Sodoma og Gomorra

Seksuelle avvik

I kristendommen og i islam har navnene på disse byene, Sodoma (hebraisk סְדוֹם, moderne hebraisk Sədom, arabisk سدوم Sadūm, gresk Σόδομα) og Gomorra (hebraisk עֲמוֹרָה, moderne hebraisk ʿAmora, arabisk عمورة ʿAmūrah, gresk Γόμορρα), blitt synonymt med utilgivelig synd og seksuelle avvik, og deres ødeleggelse en velkjent manifestasjon for Guds vrede. Sodoma og Gomorra har blitt benyttet som metaforer for feil og laster og seksuelle avvik. Fortellingen har derfor gitt ord i flere språk, blant annet på norsk med «sodomi», et begrep benyttet for å beskrive (i dag vanligvis kun i lovverket, avledet fra tradisjonell kristen bruk) analt, ikkevaginalt samleie, og i overført betydning enhver form for seksuell bestialitet. 
Både den bibelske fortellingen og begrepene har gitt selvrettferdig religiøse anledning til fordømme handlinger man selv ikke liker, begrunnet eller ikke. Analt samleie er ikke lenger betraktet som et seksuelt avvik og heller ikke utelukkende praktisert av homofile. Sistnevnte er ikke lenger betraktet som et avvik eller lovbrudd. Oppfattelsen av at Gud er i stand til å straffe kollektivt en hel befolkning for en påstått synd er kontroversielt, selv blant religiøse, eksempelvis at aids var sendt av Gud for å straffe homofile eller mennesker generelt som hadde seksuell omgang utenfor ekteskapet.

Kontroverser

Om det primære lovbruddet til innbyggerne av Sodoma og Gomorra var homofili eller av annen årsak av ikke seksuell grunn som rett og slett ugjestfrihet har blitt meget omdiskutert i nyere tid, og med argumenter som hovedsakelig senterer rundt lingvistiske aspekter.
Klassiske jødiske tekster har blitt vurdert som at det homoseksuelle aspektet til innbyggerne av Sodoma ikke har blitt påpekt så mye som deres grusomhet og mangel på gjestefrihet overfor «fremmede». Den jødiske encyklopedi har informasjon om viktigheten av å være gjestefri for det jødiske folk. Folket i Sodoma ble også sett på som skyldige i mange andre betydningsfulle synder. Skrifter av rabbinere hevder at sodomittene også begikk økonomiske synder, blasfemi, og blodsutgytelse (eller årelating). En av de verste synder var å gi penger eller selv gullberre til tiggere etter å ha risset inn deres navn på dem, og således nekte dem å selge dem mat. Den ulykkelige fremmede ville ende opp med å sulte seg til døde, og folket som ga ham penger ville kreve det tilbake.
En rabbinsk tradisjon, beskrevet i Misjná, postulerer at Sodomas synd var relatert i eiendom: sodomittene mente at «hva som er mitt er mitt, og hva som er ditt er ditt» (Abot), noe som ble tolket som mangel på medlidenhet. En annen rabbinsk tradisjon er at disse to rike byene behandlet besøkende på sadistisk vis. Et betydelig forseelse gjort mot fremmede var bortimot identisk til den til Prokrustes i gresk mytologi. Dette ville være «sengen» som gjester i Sodoma ble tvunget til å sove i – om de var for kort ble de strukket for å passe den, og om de var for lange ble de kappet av. (se Prokrustesseng)
I en annen hendelse dro Elieser, tjener av Abraham, på besøk til Lots i Sodoma, og havnet i en krangel med en sodomitt over en tigger, og Elieser ble slått i pannen med en stein slik at han begynte å blø. Sodomitten forlangte at Elieser betalte ham for tjenesten med årelating, og en sodomittisk dommer dømte til fordel av den førstnevnte sodomitten. Elieser slo da en stein i pannen på dommeren og ba dommeren betale sodomitten.
Talmud og Jashers bok redegjør også for to hendelser om en ung pike (den ene involverte Lots datter Paltith) som ga brød til en fattig mann som hadde kommet til byen. Da byfolket oppdaget denne vennlige handlingen brente de Paltith og smørte honning på kroppen til den andre piken og hengte henne fra bymurene inntil hun var spist av bier (Sanhedrin 109a). Dette var denne grusomme hendelsen, og hennes skrik i særdeleshet, konkluderer Talmud, som er tilskrevet byens ødeleggelse.
Den historiske eksistensen av byene Sodoma og Gomorra er fortsatt omdiskutert av arkeologene. Bibelen indikerer at de var lokalisert i nærheten av Dødehavet.
Strabo, en gresk historiker, geograf og filosof, hevdet at de levde i nærheten av Moasada (i motsetning til Masada) og sier at «det var en gang 13 bebodde byer i den regionen hvor Sodoma var hovedstad». Strabo identifiserer en kalkstein og en ås av salt i den sørvestlige enden av Dødehavet, og ruinene av Kharbet Usdum i nærheten som det bibelske Sodoma.
Skeptikere har påpekt at navnet Sodoma er en avledning av det hebraiske ordet for «brent jord» og Gomorra er fra hebraiske ‘amar i betydningen «ruinehaug», noe som indikerer at siden disse navnene kan kun ha blitt gitt etter byenes påståtte ødeleggelse er antagelig hele fortellingen oppdiktet. Imidlertid er den tradisjonelle forklaringen av bruken retronym i oldtidens historiske litteratur ved at den har tilbakevirkende nomenklatur. Navnet Sodoma kan likeledes ha vært et ord fra tidlig semittisk språk som til sist er beslektet med arabiske sadama, i betydningen «sterk», «befestet», og Gomorra likeledes kan ha vært basert på rotordet gh m r, som betyr «være dyp», «rikelig (med vann)».
Om byene noen gang faktisk eksisterte kan de like gjerne ha blitt ødelagt som et resultat av en naturlig katastrofe. Geologer har bekreftet at det ikke har vært noen vulkansk aktivitet i området i løpet av de siste 4000 årene. Imidlertid er det en mulighet for at byene ble ødelagt som følge av jordskjelv i regionen, særlig hvis byene lå langs en betydelig forkastning, som i Jordandalen, den nordligste forlengelsen av Riftdalen til Rødehavet og Øst-Afrika. Det er imidlertid en mangel på samtidige redegjørelser av seismologisk aktivitet innenfor den nødvendige tidsramme for å bekrefte teorien, om man ikke betegner fortellingen om Sodoma og Gomorra som en metaforisk bevitnelse av det samme.