet utenom det beste», ble hentet fra H. Poulsen & Co Destillation Aktieselskab. 
Den kalles gjerne «Gilde Brun» for å skille den fra den lysere Gilde Taffel.
Krydringen er hemmelig. Smaken ble utviklet av en av Vinmonopolets tidligere direktører, og den ble markedsført fra i 1950-årene til tross for at der var en regel om minimumsomsetning som den var for dyr til å oppnå. Den er en blanding av gamle destillasjoner fra Løiten Brenderi, Oplandske Spritfabrik og Lysholm. 
På slutten av 1960-tallet ble det gjort et eksportfremstøt mot det tyske markedet, med bl. a. utdeling av smaksprøver i større byer. Etterspørselen økte i en grad som ikke lot seg dekke – man ble utsolgt og ble bevisste på at ny forsyning ikke ville kunne komme før det var gått minst åtte år. I praksis tok det tolv, og enkelte kjennere er ikke helt overbevist om at smaken i dag er slik de husker den gamle.
Produksjon og markedsføring er i dag tilpasset ved at den kun eksporteres i begrenset utstrekning.
Aulacothoracicus

Utseende

En liten (ca. 2,5 millimeter), avlang, blank, gul bladbille. Hodet er dekket av det hettelignende pronotum og knapt synlig ovenfra. Antennene er lange og tynne. Pronotum er klokkeformet, med en hakeformet, svart flekk på hver sidekant nær roten. Dekkvingene er jevnbrede, en del bredere enn pronotum, med grove, litt uregelmessige punktrader.

Levevis

Disse billene er knyttet til eukalyptus-slekten. Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten og er særlig aktive i varme og solskinn.

Utbredelse

Arten er beskrevet fra Costa Rica.
Great Teacher Onizuka

Great Teacher Onizuka – Store lærer Onizuka – (vanligvis forkortet til GTO) er en manga, anime og dramaserie. Det er kommet ut 25 bøker i serien, laget 43 episoder og en film, og serien er komplett. Det er laget en oppfølger til GTO, Great Teacher Onizuka dorama, som er på 12 episoder.
Bombeattentatene i Bagdad i 1950-51

Bombeattentatene i Bagdad i 1950-51 er benevnelsen på en rekke bombeattentat mot jødiske mål i Bagdad som fant sted mellom april 1950 og juni 1951. Attentatene skal ha vært en medvirkende årsak til en massiv jødisk emigrasjon fra Irak til Israel i perioden 1950-52 (se Operasjon Esra og Nehemja). Emigrasjonen startet allerede i 1949, men skjøt fart først etter at bombeattentatene startet. Over 100 000 jøder forlot Irak i perioden 1950-52. Etter emigrasjonen var det kun 5 000 jøder igjen i Badgad (av ca 100 000 før emigrasjonsbølgen).
Det hersker usikkerhet om hvilke grupperinger som stod bak attentatene. Enkelte historikere har hevdet at det var arabiske ekstremister med antijødiske holdninger, mens andre hevder det ble iverksatt av sionister i den hensikt å skape fiendtlige holdninger til jøder i Irak og dermed skape en fortgang i den jødiske emigrasjonen fra Irak til Israel.
Eryx (missil)

Eryx er et panservernmissil utviklet av franske MBDA (tidligere Aérospatiale-Matra Missiles) og produsert av dem og Aerospatiale Canada.

Historie

I 1989 inngikk Frankrike og Canada en avtale om å samprodusere Eryx, og det kom i tjeneste i 1994. I 2006 hadde over 50 000 missiler og 3 200 våpensystemer blitt bestilt, og over 25 000 missiler og 1 600 våpensystemer blitt produsert. Våpenet er i tjeneste i Brasil, Canada, Frankrike, Malaysia og Norge. Canada har fått 435 våpensystemer og 4 500 missiler, Frankrike mer enn 400 systemer og 4 700 missiler og Norge 435 systemer og 7 200 missiler.
I 1999 inngikk også Tyrkia en avtale med Frankrike om lisensproduksjon av 10 000 missiler for den tyrkiske hæren over en tiårs periode. I mai 2004 ble prosjektet avlyst av det tyrkiske forsvarsdepartementet.
Motoren leveres av Roxel.

