Alija Izetbegović

Tidlig liv

Han ble født i en liten by Bosanski Šamac, nord i Bosnia. Hans muslimske familie flyttet til Sarajevo noen år etter hans fødsel. Familien hans var etterkommere av osmanske aristokrater. Familien var opprinnelig fra Beograd, men flyttet til Bosnia etter Serbia fikk uavhengighet fra Det osmanske rike. De flyttet tilbake til Bosanski Šamac der hans bestefar var borgermester. Etter hans far ble personlig konkurs i 1927 flyttet familien til Sarajevo. Hans oppvekst var preget av muslimske kritikere av ett ateistisk og undertrykkende Jugoslavia.  I 1946 ble han fengslet av Titos kommunistiske styresmakter i tre år for hans medlemskap i en nasjonalistisk gruppe, Mladi Muslimani (Unge Muslimer) som han ble medlem av 16 år gammel da Bosnia var under okkupasjon av Tyskland og Ustaše. Hovedsakelig protesterte denne gruppen mot totalforbudet mot religion som Tito innførte. Han og en annen islamsk aktivist publiserte en journal, Mudžahid som var sterkt kritisk mot styresmaktene. Ikke lenge etterpå tok han jusseksamen i 1956 og opparbeidet seg et rykte som en glødende anti-kommunist. Han jobbet som advokat i 30 år, men fortsatte sitt engasjement for bosnjaker og muslimsk levemåte.

Hans meninger og verk

En av hans mest konsekvente meninger var at muslimer i Jugoslavia, spesielt bosnjaker, var altfor avslappede i sitt forhold til Islam. Han argumenterte at de måtte være mye mer rigorøse i sin praktisering av sin religion, og at dette definerte dem som et eget folkeslag og gav dem identitet.Noe som ble fratatt bosnjakkene like etter sammenslåeingen av Jugoslvia året 1918. Han advarte mot at hvis de ikke gjorde en innsats for dette, ville de igjen bli oppslukt av den kroatiske eller serbiske nasjonalismen. Mye av hans aktiviteter gikk på å definere hva det var å være jugoslavisk muslim.
Han skrev i 1970 Islamska dekleracija (Islamsk deklarasjon), et verk som bidro sterkt til  en oppblomstring av religionen islam i Bosnia. styresmaktene i Jugoslavia (som Bosnia da var del av fra 1918-1992)så på dette som at han ønsket å innføre et islamistisk styre. Boken tok for seg muslimer verden over. Han promoterte ideen om et «samlet islamistisk samfunn» hvor ikke-muslimer ville ha sine rettigheter garantert og at de ville bli likestilt. Enkelte serbiske og kroatiske ekstremsnasjonalister har dratt sammenligninger mellom Islamska dekleracija og Mein Kampf av Hitler.
Fra et islamsk ståsted var ikke dette noe nytt. Mange lignende verk eksisterte og sirkulerte i det muslimske miljøet.Det var heller ikke et program for islamistisk fundamentalisme da Izetbegović detaljert aksepterte innovasjon og støttet den «euroamerikanske sivilisasjonen». Han snakket om de høye utdanningsmulighetene og den høye økonomiske standarden som generelt preget vesten og formante om at «istedenfor å hate vesten la oss heller proklamere samarbeid og ikke konfrontasjon.» Men hans argumentasjoner talte nasjonalistiske serbere og kroater rett imot som baserte seg på at hele Jugoslavia var av kristen arv og fremhevet dette ettertrykklig. De så på islam som en fremmed innflytelse som ble introdusert under Ottoman tiden. Så Izetbegovićs sine tanker og argumenter for en islamsk gjenopplivelse ble sett på som en trussel blant det katolske og ortodokse miljøet.
Det som blir regnet som hans største verk er Islam mellom øst og vest som ble utgitt i 1980. Han deklarerte at dette ikke var en «teologisk bok», men et seriøst forsøk på å «definere plassen til islam i det generelle spektrum av ideer». Det sammenligner ideene innen islam med andre trosretninger (bla kristendom, kommunisme og humanisme) og argumenterer for viktigheten av islam og det å tjene Gud. Uheldigvis for Izetbegović var det samtidig en flom av nasjonalistisk uro som følge av Titos død. Som igjen førte til en utspredt razzia blant nasjonalister og systemkritikere over hele Jugoslavia. Nasjonalister fra hele landet ble fengslet for aktiviteter som skadet det «Jugoslaviske broderskapet og fellesskapet». 
I april 1983 ble Izetbegović og tolv andre muslimske aktivister inkludert Melika Salihbegović og Hasan Čengić stilt for retten i Bosnia for en rekke tiltaler, hovedsakelig for «fiendtlige aktivitet inspirert av muslimsk nasjonalisme», «forening med hensikt til fiendtlige aktiviteter» og «fiendtlig propaganda». Spesifikt ble de anklaget for å ha den intensjon å skape et «etnisk rent muslimsk Bosnia og Hercegovina». En påstand som ble først og fremst basert på Islamska dekleracija. Izetbegović ble videre anklaget for å ha organisert en reise til Iran og en muslimsk kongress som skal ha funnet sted der. Alle som ble stilt for retten ble dømt og Izetbegovićs dom var 14 år i fengsel. Dommen ble kritisert og fordømt av mange vestlige menneskerettighets organisasjoner som Amnesty International og Human Rights Watch som påpekte at de tiltalte ikke var mistenkt for å bruke eller å ha hisset til vold. Senere i mai ble straffen redusert til 12 år. Han ble benådet i 1988 da det kommunistiske styre begynte å snuble, men oppholdet hadde allerede gjort store skader på hans helse. Rettssaken hadde også en annen uheldig konsekvens; den ble sett på som en rettssak mot islam som et politisk system og bidro sterkt til den økende paranoia angående muslimer i Jugoslavia som eksisterte blant folk.

