Likvidasjonsstyret

Likvidasjonskontoret i Bergen

Advokat Knut Sigurd Kleppe, far til Per Kleppe, oppnevnt til hovedbestyrer for de jødiske boene i Bergen. Han ble etter krigen dømt til fem års tvangsarbeid for dette forholdet.
Så sent som i mars 1945 krevde advokat Kleppe 500 kroner for sitt bry med boet etter Vilma Huszar, som overlevde krigen. Hun ble arrestert i Bergen under jødeaksjonen i november 1942, sendt til Oslo for utskipning med DS «Donau», men kom for sent, og ble i stedet internert i Bredtveit fengsel, hvorfra hun ble løslatt fordi hun hadde ungarsk pass. Ungarn var da Tysklands allierte, så disse jødene ble spart. Likvidasjonsstyret i Oslo sendt iltelegram til Kleppe i Bergen: «Da ungarske statsborgere er Likvidasjonsstyret uvedkommende, må Wilma Huszars formue straks frigis i sin helhet.» Leiligheten hennes i hjørnehuset Welhavensgate 62 på Møhlenpris var imidlertid allerede utleid til andre. Bobestyrer Kleppe skrev til Huszars advokat: «Paa det tidspunkt det ble gjort, var jødinnen Wilma Huszar internert, og det ble sagt at hun ikke vilde komme tilbake.» Nå var Vilma Huszar katolikk, ikke jødinne, og hun overlevde krigen fordi en NS-politimann sørget for å få henne sykehusinnlagt og erklært uegnet for deportasjon.

Bobestyrerne

Likvidasjonsstyret oppnevnte 63 bobestyrere fra forskjellige bakgrunner og områder i landet. I følge Bjarte Bruland inkluderte dette 6 lensmenn, 24 advokater, og flere andre oppført som «cand. jur». Det var også oppnevnt en bokhandler, en sorenskriver, og en «trykningssjef». Haakon Høst, en av de mest profilerte bobestyrerne, forteller om et møte 1. november med ledelsen av likvidasjonsstyret og 25 andre jurister som alle var oppnevnt som bobestyrere.Disse 63 fikk som ansvar å behandle alle de inndratte jødiske formuene per loven 26. oktober 1942. Disse eiendelene ble delt inn i bo basert på hver husholdning, og organisert etter familienavn. Disse boene ble kalt «jødebo». Hvor mange slike jødebo som bobestyrerne fikk ansvar for varierte per person. Det ble publisert proklamasjoner i NS-avisen «Fritt Folk», hvor det ble skrevet hvordan disse jødeboene ble fordelt mellom bestyrerne. Noen bobestyrere fikk ansvar for kun noen få bo, for eksempel 2 til 3 om gangen, mens andre fikk ansvar for mange fler, bortimot 14-15 stykker. Dette varierte blant annet med hvor i landet de befant seg på bakgrunn av hvor mange jøder som var bosatt i de ulike områdene. Bobestyrerne mottok også direktiver fra likvidasjonsstyret om hvordan boene skulle behandles. I utgangspunktet skulle disse boene behandles som konkursbo, og gjennomføringen av likvidasjonen skulle «behandles med den omsorg og hederlighet som behandlingen av offentlige midler tilsier». Det ble sendt 66 instrukser til bobestyrerne fra og med opprettelsen av likvidasjonsstyret frem til januar 1944. Utenom disse instruksene hadde bobestyrerne en relativ frihet til å behandle boene slik de så som hensiktsmessig.
Likvidasjonsstyret hadde dårlig tid til oppnevningen av bobestyrere i begynnelsen, og hadde bare en liste over NS-jurister til rådighet. Dette forklarer noe av variasjonen i bobestyrernes bakgrunn. Det var foretrukket at man hadde noe juridisk bakgrunn, men dette var ikke alltid tilfellet. Dersom spesialkunnskap var nødvendig i behandlingen av et bo, ble det utnevnt medlemmer av bostyret med spesialkompetanse som fungerte som rådgivere. Et tilfelle hvor dette var nødvendig var likvidasjonen av jødiske tannlegekontor. Det ser ut til å ha vært en forutsetning blant bobestyrerne at man var medlem i NS. Når det gjaldt oppføringen av bobestyrere utenfor Oslo og Aker ble kommunens ordfører spurt om forslag til bobestyrer. Det fantes tilfeller hvor noen som var oppnevnt sa nei til tilbudet, men dette var sjeldent. De fleste av disse som takket nei forklarte seg med at de hadde for mye å gjøre.
Bobestyrerne selv ble betalt blant annet etter hvor mange bo de hadde realisert. Eksempler på lønninger er 1 200 kroner og 35 000 kroner etter datidens verdi. Dette er verdt henholdsvis 24 891 og 725 984 kroner i dag. I følge forskriftene til likvidasjonsstyret skulle ingen enkeltpersoner eller bedrifter bli favoritisert under behandlingen av boene. Noen bobestyrere som hadde tilknytning til bedrifter som konkurrerte med bedrifter eid av jøder, brukte likevel sin stilling til egen vinning. Eksempel på dette er jødiske firmaer som ble realisert av rivaliserende firmaer innen samme bransje, hvor sistnevnte hadde en tilknytning til en bobestyrer. Bobestyrerne hadde mye frihet i hvordan de kunne fordele formuene. Det var ulike grupper som gjerne skulle forbeholdes noen av de inndratte formuene, blant annet leiligheter og annen eiendom, men ellers kunne de fordeles slik bobestyrerne selv ville. Frontkjempere var en av disse gruppene som kom foran andre i fordelingen av jødenes bo.