google/wiki40b huggingface dataset:
Nica flavilla

Utseende

En ganske liten sommerfugl med litt flikete vinger. Oversiden er klart oransje bortsett fra svarte vingespisser. Undersiden er brunoransje med en smal, mørk tverrstripe og to små, hvite flekker på hver vinge. Arten ligner på undersiden sterkt på Peria lamis, men denne mangler de hvite flekkene.

Levevis

Arten lever i regnskog og fuktig løvskog opp til 1500 meter over havet, der den gjerne finnes i skogkanter og ved små lysninger. De voksne sommerfuglene sitter gjerne i bladverket et par meter over bakken, men kommer ned for å suge saltholdig vann fra mineralrik, fuktig jord eller leire. Larven utvikler seg på planter i slektene Cardiospermum, Serjana og Paullinia i såpebærfamilien (Sapindaceae).

Utbredelse

Arten er vidt utbredt, fra Mexico til Paraguay.
De syv Rilasjøene

De syv Rilasjøene (bulgarsk: Седемте рилски езера, translitterert: Sedemte rilski ezera) er en gruppe bresjøer som ligger nordvest i Rilafjellene i Bulgaria. Innsjøene, som ligger mellom 2 100 og 2 500 meters høyde over havet, er de mest besøkte innsjøene i Bulgaria.
Hver av innsjøene har et navn assosiert med dens mest karakteristiske trekk. Den høyeste kalles Salzata («Tåren») på grunn av det klare vannet. Den nest høyeste bærer navnet Okoto («Øyet») etter sin nesten perfekt ovale form. Okoto er den dypeste botnsjøen i Bulgaria, med en dybde på 37,5 meter. Babreka («Nyren») er innsjøen med de bratteste breddene. Bliznaka («Tvillingen») er den største etter areal. Trilistnika («Trekløveret») har en uregelmessig form og lave bredder. Den grunneste innsjøen er Ribnoto Ezero («Fiskesjøen») og den lavest beliggende er Dolnoto Ezero («Den nedre innsjøen»), hvor vannet som renner ut av innsjøene samles og danner elva Dzjerman.
De syv innsjøene er en turistattraksjon i Bulgaria på grunn av deres naturlige miljø. Innsjøene er forbundet med små bekker som danner små fosser og kaskader. Den vanligste tiden å besøke innsjøene er om sommeren, i juli og august, når temperaturen er over 10 grader celsius og været er rolig. Innsjøene fryser vanligvis til i løpet av oktober, og smelter ikke før juni. Isdekket kan være opp til 2 meter tykt.
Shizhong (Jinan)

Shizhong (kinesisk: 市中区, pinyin: Shìzhōng Qū; «Midtbyen») er et bydistrikt i provinsen Shandong i Folkerepublikken Kina. Det ligger i den subprovinsielle by Jinan. Det har et areal på 280,25 km² og teller 540 163 innbyggere (2003).
PluriCourts - Centre for the study of the Legitimate Roles of the Judiciary in the Global Order

PluriCourts Centre for the study of the Legitimate Roles of the Judiciary in the Global Order (Senter for forskning om internasjonale domstolers legitimitet) er et Senter for fremragende forskning ved Det juridiske fakultet, Universitetet i Oslo. Senteret er hovedfinansiering av Norges forskningsråd. Sentret ble opprettet i 2013, og det skal etter planen avvikles 31. mars 2023.
Sentrets ledes av professor Andreas Føllesdal, med professor Geir Ulfstein som likestilt nestleder, og er en del av Institutt for offentlig rett.
Brokelandsheia

