Gina Lollobrigida

Liv og virke

Hun ble født som Luigina Lollobrigida i Subiaco i Italia som den ene av fire døtre til en møbelfabrikant. Hennes søstre er Giuliana, Maria og Fernanda. Hun tilbrakte ungdommen i en malerisk landsby i fjellene, og virket også som modell, og deltok blant annet i flere skjønnhetskonkurranser. På samme tid begynte hun å få små roller i italienske filmer. I 1947 deltok hun i konkurransen om Miss Italia og havnet på tredjeplass. Konkurransen ble vunnet av Lucia Bosé, andreplassen ble tatt av Gianna Maria Canale, og begge ble skuespillere, men de oppnådde aldri den internasjonale suksess som Lollobrigida fikk.

Filmer

Hennes opptreden i italienske og franske filmer som eksempelvis Fanfan la Tulipe skaffet henne oppmerksomhet i Hollywood, og i 1953 spilte hun i sin første amerikanske film, Beat the Devil, sammen med Humphrey Bogart og Jennifer Jones. Etter hvert som hennes popularitet økte, fikk hun tilnavnet «Verdens vakreste kvinne».
Lollobrigida hadde en annen betydelig opptreden i Trapeze sammen med Burt Lancaster og Tony Curtis i 1956 og spilte i The Hunchback of Notre Dame sammen med Anthony Quinn det samme året. I 1959 spilte hun sammen med Frank Sinatra i Never So Few og med Yul Brynner i Solomon and Sheba. I sistnevnte erstattet Brynner filmens egentlige hovedrolleinnehaver Tyrone Power, som døde i løpet av innspillingen. Det var også den siste filmen som ble regissert av King Vidor. Den fikk også oppmerksomhet for en orgiescene som ble oppfattet som uanstendig for en hollywoodfilm på denne tiden.
I 1961 gjorde hun en av sine mest populære filmer, Come September, med Rock Hudson, og som hun vant en Golden Globe for. Hun spilte mot Sean Connery i Woman of Straw (1964) og på nytt mot Rock Hudson i Strange Bedfellows (1965). I Hotel Paradiso (1966) var Alec Guinness den mannlige skuespilleren. I 1968 hadde hun en hovedrolle i Buona Sera, Mrs. Campbell sammen med Shelley Winters, Phil Silvers, og Telly Savalas. Handlingen i denne filmen var grunnlaget for scenemusikalen Mamma Mia!. For denne rollen ble hun nominert for en Golden Globe. Lollobrigida spilte sammen med komikeren Bob Hope i komedien The Private Navy of Sgt. O'Farrell og fulgte også med Bob Hope da han underholdt amerikanske soldater i Vietnam.
På 1970-tallet hadde hennes filmkarriere begynt å ebbe ut. Hun opptrådte i noen få meget dårlig mottatte produksjoner på begynnelsen av tiåret. På midten av 1980-tallet fikk hun en rolle såpeoperaen Falcon Crest som «Francesca Gioberti», en rolle som egentlig var uttenkt for Sophia Loren som takket nei. Hun hadde også en mindre deltagelse i miniserien for TV kalt Deceptions hvor hennes medskuespiller var Stephanie Powers.
I 1986 var hun leder for juryen i den 36. Filmfestivalen i Berlin som belønnet filmen Stammheim av Reinhard Hauff med Gullbjørnen, skjønt hun brøt festivalens regler ved offentlig å ta avstand fra filmen og hevdet at beslutningen var blitt gjort av politiske grunner. Hun hadde forøvrig noen få mindre roller på 1990-tallet.

Andre aktiviteter

Mot slutten av 1970-tallet begynte hun som fotograf og med tilhørende journalistikk, hovedsakelig av kjendiser. Hun fotograferte blant annet Paul Newman, Salvador Dalí, David Cassidy, og Tysklands herrelandslag i fotball. Hun fikk et journalistisk scoop med å skaffe seg et eksklusivt intervju med Fidel Castro. I 1973 ble en samling av hennes arbeid utgitt i boken Italia Mia.
I 1999 forsøkte hun uten hell å få et av setene i Europaparlamentet for venstresentrumspartiet I Democratici.
I 1949 giftet hun seg med slovakisk lege, Mirko Skofic. De fikk et barn, Mirko Skofic junior, født i august 1957. Skofic oppga sin legepraksis for å bli hennes manager. De ble skilt i 1971. Senere hadde hun en del omtalte forhold til andre menn, men ble ikke gift på nytt.