Leroy Grumman

Første år

Han ble født i Huntington, New York, Grummans forfedre hadde røtter i Connecticut og var bryggerieiere. Fra ung alder demonstrerte  "Red Mike" (et klengenavn han fikk på grunn avsitt røde-blonde hår sin interesse for fly, og på sin tale ved avslutningen på high school i 1911 spådde han at "the final perfection of the aeroplane will be one of the greatest triumphs that man has ever gained over nature.".
Grumman fikk en BA-grad i mekanikk fra Cornell University i 1916. Hans første job var ved New York Telephone Company. Etter at USA gikk med i første verdenskrig meldte han seg til tjeneste i den amerikanske marine i juni 1917 som fyrbøter og ble sendt til Columbia University for opplæring som "ubåtjeger" .

Luftfarstkarriere

Selv om Grumman søkte til flyvåpenet fikk han avslag da han ikke oppfylte de medisnske krav. Begge legene feildiagnostiserte ham som plattfot. En rett og slett skrivefeil, men han ble likevel sendt på et kurs ved Massachusetts Institute of Technology (MIT), og uten å fortelle om legenes feil fikk han grunnopplæring som flyver ved marinebasen i Miami og fullførte med glans avansert flyopplæring i Pensacola, Florida i september 1918. Hans instruktør, Raymond P. Applegate sa flere år senere om hans karakter, han  "was very, very reticent. Most of the guys, after they learned to fly, they became tougher than hell. Grumman didn't." Han ble klassifisert som "menig", men etterhvert ble han flyinstruktør og senere sendt til en bombeskvadron.
Etter flere tokter sendte marinen ham til MIT for å studere den nye disiplin, aerodynamikk. Etter at han hadde  fullført kurset ble Grumman forfremmet til løytnant og sendt til marinebasen i League Island som testflyver for Curtiss-bygde amfibiefly.
I 1919 plasserte marinen ham ved Loening Aeronautical Engineering Corporation i New York som prosjetkleder for å overvåke fabrikkens bygging av 52 Loening observasjons/jagerfly som firmaet bygde for marinen. Hans arbeide omfattet prøveflyving av nybygde fly. Selskapets president, Grover Loening ble så imponert av hans arbeide at han tilbød ham job i firmaet. Siden han ved krigens slutt (som alle andre) ble nedgradert til menig, sa han opp i marinen i oktober 1920 og ble test pilot hos Loening og fløy ulike typer av Loenings amfibier samtidig som han foreslo forbedringer og endringer i konstruksjonen. Han avanserte raskt i Loenings organisasjon, ble verksmester, og tilslutt bedriftsleder med ansvar for konstruksjon av fly, En stilling han beholdt fram til selskapet ble solgt i 1929 til Keystone Aircraft, like før den store depresjonen. Keystone stengte sin fabrikk på Manhattan og flyttet virksomheten til Bristol, Pennsylvania.

Starter nytt firma

Han var lite villig til å forlate Long Island for å fortsette å arbeide for Keystone. Sammen med  Jake Swirbul og flere andre kolleger dannet de sitt eget. Grumman pantsatte sitt hus for 6 950 dollar og Swirbul bidro med 6 000 dollar og Grumman Aeronautical Engineering Co. var et faktum.
Den  2. januar1930 overtok selskapet et nedlagt utstillingslokale for biler og en garasje i Baldwin, New York som tidligere hadde tilhørt Cox-Klemin Aircraft Corporation. I starten var det bare 18 på lønningslisten. De fikk kontrakt på å reparere skadde Loening amfibier.
Selv om Grumman innså viktigheten av å ha gode kontakter med marinen, siktet de mot det sivile marked på miden av 1930-tallet og lanserte sitt nye fly, Grumman Duck, et amfibium og senere G-22 "Gulfhawk", en sivil versjon av Grumman F3F , et jagerfly for bruk på hangarskip.

Utvidelser

Ettrerhvert som selskapet ekspanderte flyttet de til større lokaler  – til Valley Stream i 1931, Farmingdale i 1932 og tilslutt Bethpage i 1937. I 1934 mente Grumman at 250 ansatte ville være toppen. Han resonnerte at hvis det var mer enn 250 ansatte, "it's going to be too big and we're going to lose control of it" 
vi bør stoppe der.." Selskapets regnskapsfører, Towl kunne fortelle Grumman det allerede stod 256 på lønningslistene.
Selv om han var motstander av videre utvidelser, noe som Swirbul forsvarte, vokste staben fra 700 i 1939 til 25 500 i 1943, da selskapet var kjent som  "Grumman Iron Works" (navnet komm fra deres solide produkters struktur og konstruksjon, som både Swirbul og Grumman stod for). De ble marinens primære leverandør av fly

