Benedikt XII

Bakgrunn

Intet er kjent om Jacques Fourniers bakgrunn eller hans liv innen han som ung inntrådte i cistercienserordenen. Først var han i klostrret i Boulbonne, og senere flyttat han til Fontfroide, hvis abbed var hans utenomekteskapelige farbror. Han studerte senere teologi ved universitetet i Paris, der han tok doktorgrad.

Biskop

I 1317 ble han biskop av  Pamiers og kom til å bekjempe katarernr. Ni år senere, i 1326, ble han innsatt som biskop av [[Mirepoix)).

Kardinal

I 1327 ble Fournier utnevnt av pave Johannes XXII til kardinalprest med Santa Prisca som tittelkirke.

Pavevalget

Etter pave Johannes XXIIs død i 1334 trådte konklavet sammen for å utse ny pave. Kardinal Jean-Raymond de Comminges syntes å være den opplagte ettertrederen, men da han nektet å love å forbli i Avignon og i stedet ville flytte tilbake til Roma, mistet han sin støtte. Kardinal Fournier ble dermed uformodet valgt til pave, uformodet selv om han var en av få i kardinalkollegiet som virkelig var meritert for oppgaven, og skjønt hans opphav var hyllet i mørke og han ikke hadde noen egen formue. Han ble valgt med to tredjedeler av stemmene og den 8. januar 1335 besteg han pavetronen.

Pontifikat

Han innledet sitt pontifikat med atskillige reformtiltak både vedrørende embedskumulasjonen og vedrørende klostervesenet, likesom han stod uberørt av den ellers i kurien florerende nepotismen. I følge Ægidius av Viterbo skal Benedictus ha ytret: «En pave skal være som Melkisedek: uten far, uten mor, uten avstamning». 
I politikken ble han ved sin tronbestigning mindre vel bevandret. Han søkte fremfor alt gjenopprette freden innen kirken, såvel på det læremessige område som i forholdet til den verdslige makt. Han inngrep utjevnende i stridene på den iberiske halvøy og opptrådte forsonlig selv mot Ludvig av Bayern skjønt alle forliksforsøk strandet på grunn av det franske hoffs intriger. Fra denne fase av striden mellom kurien og Ludvig stammer kurforeningen i Rense 1338.
I likhet med den konkurrent han hadde slått ut, kardinal Comminges, var Benedikt bestemt på å gjenføre pavedømmet til Roms, og han gav derfor ordre fra Avignon å restaurere Peterskirken og Lateranet. I Roma syntes utsiktene gode for å ta imot paven, men kardinalskollegiet anså at det var umulig å leve og virke i et Italia som var herjet og splittet av partistrider. Benedikt besluttet å oppføre pavepalasset i Avignon i 1339.
Benedikt var meget intressert av teologi, hvorfor han i 1335 lot utlyse fire måneders studier i patristikk. Arbeidet ble lagt frem 29. januar 1336 i bullen Benedictus Deus der gudsopplevelsen som helliga personer ble definert. Han bekjempet energisk visse lærrr som oppstod blant noen fransiskanere (fraticelli, Marsilius av Padova, Wilhelm av Ockham, Mikael av Cesena), blant annet stilte han seg bak pave Johannes XIIs standpunkt i fattigdomsstriden. 
For å få bukt med illojalitet på Irland forsøkte han å få Edvard III av England til å gjennomgjøre en inkvisisjon der. Han forsøkte å virke for gjenforening med østkirken, og sendte kirken i Armenia bistand da de ble invadert av muslimene.
Benediktus har i en satire av Petrarca og blant ikke-katolikker iblant blitt ansett de mer kritiserte paver, mens han i andre leirer inntok en hedersplass.