Benedikt XVI

Bakgrunn og barndom

Joseph Ratzinger ble født i 1927 i Bayern. Han var sønn av Joseph og Maria Ratzinger (pikenavn Peintner). Morens familie stammet fra Syd-Tirol (idag en del av Italia). Joseph den yngre var den yngste av tre barn; hans eldre søsken var Georg (som også ble prest, i tillegg til musiker og middelalderforsker) og Maria (som var musiker og musikklærer, og døde i 1991).
Faren var politibetjent i det bayerske statspoliti (Landespolizei) og i det regulære nasjonale politi (Ordnungspolizei). Hjemmet var strengt katolsk preget, og faren var en bitter motstander av nasjonalsosialismen, som han mente stod i motsetning til deres tro og meninger. Sunday Times (London) beskriver den eldre Ratzinger som «en antinazist hvis forsøk på å tøyle Hitlers brunskjorter tvang familien til å flytte gjentatte ganger». Andre kilder indikerer at farens opposisjon mot Hitler førte til gjentatt hærverk og forklarer at familien måtte flytte så ofte.
Joseph Ratzingers slektninger har fortalt at han aldri ønsket å bli noe annet enn prest. Ratzinger begynte på juniorseminaret i 1939.
I 1941 ble han innmeldt i Hitler-Jugend (som var et lovbestemt krav). 16 år gammel ble han i 1943 innkalt til krigstjeneste i en luftvernavdeling, hvor han blant annet som assistent ved et flaktårn beskyttet en BMW-fabrikk i München. Senere ble gruppen hans sendt til å sette opp anti-tank-skyts mot den ventede sovjetiske invasjonen ved den ungarske grensen i Østerrike. I november 1944 ble han sendt hjem i tre uker, før han gjennomgikk hærens rekruttskole i Traunstein. Han tjenestegjorde forskjellige steder i Bayern, men ble aldri sendt til fronten. Våren 1945 gikk enheten hans i oppløsning, og han begav seg hjemover. Andre skriver at han deserterte. Han ble tatt som krigsfange av amerikanske soldater. I juni 1945 ble han satt fri.

Studier

Han begynte så å studere teologi sammen med sin bror Georg. Mellom 1946 og 1951 studerte Ratzinger ved Den filosofisk-teologiske høyskole i Freising og ved Herzogliches Georgianum ved Ludwig-Maximilian-universitetet i München.
Etter eget utsagn (intervju med Peter Seewald) ble han og hans medstudenter i stor grad influert av verker av Gertrud von Le Fort, Ernst Wiechert, Fjodor Dostojevskij, Elisabeth Langgässer, Theodor Steinbüchel, Martin Heidegger og Karl Jaspers. De tre sistnevntes verker oppfattet den unge student som et brudd med nykantianismens dominans. Steinbüchels Die Wende des Denkens ble et nøkkelverk for Ratzinger. Blant de gamle tiders store kirkelærere følte han seg sterkere tiltrukket av den slagkraftige Augustin enn av Thomas av Aquino – blant skolastikerne var det særlig den hellige Bonaventura som interesserte ham.

Prest og professor

Han ble – sammen med sin bror – ordinert til prest 29. juni 1951 av kardinal Michael von Faulhaber, og studerte deretter videre i Roma i to år. Han tok doktorgraden i teologi, og i 1953 utkom hans avhandling Mennesker og Guds hus i den hellige Augustins lære om kirken, som høstet mye anerkjennelse. Hans Habilitationsschrift (en postdoktoral avhandling) innenfor fundamentalteologi, om St. Bonaventura, var klar i 1957.
I 1958 ble han professor ved Freisings filosofisk-teologiske høyskole, der han hadde undervist siden 1952. Så fulgte Rheinische Friedrich-Wilhelms-Universität i Bonn 1959–1963 og Westfälische Wilhelms-Universität i Münster 1963–1969.