Brokelandsheia er et næringsområde ved E18 i Gjerstad kommune i Aust-Agder, mellom Kragerø og Risør
På Brokelandsheia sysselsetter de ca. 35 bedriftene over 300 mennesker. De fleste bedriftene er i handelsbransjen, den største er likevel Gjerstad mek. industrier som spesialiserer seg på skuffer og graveutstyr til traktorer og anleggsmaskiner.
De årlige Brokelandsheia-dagene går av stabelen den første helgen i september, og har hvert år besøk av ca. 25.000 mennesker. Brokelandsheia-dagene ble først arrangerert i 2004, og har på få år vokst til å bli den største handelsmessen på Sørlandet, med over 200 utstillere i en rekke kategorier.
På Brokelandsheia skal, om planene gjennomføres, Sørlandsbanen og Vestfoldbanen knyttes sammen ved at det bygges ny jernbanetrasé fra Porsgrunn til Brokelandsheia. Brokelandsheia stasjon er en av to planlagte stasjoner på denne strekningen som er kalt Grenlandsbanen, og stedet blir trolig nytt knutepunkt for samferdsel på strekningen Oslo-Kristiansand.
Gjerstad kommune er aktive i utviklingsarbeidet for Brokelandsheias fremtid, og har som den første kommunen i landet igangsatt et eget plansmiearbeid (se link under) med fokus på Brokelandsheias utvikling både lokalt og regionalt i et 20-årsperspektiv.
Brokelandsheia fikk i 2009 en ny attraksjon, Den Lille Dyrehage, som har vært en stor suksess så langt. I tillegg har området distriktets mest besøkte matvareforretning, Eurospar Brokelandsheia, som åpnet sin 2000m2 nye forretning i 2008. Forretningen har blitt kåret til best i landet på service, og har også landets lengste ferskvarelinje. Vinmonopolet etablerer nytt polutsalg på Brokelandsheia i første halvår 2011.
Runan

Runan (kinesisk: 汝南县; pinyin: Rǔnán Xiàn) er et fylke i provinsen Henan i Folkerepublikken Kina. Det ligger under byprefekturet Zhumadian.
Fylket hadde 820 389 innbyggere i 1999.

Historie

I oldtidens Kina ble området til tider kalt «verdens midte» ettersom regjeringssetet for provinsen Yu midt i De ni provinser var her. Under Handynastiet frembragte det flere embedsmenn til sentralregjeringen enn noe annet kommanderi. Det var hjemstavn til den innflytelsesrike Yuan-klanen.
Runan fylke har tidligere hatt andre navn, som Ancheng fylke (安城县) og Ruyang fylke (汝阳县). Under Zhoudynastiets tid (1045-256 f.Kr.), lå den lille vassalstaten Dao（道国） innenfor dagens fylkesgrenser.

Kulturminner

Wuyingpagoden (Wuying ta, 悟颖塔) ble i 2006 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Bastion

En bastion (fra italiensk: bastire: «å bygge») er en fremskutt plattform for artilleri i en befestning eller en forsvarslinje på eldre befestninger. Disse oppsto som følge av den militærteknologiske utviklingen hvor festningsmurene ble gjort rette med fremskutte posisjoner for artilleriet. Slik kunne kanonene treffe mål i en større vinkel enn om de hadde stått inne i muren. Mellomrommet mellom bastionene var så langt at kanonenes rekkevidde dekket hele siden.
Utover 1600-tallet ble denne befestningsformen videre utviklet. Den mest berømte franske fortifikationsingeniøren var Sébastien Le Prestre bedre kjent som «Vauban».
Rikardiansk ekvivalens

