Gresskar i nød

Handling

På grunn av den uutholdelige varmen på Manhattan om sommeren, har det i lang tid vært vanlig for mennene å sende koner og barn bort en periode. Forlagssekretæren Richard Sherman (Tom Ewell) sender konen Helen (Evelyn Keyes) og sønnen Ricky til Maine på ferie, og gleder seg til to uker med fri. Første kvelden alene møter han en modell (Marilyn Monroe) som leier leiligheten over hans. Hun har store problemer med å holde ut i varmen, spesielt på grunn av at leiligheten hennes ikke har aircondition. 
Da Richard snakker med Helen på telefonen samme kveld, forteller hun at hun har møtt forfatteren Tom MacKenzie (Sonny Tufts) på feriestedet. Tom er kjent for å skrive romantiske fortellinger og Richard blir overbevist om at han kommer til å forføre Helen. Litt senere mister piken som leier leiligheten over en plante ned på altanen der Richard sitter, og han inviterer henne ned på en drink. Piken synes det er bra at han har gift, siden han da ikke kommer til å prøve seg på henne. De to spiller «Chopsticks» på pianoet, noe som ender med at han prøver å kysse henne. Hun bøyer seg unna, men blir ikke sur. Richard synes likevel det er best at de avslutter kvelden.
Neste morgen er Richard svært forvirret. Han får avslag da han spør sjefen (Donald MacBride) om fri for å reise til Helen. Deretter kommer han over en bok som tar opp den psykiske lidelsen «sjuårskløen». Forfatteren (Oskar Homolka) hevder at mange menn er utro etter å ha vært gift i sju år, og at sjansen er ekstra stor når det er varmt i været. Richard synes alle symptomene passer på ham og får bekreftet sine mistanker etter et møte med forfatteren. Han bestemmer seg for å ringe Helen, for å finne ut om hun har hørt at han prøvde seg på piken. En barnevakt svarer på telefonen og informerer han om at Helen er ute med Tom. Først blir Richard lettet ettersom hans kone er ute, har det moro og kan umulig vite noe. Etterhvert innser han likevel at Tom kan benytte tiden sammen til å forføre henne. 
Richard bestemmer seg for å ta piken med ut på middag og kino. Etterpå får han et kyss. Piken reklamerer nemlig for en tannkrem som skal gi frisk pust, og beviser det ved å kysse han. De returnerer så til hans avkjølte leilighet. Piken har ikke fått en god natts søvn på flere dager grunnet varmen, og en motvillig Richard går med på at hun kan få overnatte på en stol i hans leilighet. Like etterpå kommer vaktmesteren herr Kruhulik (Robert Strauss) for å fjerne noen tepper i leiligheten, men går da han ser piken. For at ikke det skal oppstå noen misforståelser sender Richard piken hjem igjen. Overraskelsen er stor da hun en liten stund etterpå kommer ned en trapp fra taket. De to leilighetene var tidligere én stor leilighet, og det var en enkel jobb å fjerne plankene som sperret for trappen. Piken er overlykkelig fordi dette gir dem muligheten til å gå frem og tilbake hos hverandre hele sommeren uten å bli oppdaget, men Richard vet ikke om han holder ut fristelsen som dette ville medføre. 
Neste morgen våkner Richard opp på sofaen, mens piken overnattet i hans seng. Han innbiller seg at Helen kommer til å drepe han etter at vaktmesteren har fortalt henne det han så. Piken blir overrasket da Richard forteller henne at hans kone aldri blir sjalu på ham fordi hun ikke tror at han er tiltrekkende for andre kvinner. Hun forteller at kvinner foretrekker en snill og sjenert mann fremfor en som er kjekk og selvopptatt, og at hun ville vært sjalu dersom hun var hans kone. Plutselig dukker Tom opp for å hente Rickys padleåre som hadde blitt glemt igjen. Richard er overbevist om han kommer for å be om skilsmisse på Helens vegne, og slår han ned. Fast bestemt på å være med familien sin løper han deretter ut av huset med padleåren på vei til togstasjonen. Han lover også at piken kan bruke leiligheten hans mens han er borte.

