Ordenen av Gull- og Rosenkorset

Sincerus Renatus (1710)

Forordet i den lutherske pastorens publikasjon forteller om en hemmelig orden med avdelinger i Nürnberg og Ancona, som i 1710 forlot Europa for å leve videre under tryggere forhold. Aktivitetene til et hemmelig selskap kan naturligvis ikke verifiseres.
Dr. McIntosh påpekte at elementer i publikasjonen kan være inspirert av Julius Sperbers bok Echo der von Gott hocherleuchteten Fraternitet («Ekko av det gudsilluminerte broderskap av den ærværdige Orden») fra 1615, og Michael Maiers Themis Aurea fra 1618.
Enkelte statutter er sammenfallende med den tyske alkymistiske Orden der Unzertrennlichen som ble grunnlagt i 1577. Ordensnavnet Gull- og Rosenkorset ble tidligere brukt av Petrus Mormius i Arcana Totius Naturae Secretissima («naturens totale hemmelighet») fra 1622. Mormius forteller at Fredrik Rose grunnla et hemmelig selskap med tre medlemmer, under navnet «det gyldne Rosenkorset», i Dauphiné i det sørøstlige Frankrike.
Ordenen av Gull- og Rosenkorset var ifølge pastoren en initiatorisk orden som ble grunnlagt i Praha. Ifølge forordet var boken heller ikke hans eget verk, men en kopi av et manuskript skrevet av en kunstprosessor som han ikke ville navngi.
Etter en alkymistisk avhandling om blant annet de vises sten, presenteres ordenens manifest i form av 52 statutter med klare pietistiske trekk.
Manifestet hadde to deler – practica ordinis minoris og practica ordinis majoris. På samme måte var den beskrevne ordenen inndelt i to klart adskilte broderskaper. «Brødrene av Gullkorset» hadde et rødt kors som symbol, mens «Brødrene av Rosenkorset» hadde et grønt kors som symbol (§ 24).
Det hemmelige selskapet var svært hierarkisk, og var sammensatt av indre sirkler med sine gjenkjennelsestegn. Liksom i  Rosenkorslosjen i Haag (1622) fikk medlemmene et hemmelig navn etter innvielsen. 
Ordenen ble ledet av en imperator som ble valgt på livstid, mens en tidligere forordning om ti års embedstid var blitt forkastet (§ 2). Hvert tiende år endret imperatoren bosted, fornavn og etternavn for å skjule sin identitet for myndighetene (§ 25). Medlemmene reiste mellom ulike land og endret fornavn og etternavn for ikke å gjenkjennes (§ 26). De oppholdt seg aldri mer enn ti år i et land (§ 27). Medlemmer som forlot et sted skulle aldri selge eiendeler, men fordele dem blant fattige (§ 35).
Ordenen var lukket for menn som hadde giftet seg (§ 42). De som ønsket å gifte seg måtte leve et «filosofisk liv» med sine hustruer (§ 17). Et medlem forpliktet seg å velge døden fremfor å avsløre ordenens hemmeligheter (§ 44).
Ordenen skulle ikke ha flere enn 63 medlemmer (§ 1). Den respekterte katolikker som medlemmer, og det var ulovlig å kritisere medlemmenes religiøse tro (§ 2).
Brødre gjenkjente hverandre ved at en av dem sa: Ave Frater!, den andre svarte med Roseæ et Aureæ, og den tredje svarte Crucis. Tilkjennegivelsen ble avsluttet med ordene Benedictus Dominus Deus noster qui dedit nobis signum (§ 11).
Ved tiltredelsen i ordenen sverget den nye broder overfor den evige og levende Gud om aldri å røpe dens hemmeligheter for utenforstående, hvoretter de innviende brødre avsluttet ritualet med ordene Frater Aureæ (vel Roseæ) Crucis Deus sit tecum cum perpetuo silentio Deo promisso et nostræ sanctæ congregationi. (§ 45).
Manuskriptet Testamentum der Fraternitet Roseae et Aureae Crucis, erhvervet i 1735 av Johann Adalbert, prins av Buchau, befinner seg i Østerrikes nasjonalbibliotek i Wien. Teksten inneholder lignende statutter, med visse forandringer. Deriblant er antallet medlemmer økt fra 63 til 77.