Rikardiansk ekvivalens eller ricardiansk ekvivalens tar utgangspunkt i regnskapsidentiteten at nåverdien av alle statens fremtidige utgifter kan ikke være større enn nåverdien av alle inntekter, med andre ord må offentlige låneopptak i dag betales med skatter en gang i fremtiden.
Under et sett av svært strenge betingelser – blant annet at husholdningene har full innsikt i myndighetenes langsiktige budsjettbalanse – så følger det at husholdningene vil fullstendig internalisere alle beslutninger som offentlige myndigheter fatter. For eksempel dersom myndighetene lånefinansierer utgifter i dag, så vil husholdningene umiddelbart spare mer for nøyaktig å kompensere for økte skatter og/eller redusert offentlig tjenestetilbud i fremtiden.
Disse strenge forutsetningene holder åpenbart ikke, og det er ingen som verken mener eller hevder at husholdningene og bedriftene perfekt internaliserer det offentliges budsjettbalanse. Rikardiansk ekvivalens er like fullt det naturlige utgangspunktet for å analysere langsiktig finanspolitikk. For det første understreker det at offentlige budsjetter med nødvendighet må balansere over tid. For det andre understreker det en nødvendig ydmykhet for byråkrater og akademikere i forhold til finanspolitikk: husholdninger og bedrifter er ikke passive brikker for byråkraters innfall, men vil observere hva myndighetene gjør og etter beste evne innrette seg deretter. Og for det tredje vil formidling av informasjon om den økonomiske situasjonen kunne gjøre husholdningene bedre i stand til å internalisere det offentliges budsjettbalanse og potensielt lede til bedre utfall.
Den første som drøftet det som siden har blitt kjent som rikardiansk ekvivalens, var David Ricardo i "Essay on the Funding System" fra 1820. Der drøftet han hvorvidt det ville bety en forskjell om man offentlige myndigher finansierte en krig ved å heve skattene eller ta opp en lån. I en artikkel som ble publisert i 1974, analyserte Robert J. Barro spørsmålet mer formelt og stringent.
Kampaku

Kampaku (japansk: 関白) var en tittel for Japans riksforstander og militære hersker (til tross for at keiseren fortsatt hadde den formelle, men høyst symbolske, politiske makt) fra cirka 1585 frem til 1598. Opprinnelig var en kampaku en rådgiver til keiseren, men Toyotomi Hideyoshi omdefinerte tittelen i 1585 til å innebære det samme som tittelen shogun hva den reelle myndighet angikk. På grunn av sin herkomst kunne han selv ikke gjøre krav på tittelen shogun.
Abanycha pulchricollis

Utseende

Middelsstore, avlange, matte, brunrøde trebukker, dekkvingenes bakre del kan være svart. Antennene er litt lengre enn kroppen. Pronotum er rektangulært til svakt tønneformet, uten tenner på sidene. Dekkvingene er avsmalnende bakover. Beina er ganske korte og spinkle.

Utbredelse

Arten er utbredt i Guatemala.
Yutaka Ikeuchi

Japans herrelandslag

Yutaka Ikeuchi spilte 8 landskamper for Japans herrelandslag.
Michel Blavet

Biografi

Selv om Blavet lærte seg å spille svært mange instrumenter, spesialiserte han seg på fløyte (som han holdt til venstre, dvs motsatt av hva dagens fløytister gjør) og fagott. Allerede i ung alder ble han regnet som Frankrikes beste fløytist. Han var berømt både for tonen og for en perfekt intonasjon selv når han spilte i vanskelige tonearter.
23 år gammel fikk Blavet stilling som førstefløytist ved operaen i Paris. I 1732 ble han musikalsk leder hos greven av Clermont, en stilling han hadde til sin død i 1768. Dessuten ble han i 1738 medlem av det kongelige kapell i Versailles, og i 1740 trådte han inn i operaorkesteret i Paris.
Komponister som Johann Joachim Quantz og Georg Philipp Telemann hadde stor aktelse for Blavet. Den ivrige amatørfløytisten kong Fredrik den Store av Preussen tilbød Blavet en høythengende stilling ved sitt hoff, men Blavet avslo og Quanz tok jobben etter at lønnstilbudet var blitt betraktelig høynet.

Media

Fløytesonate nr. 1 i G-dur
Problemer med å lytte til denne filen? Se Hjelp:Multimedia.
Sonate i h-moll
Problemer med å lytte til denne filen? Se Hjelp:Multimedia.
Gruppen til familiens selvstendige rett

Gruppen til familiens selvstendige rett er en liten, norsk gruppe aktivister som har som mål å avskaffe Barnevernet i Norge. Gruppen ble dannet i 2002 av Mona Lygre i Bergen, og har siden blant annet fått oppmerksomhet i norske medier etter anklager om hets mot barnevernansatte på internett. Gruppen har selv hevdet at den består av «flere tusen» personer, men oppslutningen er svært usikker. På deres blogg oppgir de at de er 345 medlemmer 19. mars 2008.