Bakgrunn

Den 20. november 1952 hadde teaterstykket Gressenkemannen premiere på Broadway, med Tom Ewell som Richard Sherman og Vanessa Brown som piken. Teaterstykket handler om en mann som fristes til å være utro etter sju års ekteskap og ble en stor suksess. Agenten Charles K. Feldman kjøpte rettighetene til en filmatisering for 255 000 dollar, og det ble annonsert at Billy Wilder skulle regissere filmen. Flere filmselskaper ble kontaktet for å distribuere filmen. Feldman foretrakk United Artists, men ble overtalt av Wilder til å produsere den i samarbeid med 20th Century Fox i stedet. En filmatisering av teaterstykket kunne imidlertid ikke bli utgitt før 31. januar 1956, ettersom det fortsatt ble spilt på Broadway og både manusforfatteren George Axelrod og produsentene av teaterstykket fikk lønnen sin utbetalt over flere år. Fox betalte 175 000 dollar til Axelrod og produsentene av teaterstykket for å få utgi filmen i juni 1955 i stedet.

Rollebesetting

En av grunnene til at Wilder valgte Fox var at det da ville bli enklere å få Monroe i den kvinnelige hovedrollen, ettersom hun hadde kontrakt med dem. Feldman var Monroes agent, og da kontrakten med Fox ble signert var en del av avtalen at hun skulle spille piken. Produksjonssjefen i Fox, Darryl F. Zanuck, mente at Monroe var «en absolutt nødvendighet» i filmen. Monroe aksepterte motvillig en rolle i filmmusikalen Show business (1954), for å få spille i Gresskar i nød. Senere roste Wilder Monroes komiske talent og mente at «hun var aldri vulgær i en rolle som kunne ha blitt vulgær». Walter Matthau var Wilders førstevalg i rollen som Richard Sherman, men Fox mente at han var for lite kjent. Ewell fikk da rollen etter å ha vært på en prøvespilling.

Manus

Axelrod har uttalt at det ikke er noen symbolsk grunn til at den kvinnelige hovedrollen ikke har noe navn, men bare fordi han ikke fant et navn som passet. Han syntes imidlertid at av alle de skuespillerinnene som har spilt denne rollen, kom Monroe nærmest slik han hadde forestilt seg den. Basert på dette har han også innrømmet at dersom han hadde skrevet teaterstykket etter å ha sett Monroe i rollen, så hadde han vært fristet til å gi den kvinnelige hovedrollen navnet Marilyn.
Ettersom det ikke var tillatt å fremstille utroskap på en humoristisk måte krevde sensurmyndighetene at alle hentydninger til et forhold mellom rollefigurene Richard Sherman og piken måtte fjernes. Resultatet ble da at forholdet kun eksisterer i Shermans fantasi. Axelrod mente at filmen da ikke gir noen mening, ettersom Sherman ikke har noen grunn til å ha dårlig samvittighet. En annen forskjell mellom teaterstykket og filmversjonen var at Rakhmaninovs «Klaverkonsert nr. 2» ble brukt i forføringsscenen i stedet for Maxwell Anderson og Kurt Weills «September Song».
Filmen inneholder flere referanser til filmindustrien. I en scene sier rollefiguren Helen Sherman til Richard Sherman at han innbiller seg ting i CinemaScope med stereolyd. En scene der Richard Sherman kysser Elaine er en parodi på Herfra til evigheten (1953). Richard Sherman og piken går på kino for å se Den sorte lagune (1954). Det ble også inkludert noen referanser til Monroe. Rollefiguren hennes har stilt opp på et «kunstnerisk» bilde i U.S. Camera, noe som kan tolkes som en referanse til Monroes nakenbilder fra 1949. Da rollefiguren Tom MacKenzie spør om blondinen som er ute på kjøkkenet, svarer Richard Sherman: «Åh, det skulle du likt å vite! Kanskje det er Marilyn Monroe!»