Teknisk

Eryx består av missilet, missilrøret og en avfyringsenhet. Systemet kan avfyres enten fra skulderen eller fra en trefot. Selve missilet er trådstyrt, optisk styrt og heimer inn på skytterens siktepunkt. Kurskorreksjoner sendes via en tråd som spoles ut fra missilet i flukt. Missilet har thrust-vector-styring, som gjør at det er manøvrertbart selv ved lave hastigheter. Dette gjør også at det kan avfyres med en liten rakettmotor, noe som også gjør det mulig å avfyre det fra lukkede rom. Dette er farlig med mange andre rakettvåpensystemer.
Missilet er klart til avfyring på under fem sekunder. I flukten trenger skytteren bare å peke på målet. Hastigheten til missilet er 18 m/s ved avfyring, og det akselerer til 245 m/s i løpet av de første 600 meter. Opp til fem missiler kan avfyres i løpet av to minutter under ideelle forhold.
Stridshodet er et 137 mm dobbeltvirkende stridshode med dobbelt hulladning og høyeksplosiv effekt. Fabrikanten oppgir at det kan penetrere opp til 900 mm med reaktivt panser.
Eryx kan utstyres med termiske siktemidler.
Vigra

Vigra er den største av øyene i Giske kommune like nord for Ålesund i Møre og Romsdal fylke. Ålesund lufthavn er plassert midt på øya, og utgjør den viktigste arbeidsgiveren. For øvrig drives vesentlig primærnæringene jordbruk og fiske. Innbyggertallet var 2 179 per 1. januar 2019. De fleste er bosatt på Roald, Molnes og Synes. Andre stedsnavn er Blindheim, Blindheimsvika, Gjøsund, Rørvika, Røysa og Røsvika.
Vigra har et flatemål på 20 kvadratkilometer, og er relativt flat med bare småfjell. Høyeste naturlige punkt er Molnesfjellet med sine 123 meter over havet.

Historie

Det er gjort rike funn av gravhauger og bosetninger fra jernalderen, og lokale stednavn på øya stammer tilbake fra denne perioden. Ifølge tradisjonen kommer Gange-Rolv og Ragnvald Mørejarl fra Vigra.
Gårdene på Vigra hørte til Gryta skipreide før 1822.
Vigra var del av Haram kommune fram til 1. januar 1890, da den ble skilt ut som egen kommune, Roald herad. 1. januar 1919 ble navnet endret til Vigra herad, og i 1964 ble heradene Vigra og Giske slått sammen til Giske kommune.

Administrativ historie

Vigra var del av formannskapsdistriktet Haram herad fram til 1. januar 1890, da den ble skilt ut som egen kommune, Roald herad (NO-1533). 1. januar 1919 ble navnet endret til Vigra herad, og i 1964 ble heradene Vigra og Giske slått sammen til Giske kommune.
Lensmannsdistriktet var felles med Haram helt fram til 1964.

Samferdsel

Vigra er forbundet til fastlandet via bro til Valderøy, som i sin tur er forbundet med undersjøisk tunnel til Ålesund via Ellingsøy. Tunnelen åpnet i 1987, og før dette gikk det bilferge mellom Valderøy og Ålesund.
Ålesund lufthavn, Vigra (IATA: AES, ICAO: ENAL) på øya åpnet i 1958. Flyplassen fikk nytt terminalbygg og forlenget rullebane i 1986 og ble oppgradert vesentlig i 2009.
Norkrings kringkaster for mellombølge på Synes har en mast som var tidligere 242 meter høy, senere forkortet til 227 meter på grunn av sikkerheten til masten, og for å være til mindre sjenanse for innflygingen til Ålesund lufthavn. Vigra kringkaster ble lagt ned 30. juni 2011 og masten revet 8. september 2011.

Kultur

Vigra IL er det lokale idrettslaget på øya.
Barneskolen Vigra skule på Roald hadde 200 elever i 2018/19. Skolen er opprinnelig fra 1957, og fikk nye bygg i 1964 og 1991.
Robertprisen for årets mannlige hovedrolle

Robertprisen for årets mannlige hovedrolle er en filmpris som deles ut av Danmarks Film Akademi ved den årlige Robertfest.