Gruppens virksomhet

Personene bak grupperingen opplyser at de ønsker å fjerne Barnevernet i dets nåværende form og å spre kunnskap om overgrep som gruppen påstår at Barnevernet skal ha begått. De kritiserer det de kaller «den nedverdigende holdningen mange foreldre opplever i møtet med barnevernet i Norge». I «10 bud» mot barnevernet oppfordrer organisasjonen til å skjule barn fra barnevernet.
I mars 2008 rettet barnevernsbarnet Bente Søyland hard kritikk mot gruppen.  En lokal aksjonsgruppe hindret i 1986, da Bente Søyland var 7 år gammel, at hun forble i fosterhjem.  Fylkesmannen i Telemark ga etter for aksjonistene og førte søstrene tilbake til sine biologiske foreldre, og begge søstrene ble i ettertid narkomane.

Anklager om trakassering på internett

Gruppen fikk landsomfattende oppmerksomhet da eieren av domenet som først ble brukt, ble politianmeldt av kommunene Bærum og Asker – samt av Fellesorganisasjonen – for trakassering og sjikane av blant annet barnevernsansatte, forskjellige fagpersoner og en rekke offentlige personer, deriblant politikere, journalister og forskere, på Internett. Anmeldelsen ble imidlertid henlagt av politiet, som intet straffbart bevist, og deretter av statsadvokaten. Verken personvernnemnda eller Datatilsynet fant noen lovhjemmel for å gripe inn.
Datatilsynet etterlyste i etterkant nye regler for å få stanset uthengning og sjikane på internett.
Listen ble etter en tid fjernet fra nettet, men i august 2005 viste NRK Dagsrevyen et innslag som dokumenterte at den var dukket opp igjen. Daværende barne- og familieminister Laila Dåvøy, som selv figurerte på listen, varslet at hun ville ta saken opp med justisministeren (Odd Einar Dørum) for å se hva myndighetene kunne gjøre for å stanse denne virksomheten.
Gruppen hadde i 2008 igjen offentliggjort navn på barnevernansatte og psykologer og framstilt disse som «verstinger». Forsker Elisabeth Bache-Hansen ved NOVA mener gruppens aksjoner hindrer barnevernet fra å gjøre sitt arbeid og at dette går ut over barna.
D'Otrante

d'Otrante er en opprinnelig fransk slekt som nedstammer fra Napoleons politiminister Joseph Fouché som 24. januar 1808 ble utnevnt til fransk greve med uforandret navn og 15. august 1809 til hertug av Otranto (fransk: Otrante) i det napoleonske lydriket Kongedømmet Napoli, en stat i Italia som eksisterte 1806–1815 og hvor Joachim Murat da var konge.
Hans yngre sønner Armand (1800–1878) og Paul (1801–1886), som ble den tredje og fjerde hertugen, flyttet i 1822 til Sverige, der Armand i 1870 kjøpte herregården Stjärnholm utenfor Oxelösund. En gang før 1877 kjøpte broren Paul eller Pauls sønn Gustav (1840–1910), femte hertug, herregården Elghammar utenfor Stjärnhov (i Gnesta kommune).
Gustavs sønn Charles (1877–1950) var sjette hertug. Han var far til Therese (1907–2000), gift med Bennich von Stedingk, Margareta (1909–2005), gift med fyrst Gustav Albrecht av Sayn-Wittgenstein-Berleburg, Gustaf (1912–1995), syvende hertug, og Louis (født 1917), greve Fouché d’Otrante.
Den yngre broren Louis giftet seg og fikk to døtre på 1940-tallet. Hertug Gustaf giftet seg i 1967 med Christina von Rosen og fikk barna Marguerite 1968, Pauline 1970, Joséphine 1979, og endelig den nåværende, åttende hertugen, Charles-Louis 1986.
Slekten inngår både i den historiske (napoleonske) franske adelen (grevetittel) og den italienske adelen (hertugtittel). I Sverige er slekten medlemmer i Ointroducerad adels förening.
Lisa Bonnár