Rådgiver under Annet Vatikankonsil

Under Annet Vatikankonsil (1962 – 1965) var Ratzinger også rådgiver og taleskriver for Kölns erkebiskop, kardinal Joseph Frings. Han var kun 35 år da konsilet begynte. Han var eksponent for den reformorienterte oppfatning. I sin første tale forlangte Frings – som også Lilles kardinal Achille Liénart – at man ikke skulle gå til avstemninger med det samme, men la konsilsdeltakerne først bli bedre kjent med hverandre før det ble fastlagt hvem som skulle sitte i de forskjellige kommisjoner. Den andre talen, medformulert av Ratzinger, bad om en fullstendig ny gjennomarbeidelse av den teksten som Den romerske kurie hadde ferdigstilt som utkast om Guds Åpenbaring. Den tredje talen Frings holdt, rettet kritikk mot det han betegnet som en nyskolastisk tilstivning i Roma, og mot misforhold ved Det hellige Officium og krevde at dets prosedyrer måtte være mer transparente. Denne talen ble alminnelig oppfattet som en trommevirvel, en brannfakkel, og ble møtt av et sterkt bifall blant flertallet av konsilsfedrene. Denne talen gjorde at Ratzinger også ble kjent utenfor de engere kirkelige kretser.

Perioden som professor

Ratzinger ble fram til 1969 oppfattet som en liberal teolog. Under slagordet aggiornamento (ajourføring) var han tilhenger av at kirken skulle åpne seg. Denne holdningen ble imidlertid endret etter hvert. I 1968 signerte Ratzinger og 1360 andre teologer rundt i verden et opprop med tittelen "For the Freedom of Theology" (for teologiens frihet).
Tiden i Tübingen var preget av studentprotester, og Ratzingers forelesninger ble av og til avbrutt av radikale studenter. Det kom også til heftige sammenstøt under forelesninger. Ratzinger forteller selv at han fikk traumatiske opplevelser av å se studentene med bilder som viste "sadomasochistisk glorifisering av lidelse" samtidig som de sang "Jesus være fordømt". Erfaringene i Tübingen gjorde at han på kort tid endret synspunkt til å bli "en troens vokter". Etter eget utsagn ble han i «68-tiden» urolig for at troen skulle bli svekket av at en tar til seg det som passer ens egen smak, og lar annet ligge. Ratzinger sa: «I disse årene lærte jeg når en diskusjon måtte opphøre, hvis den ikke skulle slå om i en løgn». Han inntok en holdning der han ville bevare det han så på som umistelige trossannheter. Han ble dermed regnet som konservativ. Denne innstillingen holdt han fast på også som professor og senere som erkebiskop av München og Freising.
Han ble i 1969 medlem av Vatikanets internasjonale teologiske kommisjon.
I 1969 ble han ansatt ved det mer konservative universitetet i Regensburg, der han underviste i dogmatikk til 1977.
I 1972 grunnla han det teologiske tidsskriftet Communio sammen med Hans Urs von Balthasar, Henri de Lubac og andre. Communio, som nå utkommer på bl.a. tysk, engelsk og spansk, er blitt et av de viktigste tidsskriftene for katolsk kristentro.

Erkebiskop av München og kardinal

24. mars 1977 ble han utnevnt til erkebiskop av München og Freising av pave Paul VI. Han ble ordinert 28. mai samme år i München. Paul VI utnevnte ham 27. juni 1977 til kardinal. Dette var to uvanlige karrieresprang i løpet av ett og samme år. Først rett til et erkebispesete uten å være vanlig biskop først, og så kardinalsembetet i en alder av 50 år og med bare en måned bak seg som biskop.
Som kardinal mottok han den polske bispekonferansen i München, deriblant også kardinal Karol Wojtyła som skulle bli valgt til pave kort tid etterpå. Ratzinger deltok på begge konklavene i 1978, både august- og oktoberkonklavet. Hans navn var såvidt framme som mulig pave i spekulasjonene før det siste konklavet.
Katolske biskoper velger seg alltid et motto som settes under deres heraldiske bispevåpen. Ratzinger valgte det latinske Cooperatores veritatis (norsk: Sannhetens medarbeidere). Se også under Våpenskjold nedenfor.

