Sigmund Feyling

Utdanning og prestegjerning

Feyling var utdannet lærer og hørte opprinnelig til en radikal og kirkekritisk fløy i lekmannsbevegelsen. Han tok cand.theol. i 1924 med toppkarakterer, tok praktisk-pedagogisk seminar i 1926 og ble samme år ordinert til prest. Han ble prost i Dalane i 1936 etter å ha tjenestegjort som sogneprest i Egersund og Ogna. Han var en periode formann i Israelsmisjonen i Rogaland. Feyling var en konservativ teolog som leste bibelen bokstavelig, og han mente at nazismen ga større rom til å forkynne enn for eksempel kommunismen. Han viste blant annet til taler av Goebbels og Hitler der de lovte å la religionene få være i fred. På 1930-tallet var han kritisk til den ugudelig tilbedelsen av Hitler i Tyskland og var forskrekket over at prester og biskoper ble avsatt. Han skiftet navn til det tyskklingende Sigmund Feyling. Feyling var hans morsslekts navn; tippoldefaren Ludvig Feyling var født i Tyskland og kom til Egersund som tømrer og snekker i 1776.

Andre verdenskrig

Feyling meldte seg inn i NS i november 1940 og de fleste sluttet å gå til Feylings gudstjenester. Som ekspedisjonssjef under NS fra februar 1941 kom han raskt i konflikt med kirken. Han mente at prestene skulle være lydige mot makthaverne og ikke blande seg i politikk men konsentrere seg om evangeliet. Feyling forsvarte en autoritær og anti-liberal linje, og mente Vidkun Quisling var guds gave til Norge. Han var Den midlertidige kirkeledelses hovedmotstander. Ragnar Skancke var Feylings sjef i departementet, og Feyling hadde ansvar for utredninger og lovutkast som berørte blant annet jødene. NS-regimet ville i 1942 erstatte Eivind Berggrav med Feyling som redaktør i tidsskriftet Kirke og Kultur, tidsskriftet innstilte da driften. Feyling ville ikke innføre Deutsche Christen i Norge. I sitt forsvar for den autoritære staten brukte han blant annet Ole Hallesbys Den kristelige sedelære. Feyling mente at Hitlers angrep på kommunismen etter 1933 var en fordel for de kristne i Tyskland. Han besøkte Tyskland i 1933-1934 og var inspirert av Paul Althaus' luthersk ortodokse lære basert på en autoritær og nasjonal statsforståelse.

Jødene

Han mente det ville være best for jødene om de fikk sitt eget land. Feyling uttalte at deportasjonen av de norske jødene i 1942 var «famøs» (ifølge krigsleksikonet forsvarte han arrestasjonen av jødene og Jostein Berglyd skriver at han mente det var best å få samlet jødene på ett sted, selv om det virket grusomt i øyeblikket ville de en dag vise sin takknemlighet), og var selv ikke med på vedtaket om deportasjon. Feyling støttet de som fryktet «jødeveldet» og mente at jødedommen var en fare for hele verden. Han uttalte senere at han hadde bedt Quisling om å være moderat i jødespørsmålet, noe som skal ha gjort Quisling rasende. Benkt Jerneck var korrespondent for Sveriges telegrambyrå i Oslo 1942-1943 og beskrev Feyling som skinnhellig, ærgjerrig, hensynsløs og sadistisk. Feyling ble beskrevet som en ond ånd som hvisket Skancke og Quisling ting i øret når de viste tegn til være moderate. Jerneck intervjuet Feyling etter deportasjonen av jødene og der uttalte Feyling: «Det er en stor lykke for jødene at de nå kan samles på ett sted, slik som de så lenge har ønsket. Det kan kanskje i øyeblikket synes å være et grusomt skritt, men en dag vil jødene takke oss.»

Rettsoppgjør

Ved rettsoppgjøret etter andre verdenskrig ble han dømt for oppløsning av Det mosaiske trossamfunn og for beslag i midler og eiendom. Feyling ble i 1949 dømt til 15 års tvangsarbeid med fratrekk for 1502 dager i varetekt. Han ble også fradømt retten til å arbeide som prest. Han ble løslatt i 1951 og fikk da økonomisk hjelp av Eivind Berggrav og Ole Hallesby. Portrett av Feyling som henger i Egersund kirke er omstridt. Ragnar Skancke var den siste nordmann som ble henrettet etter krigen, trolig ville Feyling også blitt henrettet om saken hadde kommet opp tidligere ifølge Jostein Berglyd. I 1949 var stemningen i landet mildnet. Blant annet på grunn av omfattende dokumentasjon ble Feyling sittende svært lenge i varetekt. Wilhelm Wagner mente Feyling var den reelle kirkeminister. Feyling var den siste NS-presten som ble dømt og den som fikk lengst straff.