Junia

Junia (gresk: Ιουνια) var en kristen apostel på 100-tallet som var høyt ansett og fikk ros av apostelen Paulus, og hun er den eneste kvinnelige apostel som er nevnt i Det nye testamente. Junia har ingen navndag.
Paulus omtalte den kvinnelige apostelen i sitt første brev til romerne. Her presenterer han en lang liste av mennesker han hilser: «Hils Maria som har arbeidet så mye for dere. Hils Andronikos og Junia, mine landsmenn, som har sittet i fengsel sammen med meg. De har et godt navn blant apostlene og kom til tro på Kristus før meg.» (Rom. 16.6)
I mange bibeloversettelsergjennom tidene ble Junia omtalt som en mann med navnet Junias ettersom apostelen hadde en autoritetsposisjon som Jesus’ første tilhengere. Da det ble antatt at bare menn var apostler, antok flere bibeloversettere at Paulus henviste til en mann og lagde en mannlig form av navnet, Junias fram for Junia som den opprinnelige gammelgreske teksten til Paulus viste til. Et argument i mot kvinnelige prester var henvisningen til at alle apostlene var menn, men bibelforskning med kvinneperspektiv som begynte på 1970-tallet har påvist at apostelen Junias var kvinnen Junia. Også i norske biblene på 1900-tallet ble hun kalt som Junias og ble ikke kvinne igjen før i 1998.

Junia, kvinnelig apostel

I Paulus’ brev til romerne 16.6 skrev apostelen Paulus at Andronikos og Junia har «et godt navn blant apostlene». Paulus legger til at de begge ble kristne før han selv ble det.
Navnformen Junias er den mannlige formen av Junia, men det finnes et stort antall kildeskrifter som vitner om at Junia uten tvil var en kvinne.
Det har ikke vært mulig å belegge i den gresk-romerske litteraturen eller innskriftsmaterialet at Junia skulle ha vært mann. Kirkefaderen Johannes Khrysostomos (ca 347-407) skrev: «Ja, hvor stor måtte ikke klokskapen hos denne kvinnen ha vært som til og med ble ansett som verdig tittelen apostel.»
Junia og Andronikos blir ansett som gift med hverandre, men Junia har blitt ansett som apostel i kraft av seg selv.
I henhold til tradisjonen kunne Junia og Andronikos lege sykdommer, drive ut demoner og utføre mirakler. Junia hørte til de jøder som var både tidligkristne, nyomvendte jøder, men også med røtter i den hellenistiske tradisjonen (se også artikkelen Hellenistisk jødedom). Trolig var Junia en av de tidligkristne jøder som ble direkte tilhenger av Jesus Kristus og av den nye lære.
Junia var et godt likt navn blant datidens aristokrati. Det hadde vært skikk i de hellenistiske jødiske familiene å gi sine døtre latinske navn som Junia, Priscilla, Claudia og sine sønner greske navn som Stefanos, Nikodemos, Filippos eller Andronikos. . Rundt 75 prosent av de 517 navn som er funnet i de seks jødiske katakombene i antikkens Roma var greske. Bakteppet for den senere konflikten mellom tradisjonell jødedom og urbane jødiske sekter begynte blant annet med Antiokos IV Epifanes som var konge av det hellenistiske Selevkideriket fram til 164 f.Kr. Han begynte en stor omorganisering av Jerusalem. Mange jøder var blitt påvirket av greskspråklig kultur og ble helleniserte. En reaksjon på Antiokos’ hellenisering brøt ut i Palestina i år 167 f.Kr. i form av makkabeernes opprør.
Junia tilhørte den tidlige kristne kirkens apostler og var med på å bygge opp de tidligste kristne forsamlingene i det første hundreåret etter Kristus’ død. Hun ble høyaktet blant de tidlige kristne som en kvinne av høy anseelse.

Junia som mann

At Junia var kvinne, har sjelden blitt bestridt blant forskere og teologer. Den første fremstillingen av Junia som mann, ved den mannlige navnformen Junias, kommer fra Aegidius av Roma (ca 1243-1316), og da uten noen forklaring. Det finnes forskere som betrakter dette som et utslag av ortodoksiens fordommer mot kvinnelige predikanter og lærere. Selv Jacques Lefèvre d'Étaples betegnet henne i 1512 som mann, til tross for at han hadde tilgang til den kvinnelige navnformen. I fortsettelsen fram til moderne tid ble Junia som regel skrevet som Junias. Det har blant sin årsak i at de gamle greske tekstene benyttet majuskel (store bokstaver) i motsetningen til senere teksters minuskel (små bokstaver). Skillet mellom mann- og kvinnenavn var avhengig av hvor aksenten ble satt. I de gamle tekstene med majuskler ble det ikke benyttet aksent. Av de 39 moderne bibelutgavene som ble produsert siden Erasmus (1516) har aksenten indikert mannsnavn.