Veien til pavestolen

Den 30. september 2003 sa Ratzinger at «vi bør be for paven» og skapte overskrifter over hele verden og spekulasjoner om at Johannes Paul II var dødssyk. Han ville nådd aldersgrensen for stemmerett ved pavevalg, 80 år, først den 16. april 2007, og var derfor stemmeberettiget ved konklavet 2005. Som dekanus var han en selvskreven kandidat til pavestolen, og hadde mange av de egenskaper en pave forventes å besitte, men ikke alle oppfattet ham som virkelig valgbar, på grunn av hans nasjonalitet, alder og det forhold at han i 1991 skulle ha hatt en hjerneblødning, og året etter hadde hatt fall som slo ham bevisstløs. Andre antok at hans konservative holdninger kunne tale mot ham. Det ble også hevdet at han manglet karisma. Like fullt var han en av Johannes Paul IIs mest fortrolige, og under pavens langvarige sykdom i 2004 og 2005 fikk han en stadig mer fremskutt rolle, og måtte overta mange av pavens plikter. Våren 2005 ble Ratzinger stadig oftere nevnt som en favoritt til å etterfølge Johannes Paul II som pave. Både hans preken ved Johannes Paul IIs begravelse og hans preken under messen pro pontificio eligendo umiddelbart før konklavet tok til, gjorde inntrykk, trolig også på mange kardinaler.
Kardinal Ratzinger hadde tidligere uttrykt et ønske om å trekke seg tilbake for å skrive flere bøker, men sa før han ble valgt til pave til venner at han var «rede til å akseptere enhver byrde Gud legger på hans skuldre».

Pavevalget

Som leder (dekanus) for kardinalkollegiet ledet han selv konklavet som begynte 18. april 2005. Ratzinger og den amerikanske kardinal William Wakefield Baum var de eneste kardinalene som deltok på konklavet og som ikke var utnevnt av Johannes Paul II, og som dermed hadde deltatt på konklaver tidligere (de to konklavene i 1978).
De tre første avstemningene resulterte ikke i nødvendig flertall for én kandidat, men ved fjerde avstemning, på den andre dagen, ble valget avklart. Han ble valgt med mer enn de 77 stemmer som ville ha vært tilstrekkelig for to tredels flertall.
19. april 2005 annonserte Jorge Arturo Medina Estévez at Ratzinger var valgt til pave, og at han ville ta navnet Benedikt, som den 16. pave med dette navnet. Deretter holdt den nye paven en kort takketale. I likhet med Johannes Paul II holdt han talen på italiensk. Tidligere paver har holdt sin første tale på latin.
Juridisk sett ble han pave i det øyeblikk han aksepterte valget under konklavet. Den formelle innsettelsen fant sted i en høytidelig messe på Petersplassen 24. april 2005. Under messen overrakte kardinal Medina Estévez palliet, mens Angelo Sodano overrakte Fiskerringen.
Politiske observatører betraktet Benedikt XVI mest som en overgangspave etter den sterke Johannes Paul II. Mange ønsket å velge en pave som etter noen få år kunne erstattes av en som kunne reformere og forandre den kirken Johannes Paul II hadde formet.
Han hadde liten erfaring som praktiserende prest, og det ble siden brukt mot ham at han hadde liten kontakt med "grasrota" – det vanlige medlem i den katolske kirken.
Benedikt XVI var den første tyske pave siden Hadrian VI (1522 – 1523).

