Tang-dynastiet

Tiden mellom 660 og 705 (med Det annet Zhou-dynasti fra 690)

Keiser Gaozong (regj. 650-683) led fra og med 660 av svimmelhetsanfall og hodepiner. Man har senere antatt at det skyldtes hans kone Wu Zhao, den senere «skrekkelige keiserinne» Wu Zetian (en tidligere konkubine), som man formodet forgiftet ham langsomt. Noen beviser for dette foreligger ikke.
Wu Zhao hadde først kommet inn i keiserpalasset under keiser Taizong. Hun ble del av hans harem sannsynligvis i 638 (også 636 er tenkelig, og ble gjort til en cairen (才人), det vil si en av de ni «femterangs-konkubiner». Keiser Taizong gav henne tilnavnet Mei (媚), som betyr «sjarmerende, vakker». På denne tiden gikk hun dermed under navnet Wu Meiniang.
Da keiser Taizong døde i 649, måtte Wu Meiniang, som sedvanen var for avdøde keiseres konkubiner, forlsate det keiserlige palass og tre inn i et buddhistisk nonnekloster der de raket av henne alt håret. Men ikke lenge etter, sannsynligvis i 651, kom hun tilbake til palasset: Den nye keiser Gaozong hadde vært på besøk i klosteret og blitt betatt av hennes skjønnhet. Det er noe uenighet om hvordan hun endte som keiserens hustru, men det står som et faktum at hun på kort tid utmanøvrerte Xiao ,som var den mest innflytelsesrike av keiserens elskerinner, og ble «forfremmet» til zhaoyi (昭儀), dvs til den høyestrangerende av de ni «annenrangs-konkubiner». Det forhold at keiseren hadde tatt som konkubine en kvinne som hadde vært hans egen fars konkubine og dessuten var nonne, ble ansett som sjokkerende umoralsk av mange konfucianere. 
I 654 ble Wu Meiniangs lille datter drept. Keiser Gaozongs dronningkeiserinne Wang var angivelig blitt observert av øyenvitner nær det lille barnets gemakker, og hun ble stilt for retten og funnet skyldig i å ha drept barnet ut av sjalusi. En muligens oppdiktet legende vil at det var Wu Meiniang selv som drepte datteren, for akkurat på den måten å nå nærmere sitt mål. Uansett endte det med at keiseren gjorde henne til chenfei (宸妃), en ekstraordinær tittel som  rangerte henne over de fire «førsterangs-konkubiner» og rett under keiserdronningen. Og da Wang-dronningen til slutt ble degradert i november 655, var de Wu, nå Wu Zhao som ble keiserdronning. (Wu sørget senere, da hun var blitt keiserinne, for å henrette både Wang og den før nevnte Xiao på grusomt vis – deres armer og ben ble slått og brukket, og så ble de lagt i hver sin store vinurne der de døde etter flere dagers smertefull dødskamp.) 
Wu Zhao myrdet sin førstefødte sønn og innesperret to andre av sine sønner. Så tok hun til seg keiserinnetittelen under navnet Wu Zetian den 16. oktober 690 og regjerte (til tross for sine myrderier) med støtte fra buddhistene, det hemmelige politi og store deler av befolkningen. Hennes styre fikk navnet Det annet Zhou-dynasti. 
Støtten fra buddhistene kom at keiserinnen selv var fra en from buddhistisk familie og hennes holdning til trosretningen fremmet dens stilling. Da hun var på vei opp til maktens tinde, ble det særlig mobilisert mot henne fra konfuciansk og taoistisk hold, så det var ikke å undre seg over at hun da søkte støtte fra buddhistene. Noen buddhistprester forkynte at orakler hadde identifisert henne som Maitreya Buddha (den fremtidige Buddha som skal manifestere seg på jorden å undervise i den rene dharma og bli Verdens Hersker). De sa også at det himmelske mandat ifølge oraklene var blitt overført til henne. Som keiserinne fremmet hun særlig de buddhistiske skoleretningene Chan og Huayan. 
Ifølge tradisjonell kinesisk politisk teori var det utenkelig og uhørt at kvinne kunne inneha keisertronen, men keiserinne Wu var oppsatt på å knuse opposisjonen og innsatte lojale støtter i de sentrale poster. Hun regjerte med machiavelliansk kløkt og despotisk brutalitet. Hun opprettet et eget hemmelig politi med vide fullmakter til å ta seg av opposisjonelle. Hun var også støttet av sine to elskere, Zhang-brødrene  (Zhang Yizhi, 張易之, og den yngre Zhang Changzong 張昌宗). Hennes støtte til buddhismen var populær i folket, og hun klarte med brutale virkemidler å holde nede mulige motstandere i Li-slekten (Tang-epokens keiserlige slekt) og adelen. I 695 foretok hun et siste navneskifte som keiserinne (av 14!), slik at hennes keiserlige navn nå var Tiance Jinlun Shengshen (天冊金輪聖神皇帝), et navn som ikke skulle endres flere ganger så lenge hun regjerte. 
I 705 ble hun styrtet. Hun var da over 80 år og var blitt svakelig, så hun kunne ikke forhindre kuppet den 20. februar som førte til Zhangbrødrenes henrettelse. Med det var hennes makt omme, og den 3. mars kunne keiser Zhongzong vende tilbake til keisertronen. Keiserinne Wu døde ni måneder etter, kanskje fortrøstet av at hennes nevø Wu Sansi (武三思) med stor kløkt raskt hadde klart å kontrollere den gjeninnsatte keiser ved hjelp av det seksuelle forhold han hadde innledet med en keiserlig konkubine.