Innspilling

Kostymedesigneren Travilla brukte en helg på å designe ti kostymer som Monroe skulle bruke under innspillingen. For å skape blest om filmen ble to scener spilt inn utendørs i New York og pressen ble godt informert om dette. Den første ble spilt inn 13. september 1954 og bestod av at Monroe sa noen replikker mens hun lente seg ut fra vinduet av et hus i 164 East 61st Street. Traffikken ble stoppet i flere timer som følge av dette og Daily News kalte henne «en veisperre ved navn Marilyn Monroe». Den neste scenen var av at Monroe får den hvite kjolen sin blåst opp av luften fra en t-banerist. En lignende scene er inkludert i kortfilmen What Happened on Twenty-third Street, New York City (1901). Scenen med Monroe ble filmet i de grytidlige morgentimene 15. september utenfor Trans-Lux Theater på hjørnet av Lexington Avenue og 52nd Street. Flere hundre fotografer og, ifølge Wilder, rundt 5000 skuelystne hadde møtt opp for å se på. Blant dem var Monroes ektemann, den tidligere baseballspilleren Joe DiMaggio, som angivelig skal ha blitt forbannet over hele spetakkelet. Etter en opprivende krangel mellom Monroe og DiMaggio stod ikke ekteskapet til å redde. Den 4. oktober ble det annonsert til pressen at de skulle skilles. Det viste seg at opptakene ikke kunne brukes på grunn av all støyen fra de skuelystne, så den måtte spilles inn på nytt i studio.
Monroe fikk en kraftig forkjølelse etter å ha spilt inn t-baneristscenen og måtte sykemeldes i fire dager i slutten av september. Hennes behov for gjentatte opptak av enkelte scener førte også til forsinkelser. I en scene mot slutten av filmen forklarer piken i en lengre monolog til Richard Sherman at hun foretrekker en snill og sjenert mann. Det var forventet å ta flere dager å spille inn denne scenen, men Monroe fullførte den på tre minutter. Senere forklarte hun Axelrod at grunnen til dette var at hun var enig i det som ble sagt. Innspillingen ble fullført 4. november, 13 dager over tidsplanen. Monroe spilte inn sine siste scener 9. januar 1955, til tross for at hun på dette tidspunktet var suspendert grunnet en konflikt med Fox over kontrakten sin. Uoverensstemmelsen varte ut året, da hun ble tilbudt en kontrakt som gav henne større kontroll over sin egen karriere og høyere lønn. Gresskar i nød overskred budsjettet med 150 000 dollar og kostet totalt 1,8 millioner dollar å produsere.

Promotering og premiere

Som en del av promoteringen av filmen ble en fire etasjer høy pappfigur av Monroe, der hun får kjolen sin blåst opp, hengt opp utenfor Loew's State Theatre i New York. National Legion of Decency protesterte mot det dristige bildet, og det ble derfor erstattet av en «mer passende» rundt 16 meter høy versjon. Flere aviser nektet også å trykke det dristige bildet, så andre annonser måtte bli brukt for å promotere filmen. Boken Marilyn Monroe as the Girl med over 100 bilder av Monroe, tatt av fotografen Sam Shaw, ble også utgitt.
Filmen hadde premiere i New York på Monroes bursdag, 1. juni 1955. Hun kom sammen med DiMaggio, til tross for at ekteskapet deres hadde tatt slutt under innspillingen. Etter premieren ble det besluttet å forkorte to scener det hadde kommet klager på. Den første var da piken ligger i badekaret og snakker med rørleggeren. Opprinnelig sluttet denne scenen med at rørleggeren mister nøkkelen sin ned i badekaret og må hente den opp igjen. Den neste var i t-baneristscenen da piken forteller Richard Sherman at hun synes synd på han fordi han må gå med «de hete buksene». Scenene var inkludert i de utenlandske versjonene. Filmen ble forbudt i Irland.

Anmeldelser

Filmen ble en kommersiell suksess og tjente inn omtrent åtte millioner dollar. Variety mente filmen tok seg noen friheter i forhold til teaterstykket, men at underholdningsverdien likevel var stor. Anmelderen mente at «latteren sitter løst og underholdningen er lett og lystig». Monroe fikk godkjent karakter for sin rolletolkning, mens det var prestasjonene til Ewell som ble trukket frem som den beste i filmen. Bosley Crowther i The New York Times mente på sin side at det var Monroe som var filmens midtpunkt. Han syntes Ewells angstfulle scener ble noe repeterende og mente at ettersom han i filmen ikke er utro, i motsetning til i teaterstykket, ble iveren hans litt absurd. New York Daily Mirror roste både Ewell og Monroe for deres prestasjoner, og mente at Monroe viste hvorfor hun var «en av Hollywoods største attraksjoner». The New Yorker var ikke spesielt begeistret. Anmelderen mente at Ewell til tider var morsom, men at hver gang Monroe var på skjermen var filmen «på samme nivå som en burleskforestilling».

I ettertid

Gresskar i nød er på 51.-plass på Det amerikanske filminstituttets liste over de 100 beste amerikanske komediene. Etter at filmen ble utgitt har begrepet «sjuårskløen» blitt en del av populærkulturen. Begrepet har også blitt brukt av psykologer. T-baneristscenen er sannsynligvis det mest kjente øyeblikket fra Monroes karriere og har blitt etterlignet i filmer som Tommy (1975), Kvinnen i rødt (1984), Alt er relativt (1985) og Pulp Fiction (1994). Den hvite kjolen var tidligere eid av skuespillerinnen Debbie Reynolds, som solgte den for mer enn 5,6 millioner dollar på auksjon i 2011.