London-konferansen (1864)

Bakgrunn

Den nylig utnevnte konge Christian IX underskrev tross store betenkeligheter novemberforfatningen 18. november 1863 med virkning fra 1. januar 1864. Da den brøt med London-protokollens bestemmelser om Slesvig og Holstens udelelighet, benyttet Preussen anledningen til å kreve den omstøtt. Den britiske regjeringen forsøkte gjennom et forslag av 31. desember 1863 å etablere en konferanse, som skulle løse det dansk-tyske problem på grunnlag av status quo. Ditlev Gothard Monrad, som nettopp hadde blitt utpekt til ny dansk statsminister av kongen, men hadde ennå ikke samlet en ny regjering, var positiv overfor det britiske initiativet. I motsetning til danskene var Preussen offensiv, og Otto von Bismarck etablerte en tysk enighet, etter forhandlinger med Østerrike og Det tyske forbund, at Novemberforfatningen måtte oppheves. Dersom dette ikke skjedde, ville hertugdømmene bli okkupert Dette ultimatumet fra de tyske stormaktene ble satt fram 16. januar med en frist på 48 timer, ble avvist av den danske regjeringen som Monrad hadde fått etablert 8. januar etter vanskelige forhandlinger.
Krigen var da en realitet, og den britiske regjeringen foreslo fredsforhandlinger allerede tidlig i krigen, blant annet på grunn av en folkelig sympati for Danmark. Britene foreslo at Danmark skulle få seks ukers frist til å løse forfatningsspørsmålet, men verken Russland eller Frankrike var innstilt på dette. Den franske keiser, Napoleon III uttrykte i sitt svar forståelse for det tyske ønsket om en sterk forbindelse mellom Slesvig og Holsten. Etter et langvarig diplomatisk spill ble starten på fredskonferansen fastsatt til 12. april. Til tross for danske protester, fikk Bismarck utsatt konferansens første møte til 20. april, ved at han viste til at Det tyske forbunds representanter først måtte bli enige om et mandat. Bismarcks manøvre kan sees på bakgrunn av hans ønske om forsterke sin forhandlingsposisjon ved å først erobre Dybbøl før forhandlingene ble startet. Samtidig var Liste over den danske statsminister Monrad overbevist om at det var av avgjørende politisk betydning at de danske strykene holdt skansene ved Dybbøl fram til fredskonferansen var igang. Etter et statsråd 9. april instruerte derfor Monrad den danske delegasjonen, under ledelse av utenriksminister George Quaade, som midlertidig hadde gått av til fordel for Monrad for at kunne konsentrere seg om forhandlingene. Monrads instruks understrekte at Danmark ville avvise en våpenhvile, så lenge Slesvig var okkupert av fremmede tropper. Etter at de danske strykene led nederlag i slaget om Dybbøl den 18. april drøftet den danske regjeringen i et statsrådsmøte en begrenset stans av kamphandlingene gjennom en våpenhvile. De toneangivende politikere klarte ikke bli enige om et klart mandat for våpenhvileforhandlinger og instruksen til forhandlingsdelegasjonen ble at man «uformelt» skulle prøve å få til en våpenhvile ved en avtale mellom de kommanderende generalene om å ikke angripe hverandre i en viss tid. Instruksens vage form forvansket den danske forhandlingsposisjonen, som allerede var svak etter nederlaget ved Dybbøl.

Vurderinger

I 1848-1850 hadde en ikke lyktes med å løse Slesvigspørsmålet ved å dele landet etter nasjonalstatprinsippet, men i liberale kretser ble dette oppfattet som å være den naturlige utviklingen.
I Preussen var de liberale tanker bannlyst hos Vilhelm I som ønsket et sterkt, konservativt Tyskland under prøyssisk lederskap. Den danske kongen Christian IX, var tilsvarende konservativ, men var som tilhenger av den danske helstaten en naturlig fiende av Preussen, som med dette kunne utnytte de spirende liberalistiske opprørstanker til eget formål. I virkeligheten var den prøyssiske ambisjonen å underlegge hele Slesvig-Holsten direkte under prøyssisk styre.
Det er en vanlig antakelse at Preussens strategi ble forenklet ved at den danske regjeringen avviste alle kompromissforslag, også de som innebar å spørre befolkningen, og insisterte på at grensen skulle trekkes langs Eider, noe som medførte at fredskonferansen brøt sammen og krigen brøt ut igjen.
Denne vurdering blir nyansert av blant andre Tom Buk-Swienty, som på den ene side finner at den danske uenigheten og rådvillheten under konferansen var et problem, men samtidig var det også flere eksempler på at Preussen hadde det strategiske initiativet under hele forløpet; Bismarck var likevel innstilt på at de hovedsakelige danskbefolkede områdene av Slesvig kunne tilfalle Danmark, da området nord for Flensburg ikke var av strategisk betydning for ham, da han også heller ikke ønsket en motvillig minoritet innen sitt rike. Denne løsning, som ville have ført til en grensedragning omtrent var dagens grense, falt imidlertid ikke bare på grunn av den danske motvilligheten, men nok også på grunn av de deltakende stormakters ulike strategiske interesser.