Tiden mellom 705 og 907

Etter en urolig tid med to mord og en abdikasjon gikk keisertronen til slutt til keiser Xuanzong (713–756), som skulle få tilnavnet minghuang — den strålende monark. Under Xuanzong kunne Tang-Kina nyte godt av en fredens, kulturens og visdommens gullalder. Tang-Kinas store rikdom førte til at dette ble en era som utviklet et høyt utdannelsesnivå. Diktere og forfattere som  Li Bai, Du Fu, Meng Haoran og andre hører til denne epoken.
Keiser Xuanzong forfalt imidlertid snart i uvirksomhet og ble et viljeløst verktøy i hendene til to av sine nærmeste medarbeidere (Li Linfu, Yang Guozhong) og en bi-hustru ved navn Yang Guifei. Li Linfu klarte til og med å utvirke at tre av keiserens sønner ble henrettet i 737. 
Imens førte de høyere militærkostnader forårsaket av stadig kriging langs Silkeveien til høyere skattetrykk. Og det var strid i regjeringen mellom de adelige embedsmenn og de ekdsamensmeriterte embedsmenn, alt mens den aldrende keiser trakk seg mer og mer tilbake i sin privatsfære. I hæren var det stor uro ved at yrkessoldatene hadde oppnådd en meget stor rolle og generalene blirr alt for mektige. Militærets styrkede stilling skyldtes også at førsteministeren, Li Linfu († 752), mistrodde sivilforvaltningen i provinsene og brukte det militære som motvekt. 
 
Da en tyrkisk general ved navn An Lushan tapte en maktkamp i hoffet mot den nye førsteminister Yang Guozhong, anstiftet han til et opprør som skulle rive opp det nordlige Kina i åtte år. An Lushan erobret i 755/6 både Luoyang og Chang'an, men ble så myrdet. Keiser Xuanzong († 762) flyktet til Chengdu, og abdiserte til fordel for sin sønn, som ble keiser Suzong (regj. 756-762). Han gjenvant hovedbyene i 757, men oppstanden fortsatte til 763. Det hevdes at An Lushan-opprøret i alt kostet 36 millioner mennesker livet. Overslaget er suspekt: Dersom det er riktig, ville det tilsi nesten ¾ av befolkningen. 
Uigurene, tibetanerne og andre kunne fra 762/63 gjøre seg sterkere gjeldende i Kina. Ærgjerrige stattholdere satte seg stadig ut over sentralmaktene, som nå var sterkt svekket. I keiserhoffet regjerte ofte heller svake keisere, evnukkene eller sterke generaler. Én keiser måtte i  783/84 regelrett flykte fra sin hovedstad. 
Tedyrkning ble mer populært på 700-tallet. Det se man blant annet av fremveksten av tehus og av at Tang-styret gjorte te ett av statsmonopolene i 793. Andrre varer som ble monopolisert var salt og alkohol. Det mest innbringende av de tre var saltmonopolet. 
Tang-dynastiets definitive knekk og undergang begynte med Huang Chao-opprøret fra 876 til 884. Dette opprøret kostet etter det datidens kilder vil ha det til enda flere mennesker livet enn An Lushans opprør. Huang Chao raserte først de sørlige provinser (med blant annet Kanton i 879), og vendte så sin oppmerksomhet nordover. Keiser Xizong (regj. 874-88) flyktet i 881 til Chengdu og måtte overlate begge hovedbyene til Huang Chao, som tok livet av en rekke Tang-prinser. Det var først i 884 at han måtte gi tapt på slagmarken for et tyrkisk kavallerikorps. I 885 kunne keiseren vende tilbake til Chang'an. 
I 900 tok evnukkene kontrollen, men ble snart ryddet av veien av en general ved navn Zhu Wen (en overløper fra Huang Chao). Deretter sørget Zhu Wen for å ta livet av alle Tang-prinsene i 907, hvorpå Tang-dynastiets tid var over.

Tidlig historieskrivning

Det første klassiske verk om Tang-tiden er Tang-boken av Liu Xu (887–946) med flere. Dette var i Det senere Jin-dynasti. Verket ble senere omredigert til en ny historiefremstilling (Den nye Tang-boken); dette var gjort av Song-historikerne Ouyang Xiu (1007–1072), Song Qi (998–1061) og andre (mellom 1044 og 1060). Begge var basert på tidligere annaler som siden er gått tapt. Og de regnes begge blant De 24 historieverk om Kina. En av de få overleverte kilder til Tang-boken, som særlig dekker tiden forut for 756, er Tongdian, som Du You presenterte for keiseren i 801. Tang-perioden ble igjen grundig fremstilt i den universalhistorisake tekst ved navn Zizhi Tongjian, redigert, sammenstilt og fullført i 1084 av en gruppe lærde under ledelse av Song-kansleren Sima Guang (1019–1086). Denne historiske tekstemn, som består av tre millioner kinesiske tegn i 294 bind, dekket Kinas historie fra De stridende staters tid frem til begynnelsen av Song-dynastiet.