Bakgrunn

Lisa Bonnár Stjernø har sin utdannelse fra Griegakademiet, Universitetet i Oslo, Paris-konservatoriet og Norges musikkhøgskole. Hun har doktorgrad i vuggesang og en Post.doc med forskning på musikkpraksis for småbarnsforeldre og det kunstneriske utviklingsprosjektet Exploraria, sammen med Rolf Lislevand, Jan Bang, Rolf-Erik Nystrøm og Rolf Gupta. 
Bonnár har medvirket i oppsetninger ved blant annet Den Norske Opera, Den Nasjonale Scene og  Det  Norske Teatret (Masterclass, avskjedsforestillingen til Bab Christensen) og Rikskonsertene 
(Den Lille Prinsen, Kvinneskikkelser) og har sunget klassisk repertoar såvel som folkeviser, jazz og etnisk inspirert musikk ved festivaler og konserter i inn- og utland. Hun har medvirket ved blant annet Molde jazzfestival, Kinnarspelet, Frankofonifestivalen og World music festival i Paris, og hun har sunget med flere orkestre og ensembler i Norge (Bergen Filharmoniske Orkester, Vest-Norsk Opera, 
Det Norske Blåserensemble) og har hatt recitals og solistopptredener i Oslo Konserthus, Grieghallen, Troldhaugen, Mariakirken, Bergen domkirke, Parkteatret og Rockefeller. 
Hun har gitt ut CD-en «Under himmelen» med dikt av sambygdingen Hans Børli sammen med musikerne Audun Erlien, Paolo Vinaccia og Frode Haltli, og har vært på turné med blant annet Helge Lien og Rolf-Erik Nystrøm i forestillingen Den lille Prinsen, der Bonnár hadde hovedrollen med regi og koreografi av Stig Henrik Hoff og Jo Strømgren under Kulturby Bergen 2000. 
Bonnár er også foredragsholder om temaer som kreativitet, musikalsk inspirasjon og kommunikasjon, værekraft, musikk og livskvalitet, og gjesteforeleser ved universiteter i inn og utland (UiO, HioA, UiA, Bath Spa University etc.).  
Hun har vært ansatt ved Norges musikkhøgskole der hun har forelest om kommunikativ musikalitet og forsket på musikk og barns velvære, og har nå et engasjement hvor hun underviser sangstudenter i det franske språk og franske sanger. Hun er også eier og styrer av den musikalske familiebarnehagen De Ni Musene. Videre har hun arbeidet med barneteater og vært engasjert i Blårollingene ved Parkteatret og Stabekk teaters oppsetning Robin Hood med Sigve Bøe som regissør.
VOF de Kunst

Opprinnelsen

I 1983 startet gruppa med tolv medlemmer i Tilburg. Deres første singel Suzanne gikk rett inn på førsteplass på den nasjonale Mega Top 50-lista, men forøvrig ikke på den nasjonale Top 40-lista. Sangen ble oversatt til engelsk («Susanna») og gitt ut i noen utvalgte land, blant andre Norge, hvor den også ble en stor hitt. I 1984 kom gruppas andre singel Oude liefde roest niet, som også ble en nasjonal hitt.

Europa turne

Gruppa konsentrerte seg deretter om engelskspråklig materiale. Det ble gitt ut enkelte engelskspråklige album og gruppa dro på Europa-turne under navnet The Art Company. I 1987 gikk gruppa igjen tilbake til nederlandsk. Singelen Een kopje koffie, skrevet av Eirk van Muiswinkel, ble straks en stor hitt i Nederland.