Andre verdenskrig

På starten av andre verdenskrig i 1939 slet selskapet. Grumman kunne knapt betraktes som en industriell kjempe med alt sitt utstyr bevoktet av en enkelt vaktmann. De hadde ennå ikke fått noen store sivile eller militære kontrakter. Likevel, året etter kunne de se lysning, dramatiske endringer i selskapets virksomhet som følge av krigen i Europa og bestilinger, både fra Frankrike og Storbritannia  på F4F Wildcats, Grummans første jagerfly, en endekker med hans  opprinnelige, opprekkbare understell som han hadde konstruert i 1932.
De startet med å konstruere Wildcat og så F6F Hellcat jagerfly, Grumman og Swirbul var nøkkelpersoner, de nærmest bodde på tegnekontoret. Ettersom krigen gikk fram fortsatte de to med nye prosjekter, inklusive det største enmotors fly i andre verdenskrig, TBF Avenger torpedo bomber og F7F Tigercat samt F8F Bearcat jagerfly .
Mot slutten av krigen fikk Grumman injeksjon med  penicillin mot lungebetennelse, noe som førte til store reaksjonener som påvirket synet. Selv om han ikke var blitt helt blind, var hans syn betrakteiig redusert. Grumman "become less visible" på fabrikken.

Etter krigen

I mars  1945 overvåket Grumman en produksjon som nådde nye  høyder. Med alle typer fly nådde de rekorden på  664 fly byget på en måned. Selv om Swirbul hadde  "satt ut" bygging til en stor kjede av underleverandører og fabrikker som bygde på lisens. I likhet med andre,opplevde Grumman Aircraft Engineering Corporation store følger av krigens opphør. Staben måtte umiddelbart reduseres fra 20 500 til  5 400 da krigen sluttet. Det var en ekstrem vanskelig besluting fordi selskapet hadde vært omhyggelig i å skape en positiv kultur for de ansatte ; da horder av ansatte ønsket å fortsette ( "move on") ved krigens slutt, men bare 126 fikk fortsette.
Swirbul og Grumman restrukturerte selskapet, bygde opp en "kjernegruppe" og lette  etter langvsiktige kontrakter med U.S. Navy, noe som førte til starten på et nytt jagerfly, . Grummans første jetfly,  F9F Panther som hadde sin jomfrutur i 1949, selv om selskapets mest betydningsfulle suksess etter krigen kom på 1960-tallet med  A-6 Intruder og på 1970-tallet med  F-14 Tomcat. Selv om det gode samarbeidet som Grumman hadde etableret med U.S. Navy var det nå bitt en merkesak for selskapets suksess å initiere nye prosjekter, på samme måte som de hadde begynt, med en liten kjerne på åtte ingeniører med mandat til å forske på ny teknologi.
Ved Swirbuls død 28. juni 1960 mistet Grumman ikke bare en nær venn, men også hans "høyre hånd" i en tid da han måtte fatte kritiske beslutninger for selskapets fremtd. Han ledet med hell selskapet inn i nye markeder og nye produkter. I sin streben etter nye markeder gikk han over til det kommersielle sivile marked, var banebrytende i konstruksjoner, han konstruerte Grumman Ag Cat, et fly for landbruket for spredning av insektisider og hele serien med Grumnan Gulfstream samt  executive turboprop- og jetfly. Selv om hans rolle ble redusert var Grummans rolle som rådgiver av største betydning, og da Gulfstream-prosjektet ble lansert, to modeller, er høyvingrt og en lavvinget ble modeller av begge satt opp utenfor hans kontor, da tok Grumman personlig beslutningen, "the low wing".
Mens selskapet fortsatte tradisjon med å bygge fly for marinen, stod Grumman på for et skifte i prioriteringer, noe som resultere i et romfartsprogram som kulminerte i konstruksjon og bygging av Apollo programmets Lunar Excursion Module (LEM) som landet  astronauter på månen i 1969 .I løpet av samme år skiftet selskapet navn til Grumman Aerospace Corporation. Gjennom hele denne perioden fortsatte Grummans syn å bli dårligere, han gikk med mørke brller, noe som ytterligere reduserte hans mobilitet.

Siste år

Den 19. mai 1966 trakk Grumman seg som styreformann, men han be valgt som "honorary chairman" på livstid. Han fortsatte som direktør frem til 15. juni 1972. Han fortsatte å besøke fabrikkene helt fram til hans helse sviktet på 1980-tallet da sukkersyken tok hans siste krefter og de siste rester av hans syn Grumman og hans familie forble boende på den ti mål store eiendom med strandlinje på Long Island hvor han etter langvarig sykdom døde på North Shore University Hospital den 4. oktober 1982, 87 år gammel.