Izetbegović etter krigen

Etter den bosniske krigen formelt sluttet med Dayton avtalen i november 1995, ble Izetbegović delt president av Den bosnisk-kroatiske føderasjonen, løst sammenbundet med en svak sentral regjering med Den bosnisk-serbiske republikk. Etter at det internasjonale samfunnet innsatte en Høy Representant for å ha tilsyn med statlige affærer, med mer makt enn presidentene og parlamentet av alle parter, dermed ble makten til SDA betydelig mindre. Han trakk seg tilbake i oktober 2000 i en alder av 74 år pga hans dårlige helse. Men Izetbegović forble en veldig populær person blant bosnjaker som kalte ham for Dedo (bestefar). Hans bidrag hjalp SDA å klarte voldsomt tilbake i valget 2002. Han døde 19. oktober 2003 av en hjertesykdom. 
Izetbegović ble oppfattet som den store taperen av Dayton avtalen i 1995 og var veldig kritisk til det internasjonale samfunnets handlinger som ifølge ham ofret bosnjaknes interesser. Men han varte lenger enn sine rivaler Franjo Tuđman og Slobodan Milošević, og Dayton avtalen hjalp til med hans mål om å beholde den territoriale integriteten til Bosnia. Til slutt godtok han opprettelsen av store autonome etniske baserte republikker innenfor innenfor Bosnia, tok FN initiativet til å reintegrere landet og reversere effektene av etnisk rensing. Det gjenstår enda å se hvilke resultater dette vil innebær og om det vil holde.
Internasjonalt ble Izetbegović sett på som en mer moderat person enn både Tuđman og Milošević, til tross for hans engasjement og innblanding i utenlandske islamistiske fundamentalister. Han var absolutt ikke lik en vestlig demokratisk politiker og hans type av etnisk og religiøs nasjonalisme fremmedgjorde mange ikke-bosnjaker. Richard Holbrooke, amerikaneren som var involvert i Dayton avtalen, skrev i sine memoarer To End A War at Izetbegović «så politikk som en evig kamp. Han tenkte nok aldri seriøst på hva det ville innebære å drive et land i fredstid... Han var en gudfryktig muslim, og ikke den bosniske ayatolla som hans fiender fremstilte han som. Til tross for at han gjorde en viss innsats for prinsippene av en multietnisk  stat, han var ikke den demokraten som mange vestlige tilhengere så. Han minte meg litt på Mao Zedong og andre radikale kinesiske kommunistiske ledere, god på revolusjon og dårlig på ledelse.»
Carla del Ponte uttalte at hvis ikke han døde da han døde, kunne Izetbegović ha blitt tiltalt ved det internasjonale krigsforbrytertribunalet for det tidligere Jugoslavia  i Haag for krigsforbrytelser som ble begått av bosniske regjerings styrker. Bosniaserbere forsøkte to ganger å få til en tiltale, men det ble aldri gjennomført.
Izetbegović var gift med Halida Repovac og hadde tre barn med henne, Lejla, Sabina og Bakir. Den spanske avisen El Mundo erklærte ham som «Årets person» i 1995. Han mottok «Belønning fra Kong Feysal» og en medalje fra «Senteret for demokrati, Washington». Han mest berømte bok utenfor Jugoslavias grenser var Islam mellom øst og vest. 
Etter hans død var det mange som ønsket å døpe om hovedgaten i Sarajevo Ulica Marsala Tita (etter Tito) til Ulica Alije Izetbegovica. Etter flere protester kollapset dette initiativet.