Barnesanger

Som en hyllest til dikteren og barnebokforfatteren Annie M.G. Schmidt ga VOF de Kunst ut et album med musikk satte dikt av forfatteren i 1990. CD-en Dikkertje Dap ble en stor suksess og var i et år å finne på den nasjonale album Top 100. Gruppa spilte også i noen sesonger av den nederlandske versjonen av Sesam Stasjon. I de kommende årene ga gruppa ut flere album, blant andre et Sinterklaas-album med Sinterklaas-sanger. Fra 1995 turnerte VOF de Kunst Nederland rundt med teaterforestillinger for barn og voksne. I den sammenheng har de i årenes løp samarbeidet med blant andre Erik van Muiswinkel, og barnebokforfatterne Paul van Loon, Selma Noort og Carry Slee.

Trivia

Bokstavene VOF i navnet VOF de Kunst er en forkortelse for vennootschap onder firma og er den nederlandske ekvivalenten for AS (aksjeselskap).
Kongeflagg

Kongeflagg er en betegnelse på det flagg som føres av regjerende monark. Flagg for øvrige medlemmer av kongelige familier kommer i noen tilfeller også inn under betegnelsen. Tilsvarende fører statsoverhoder i republikker presidentflagg.
Kongeflagg skiller seg som regel fra vedkommende lands nasjonalflagg. I noen monarkier er kongeflagget et våpenbanner med kongens våpen i flaggversjon, slik tilfellet er i Norge eller i Storbritannia. I andre land, som i Sverige og Danmark, dannes kongeflagget ved å innføre landets store riksvåpen i en spuns i orlogsflagget.

Norges kongeflagg

Norges kongeflagg fra 1844 til 1905 var også utformet etter dette mønsteret. I orlogsflagget med unionsmerke og splitt og tunge var kongens personlige våpen satt inn midt i korset. Kongevåpenet var identisk med unionsvåpenet, en sammenstilling i ett skjold av Sveriges og Norges våpen med kongefamiliens våpen i et hjerteskjold. Over skjoldet sto to kroner for å markere at kongen regjerte over to separate kongeriker, og det hele var omgitt av en våpenkappe med kongekrone over. Unionskongene etter 1844 brukte det norske kongeflagget under opphold i Norge, og et svensk kongeflagg av samme modell i Sverige.
At Sveriges våpen alltid opptok hedersplassen i unionsvåpenet, må etterhvert ha vakt misnøye i Norge. Det fremgår av et militært flaggreglement fra 1901, hvor det norske kongeflagget er avbildet med unionsvåpenet speilvendt, med Norges løve i heraldisk høyre felt, foran det sammensatte svenske våpenet. Den samme «norske» versjonen av kongeflagget er gjengitt i førsteutgaven av Salmonsens konversationsleksikon. Det finnes ikke opplysninger om at noen slik endring ble godkjent av kongen, eller at noe kongeflagg med «norsk» unionsvåpen ble fremstilt eller brukt. Det var antagelig en demonstrasjon gjennomført av unionsfiendtlige elementer i den norske forsvarsledelsen.
Det siste unionskongeflagget vaiet over Slottet i Kristiania og ble høsten 1905 etter ønske fra kong Oscar II, sendt til Stockholm, hvor det oppbevares i Bernadotte-samlingen. Dette kan kanskje kalles for et ledd i «booppgjøret etter unionsoppløsningen».  
Etter denne unionsoppløsningen brøt Norge med flaggtradisjonen fra unionstiden. Norge innførte et helt nytt kongeflagg i form av et våpenbanner, med riksvåpenets og kongevåpenets løve i gul farge på rød flaggduk. Det nye kongeflagget ble innført ved regjeringsbeslutning 15. november 1905. Dermed kunne  marinefartøyet Heimdal føre dette kongeflagget da kong Haakon VII ankom til Kristiania 25. november. Løven i kongeflagget fikk sin nåværende utforming i desember 1905, etter tegning av maleren Eilif Peterssen. Kongehuset har fastholdt våpen og flagg med 1905-løven, også etter at staten i 1937 forandret utformingen av riksvåpenet. Ved Kongelig resolusjon av 26. desember 1924 fikk kronprinsen et flagg med samme innhold som kongeflagget, men med splitt.
Mongols Motorcycle Club

Mongols Motorcycle Club er en motorsykkelklubb fra USA, representert også i Mexico, Italia, Tyskland, Sverige, Israel, Belgia, Australia, England, Finland, Malaysia og Norge.
Klubben ble grunnlagt i 1969 i Los Angeles i USA. og er en selverklært 1 %-klubb. Den betraktes av amerikanske myndigheter og norske Kripos som en kriminell motorsykkelklubb. Mongols-president i Sverige, Jonas Bergdahl, avviser selv at klubben er kriminell.

