Motiv (musikk)

Motiv (av lat.: movere = bevege; senlat.: motivus = bevegelig) er i den musikalske formlæren en betegnelse på den minste, oftest melodiske, meningsenhet. Det er en markant, framtredende og karakteristisk tonerekke i en komposisjon eller en av dens formdeler som kan oppfattes av tilhøreren. 
Et motiv kan bestå av bare to toner, for eksempel en stigende kvart (jaktmotiv) eller en fallende liten ters (gjøkens «ko-ko»). Avgrensingen av motivet skjer vanligvis ved hjelp av fraseringer, pauser og annen cesur. 
Et motiv kan gjentas gjennom komposisjonens forløp, flyttes til andre tonetrinn, forandres eller knyttes sammen med andre motiver. Slik er motivet, til forskjell fra en akkompagnerende figur eller en forsiring, å se på som en melodisk kimcelle for et verks musikalske utvikling.
I wienerklassisismen er motivet en sentral bestanddel som gjennomgår en mangefasettert bearbeidelse i periodens  komposisjoner. Haydn videreutviklet denne komposisjonsmåten og ble dermed en grunnlegger av den klassisistiske musikken. Ludwig van Beethoven innførte omvandling og kombinasjon som elementære formdannende elementer. Nesten alle påfølgende komponister, som Schubert, Brahms, Tsjajkovskij, Bruckner og Mahler fortsatte denne tradisjonen. Også i tolvtonemusikken spilte det motivisk-tematiske arbeidet en sentral rolle.

Begrepsavgrensing

I musikkvitenskapen brukes begrepet motiv som verktøy når musikkverk eller komponisters arbeidsmetoder skal analyseres. Den nøyaktige avgrensingen av et motiv fra andre musikalske enheter – figur, frase, periode og tema – kan være vanskelig å oppfatte for en tilhører og er heller ikke entydig definert i musikkteorien.
Et motiv er som et pregnant melodisk element oftest mulig å skille fra komposisjonens andre tonerekker. Overganger, akkompagnement, forsiringer og stilavhengige floskler framstår som mindre individuelle og er derfor mindre karakteristisk. De har ofte en rent satsteknisk funksjon, dvs. ved å tydeliggjøre harmoniene melodisk, ofte som brutte akkorder eller som akkompagnement til en overordnet melodi, og underordnes slik figurene. Typiske eksempler er den såkalte «Albertibassen»: brudne treklanger som ofte opptrer i Mozarts klaversonater. Slike figurer danner ikke et uavhengig komposisjonsmateriale på like fot med melodien, men betraktes fra en musikalsk synsvinkel som mindre viktig for et musikkstykke.
Rangerer vi de melodiske elementene etter størrelse følger frasen etter motivet. En frase avgrenses stort sett ved hjelp av pauser som gir en sanger anledning til å trekke pusten. Den består ofte av to kombinerte melodiske motiver, men lengre enkeltmotiver kan falle sammen med en frase. 
Fraser settes sammen til såkalte perioder: slike musikalske «setninger» kan på sin side bindes sammen til et tema. I den klassiske musikken er perioder formalt stort sett er symmetriske, mens et enkeltmotiv ikke nødvendigvis faller sammen med en takts varighet. 
Et tema betegner en større musikalsk enhet som består av flere motiver, fraser og perioder. Temaet blir ofte framstilt i begynnelsen av et musikkstykke eller en sats og danner dermed et av stykkets viktigste «utsagn» som andre formdeler forholder seg til. Slik forholder motiv, frase, periode og tema i et musikkstykke seg til hverandre omtrent som ord, delsetning, setning og strofe i et bundet dikt. Temaet er altså det mest omfattende elementet, men får sitt innhold fra motiver og fraser.
  Lydeksempel
Eksempelet viser et tema med to fraser, hver med en for- og en ettersetning («Vorder- og Nachsatz»), som på sin side hver består av de to motivene A og B.
Den musikalske analyse deler ofte motiver inn i delmotiver og motsier dermed definisjonen på motivet som «den minste musikalske enhet». Begrepet motivgruppe betegner en samling like motiver eller motiver som er avledet av hverandre. Ved musikkanalyser brukes iblant alfanumeriske tegn som merkelapper på delene i et motivhierarki (for eksempel A, B, A1, A', A2, B2, Aa1, Bb2, etc).

Former av motiver

Man kan skille mellom melodisk, rytmisk og harmonisk pregede motiver. De tre komponentene kan opptre likeverdig, som i noteeksempelet av Beethoven op. 10 Nr. 1 over. 
Åpningstaktene i Beethovens 5. symfoni er primært rytmiske, det samme er det rytmiske Døden-motivet i Schuberts lied «Der Tod und das Mädchen».