Societas Roseæ et Aureæ Crucis (1756)

I 1749 ble boken Aureum Vellus publisert under pseudonymet Hermann Fickuld. Forfatterens egentlige navn var Johann Heinrich Schmidt von Sonnenberg (1700–1777).
Boken beskriver en orden med samme navn som hos Sincerus Renatus, og knytter dens røtter til Ordenen det gylne skinn, som i 1430 var blitt grunnlagt av Filip III av Burgund.
Inspirert av Sincerus Renatus, grunnla Hermann Fickuld deretter i 1756 innenfor rammene av frimureriet et høygradssystem kalt henholdsvis «Societas Roseæ et Aureæ Crucis» og Ordenen av Gull- og Rosenkorset, og for første gang brukes denne benevnelsen innenfor en historisk ramme. Broderskapet hadde losjer i Frankfurt am Main, Marburg, Kassel, Wien og Praha.
«Ordenen av Gullkorset» bestod av fem grader. De innviede i de to første gradene bar et sølvkors, mens de innviede i de tre neste bar et gullkors. De som hadde nådd femte grad, hadde muligheter til å bli opptatt i ordenens indre krets som ble kalt «Gull- og Rosenkorset».
I templene til Ordenen av Gullkorset stod et alter med bibelen, en dødningeskalle og et timeglass. Andre symboler i templene var solen, månen, stjernene, en kvinnelig gudinne som presenterte Pansophia, et kompass, en sirkel og tre kloder.
Under møtene ble det undervist i at de måtte stige syv trinn oppover til «visdommens kilde» som er «universets høyeste arkitekt».
Et sentralt medlem av ordenen var Baron Johann Friedrich von Meinstorff fra Innsbruck, som utad opptrådte under pseudonymet Baron Prugg von Pruggenheim. Riten ble reformert i 1763 og 1766 på bakgrunn av to forordninger av Prugg von Pruggenheim og Hermann Fictuld.
Under ledelse av Dr Bernhard Joseph Schleiss von Löwenfeld (1731–1800) og Joseph Wilhelm Schröder (1733–1788), ble et revidert rituale praktisert mellom 1770 og 1777 i Bayern, Böhmen og Østerrike. Den første frimurerlosjen som tok i bruk det reviderte systemet var «de Tre nøklenes halvmåne» i Regensburg. I 1771 ble den også praktisert av «Håpets losje» i Wien, som senere ble moderlosjen til «de Tre sverdenes losje».

Legenden om Ormuz

Et særpreg ved det gamle systemets Orden av Gull og Rosenkorset, var  legenden om Ormuz. Legenden ble omtalt av Baron de Westerode – et medlem av den franske frimurerlosjen «Philaletene» (Loge des Philalèthes), i et brev datert 1784 i Ratisbon. Legenden ble senere gjenfortalt innenfor Riten av Misraïm (1805), riten av Memphis (1838) og den primitive Rite av Memphis-Misraim (1899).
Legenden forteller om en egyptisk Serapis-prest fra Alexandria, som i året 46 var blitt døpt av evangelisten Markus. Hans navn ble gjengitt som Ormuz, Ormus eller Ormissus. Ormuz skal ha forent kristendommen med de gamle egyptiske mysteriereligionene og grunnlagt Ormuz Orden, som benyttet et rødmalt gullkors som symbol. I året 151 skal den deretter ha blitt forent med Esséerne og endret navn til «Vokterne av Moses, Salomos og Hermes' hemmeligheter». Etter det fjerde århundre hadde denne ordenen aldri mer enn syv medlemmer.
På 1100-tallet skal den deretter ha opptatt noen få medlemmer av Tempelridderordenen, og da de kristne tapte slaget ved Hattin i 1187, ble dens medlemmer spredt rundt om i verden. Tre av dem grunnla «Ordenen av Orientens murere», og innviet den katolske helgenen Raimundus Lullus.
Lullus skal ha innviet Edvard I av England i ordenen, og derifra fikk den medlemmer blant huset York og huset Lancaster. Den hvite rose og den røde rose som var disse kongehusenes symboler, skal ifølge denne legenden stamme fra Rosenkorsordenen.

Forholdet til Illuminatus-ordenen

Innenfor frimureriet konkurrerte ordenen med Illuminatus-ordenen, som hadde blitt grunnlagt av Adam von Weishaupt i 1776. På sikt kunne ikke begge disse systemene sameksistere, og Ordenen av Gull- og Rosenkorset vant kampen først og fremst gjennom den politiske støtten fra Fredrik Vilhelm II av Preussen. Andre kjente navn er Johann Christoph von Wöllner og Hans Rudolf von Bischoffswerder.