Synspunkter

Benedikt aksepterte de tradisjonelle katolske doktriner. Blant disse var kontroversielle synspunkt i samtiden som at han var mot prevensjon, og abort. I likhet med resten av den katolske kirke var han mot felles nattverdfeiring  med protestantiske kirkesamfunn før enighet er nådd om nattverdteologien. Mellom den katolske kirke og protestantiske kirkesamfunn skiller også spørsmål som synet på kvinnelige prester, skilsmisse, sølibatet, tradisjonen som normativ og delvis også homofilt samliv. Benedikt ble regnet til den konservative fløyen innen den katolske kirke. Valget av Ratzinger som pave ble mottatt med stor glede og entusiasme blant konservative katolikker, mens liberale og frigjøringsteologer uttrykte skuffelse over manglende utsikt til reformer.
Pave Benedikt forsvarte forbud mot prevensjon. Han mente at ingenting bør hindre muligheten for nytt liv, og godtok bare seksuell avholdenhet. Benedikt XVI mente kondomer ikke hjelper mot aids-epidemien, men tvert imot gjør situasjonen verre i afrikanske land hvor sykdommen er utbredt.
Pavens kondomforbud førte til kraftige reaksjoner over hele verden. Mange mente at det gir store belastninger for verdens fattige, setter unge kvinners liv i fare, og øker faren for hiv-smitte.
Videre gjør det familieplanlegging vanskeligere i utviklingsland. Benedikt skal imidlertid ha vært noe mer moderat i synet på prevensjon enn sin forgjenger, og medvirket trolig til at Johannes Paul II ikke erklærte synet på prevensjon som ufeilbart.
Diskusjonene om abort er spesielt heftige i land med mange katolikker, på grunn av kirkens holdninger. Benedikt støttet absolutt forbud mot abort. Han mente at menneskelivet begynner når en sædcelle befrukter en eggcelle. Livet har begynt allerede før det befruktede egget fester seg til livmorveggen, Det er ingen forskjell mellom et fullt utviklet menneske og et befruktet egg.
Mange er sterkt kritiske til at selv ikke voldtatte kvinner kan ta abort. Selv når barn ned til niårsalderen har tatt abort etter voldtekter har det blitt reagert med bannlysning.
På grunn av økt interesse for det okkulte, beordret Benedikt biskoper til å opprette egne eksorsisme-grupper for å bekjempe den økende satanismen, og hver biskop måtte ha prester som er opplært til å utføre demonutdrivelser.
Også i Norge ble det nå prester som fikk særlig ansvar for demonutdrivelse.
Pave Benedikt møtte også reaksjoner på sine uttalelser om homofili. Han mente at homofili er et brudd på den naturlige orden, og sammenliknet kampen mot homofili med arbeidet for å redde regnskogene, siden også homoseksuelle forhold er en ødeleggelse av skaperverket. Han var motstander av homofile og lesbiske ekteskap, og så på homofile handlinger som en synd. Paven kritiserte også en FN-resolusjon om avkriminalisering av homofile. Over hele verden reagerte kristne homofile på pavens uttalelser.
Benedikt mente at verden må bry seg om miljøet, men at hensynet til dyr og planter ikke må prioriteres over menneskeheten. Han mente videre at verdenssamfunnet må legge vitenskap til grunn for beslutningene, ikke «dogmene til miljøbevegelsen».
I 2006 opprørte Benedikt den muslimske verden ved å sitere et skrift av den kristne keiseren Manuel II Palaiologos fra 1300-tallet, som sa at profeten Muhammed åpenbart brakte verden ondskap og inhumanitet. Han beklaget siden at han med dette opprørte muslimer verden over, men tok ikke avstand fra Manuels ord.

Reiser

Se Benedikt XVIs reiser.

Diverse

Bekledning: Pave Benedikt har tatt opp igjen bruken av pavelig bekledning som tidligere har falt ut av bruk. Under sin innsettelsesmesse talte han lenge om betydningen av palliet, og tok i bruk en gammel form som ble båret av det første millenniets paver. Han tok også opp igjen bruken av de pavelige røde sko. Dessuten har han tatt i bruk den røde mozetta og dens vinterversjon som ikke har blitt sett brukt siden pave Paul VI. Hans prestekjole med skulderkappe har inkludert deler som ble avskaffet for alle andre geistlige av Paul VI. Pave Benedikt har også tatt opp bruken av den røde tabarro eller romerske kappe som sist ble brukt av Johannes Paul II i 1995. Den 21. desember 2005 brukte paven en camauro under sin generalaudiens, et pavelig hodeplagg som sist ble brukt av Johannes XXIII.
Språk: Benedikt taler en rekke språk. I tillegg til sitt morsmål tysk taler han fransk, italiensk, engelsk, spansk og latin. Fransk er hans beste fremmedspråk, og også italiensk behersker han flytende. Han kan også lese gammelgresk og klassisk hebraisk. Dessuten får han undervisning i polsk og russisk.
Musikk: Paven spiller klaver og har en forkjærlighet for Mozart og Beethoven.
Hans privatsekretær er Georg Gänswein.
I desember 2010 hadde generalsekretæren i Kirkenes Verdensråd, nordmannen Olav Fykse Tveit, samtaler med paven i Vatikanet.

Bibliografi

Se Bendikt XVIs bibliografi.