Mongols i Norge

Klubben ble tidligere etablert i Trondheim, hvor allerede Outlaws og Hells Angels er etablert. Talsmann for Hells Angels i Norge, Rune Olsgaard, benektet til Adresseavisen at det er en konflikt mellom dem og Mongols i Norge. Adresseavisen avdekket at klubbens medlemmer i det nå nedlagte Trondheim-chapteret hverken hadde motorsykler eller førerkort, og politiet mener Mongols kaller seg MC-klubb som et skalkeskjul for å drive kriminell virksomhet.
Per november 2012 har klubben chapters (avdelinger) i Oslo, Drammen, og Kristiansand. Også i Kristiansand mener politiet at ingen av medlemmene har motorsykler eller førerkort, og kaller klubben for en kriminell gjeng etter at fire medlemmer ble fengslet for vold og ran.
Clomecyra

Utseende

Middelsstore, avlange oldenborrer. Hode og dekkvinger er svartbrune, pronotum rødbrunt. Antennene er ti-leddet med en vifte av tre nokså korte blader. "Snuten" (clypeus) er litt tilspisset oval. Pronotum har rundede sider og er omtrent så bredt som de parallellsidige dekkvingene.

Utbredelse

Slekten er kjent fra Sør-Afrika og Mosambik.
Hjemmeundervisning

Hjemmeundervisning er grunnskoleopplæring som foreldrene til barnet selv tar ansvaret for. Det er grunnskoleopplæringsplikt i Norge, ikke skoleplikt. Hjemmeundervisning skjer utenfor skolen. Hjemmeundervisning skal være tilsvarende den opplæring som blir gitt i skolen. I Norge skal kommunen føre tilsyn med hjemmeundervisningen. I Europa er Storbritannia det mest liberale og Tyskland det mest restriktive landet.
I alle land ser vi to ideologiske hovedgrupper av hjemmeundervisning: 1) konservative, ofte kristen middelklasse, som mye gir undervisning i hjemmet og 2) unschoolere som legger vekt på barnesentrert og lite voksenstyrt læring (natural learning).
Det er over 1,5 million hjemmeundervisningselever i USA. I Europa er det færre, 10 000–50 000 i Storbritannia, ca. 5000 i Frankrike, 500–1000 i Tyskland og ca. 300 i Norge.  I Sverige (2010) og i søreuropieske land som Spania (2014) har retten til hjemmeundervisning blitt sterkt innskrenket. I nordeuropeiske land som Norge, Danmark, Finland og Estland er retten til hjemmeundervisning for tiden ikke truet. I Øst-Europa og Latin-Amerika er det vekst i hjemmeundervisning. Internasjonalt brukes betegnelsen «home education» mest i Europa og «homeschooling» i USA og resten av verden.
For å begynne med hjemmeundervisning i Norge sender foreldrene et brev til kommunen/skolen og melder om at de skal starte opp. Det er så kommunens ansvar å føre tilsyn. Det er lovlig å samarbeide om hjemmeundervisning i Norge, men dette må ikke være en skole. Det er skrevet en doktoravhandling om hjemmeundervisning i Norge.
Garganta del Diablo

Garganta del Diablo er en stor hvit foss som renner på grensen mellom Brasil og Argentina. Fossen er en del av Iguazúfallene som deler Iguazú i en øvre og en nedre del. Omkring halvparten av elven renner inn i en lang og smal slukt som kalles Garganta del Diablo på spansk og Garganta do Diabo på portugisisk. Fossefallet er 82 meter høyt.