Utedass

Utedass, utedo eller privét er en do som er plassert i en egen bygning eller i et uthus. Oftest er utedoen i et separat skur i nærheten av bolig, skole eller arbeidsplass. Utedasser er, i motsetning til et vannklosett, ikke tilkoblet vann og kloakk. Avfallet samles opp i en kum, kammer, binge eller bøtte, som vanligvis avgir sjenerende lukt. 
I Norge er utedoen stort sett avskaffet i vanlige boliger, og erstattet av vannklosett tilknyttet et system for «brunvann» med tilhørende renseanlegg (offentlig krav om tilknytning de fleste steder). Utedo benyttes fortsatt en del ved hytter og områder langt fra offentlig vann og avløpssystem og som mobile "festivaldoer" etc. Men også ved hytter etc erstattes utedoen mer og mer av innedo basert på moderne tørrklosett der bio-teknologi sørger for at avfallet ikke avgir sjenerende lukt.

Utedoens innredning

Det sentrale element i utedoen er en benk med hull passende til størrelsen på brukernes bakender. Benkehøyde og hullstørrelse kunne variere i størrelse slik at barna kunne bruke doen uten å falle i. Hullene ble gjerne profilert etter hovedbrukeren og det ble snekret lokk med knott. Herav uttrykket «Knuppen på dolokket». Antallet seter kunne variere. På en større gård med mange beboere kunne der være både 4 og 5 huller i varierende størrelse og benkehøyde ved siden av hverandre. Til dopapir ble gjerne brukt gammelt papir (innpakning, aviser og ukeblad) Dette måtte myknes ved å krølle og gnikke det før bruk. Det ga brukeren noe å gjøre mens vedkommende ventet på å bli ferdig med sitt ærend. Mange utedoer var rikt utsmykket med veggene fulle av gamle utklipp. Utklipte bilder av kongefamilien fra aviser og ukeblader ble som regel hengt opp i stedet for å bli brukt som dopapir, da en slik bruk ble betraktet som respektløst. 
På eiendommer med husdyr var det vanlig at utedoen var et rom i uthuset, gjerne ved siden av fjøset, slik at doen kunne ha nedløp til møkkakjelleren som vanligvis var under fjøset. Der man ikke hadde mulighet for noe annet, ble utedoen frittstående. Det gjorde det nødvendig med fjerning av møkk. Mange satte under en gammel tomtønne.

Utedo over bekk og på kai

Vannklosett kunne man noen steder skaffe seg ved å bygge doen over en bekk. Arendal gamle rådhus, Kalleviggården på Tyholmen i Arendal, hadde opprinnelig en slik løsning - innendørs i husets gateetasje. Fra fjellet bak bygningen kom det en bekk som rant under huset og ut i sjøen. I store deler av kyst-Norge var det vanlig å ha utedo på kaia med fritt fall ned i sjøen.

Dotømming i byen

I bymessig bebyggelse var dotømming en oppgave for offentlig renovasjon. Dette foregikk gjerne på natten eller tidlig på morgenen, slik at dette arbeidet ikke skulle forstyrre innbyggerne, og av den grunn ble den som utførte slikt arbeid kalt nattmann. Selve arbeidet sto ikke høyt i kurs. Nattmannen hadde gjerne avtale med en gårdbruker om deponering av avfallet.
Fra de store byene ble doavfallet transportert til nærliggende jordbruksbygder for å brukes som gjødsel. Eksempelvis foregikk slik transport fra Bergen til Lindås i Nordhordland med store lektere. Omkring hovedstaden var det bønder i Akershus med lett adgang til jernbane som var kunder. 
Det ble på 1800-tallet arbeidet for å forbedre utedo-teknologien i de store byene.  Pudrett var folkemøkk forvandlet til en tørr, luktsvak og transportabel handelsgjødsel. Et pudrettsystem ble utviklet til bruk i byene. Tilsetting av torvstrø, som skulle suge opp væske og gjøre avfallet mer verdifull som gjødsel, var den viktigste metoden. Det ble etablert spesielle torvstrøfabrikker som leverte sammenpresset torvstrø i store kvanta til renholdsverkene i byene. En av dem var Myhre torvstrøfabrik i Birkenes, som i dag er museum. 
I 1900 var utedassen praktisk talt enerådende i Oslo, og det fantes kun 18 vannklosetter (WC) i hele byen. De første WC'ene kom rundt 1860. Men fremdeles i 2003 tømte Renholdsetaten i Oslo årlig ca. 50 tonn såkalt «privétavfall», mens mengden som ble hentet fra hovedstadens bøtter og binger rundt 1950 var ca. 6.000 tonn.

Etymologi

Før vannklosett eller innedo ble vanlig, var det en selvfølge at doen var en utedo. Utedass og utedo er relativt nye ord som forutsetter at det også finnes en innedo. De opprinnelige ordene er dass og do. 
Ordet dass kommer fra en tysk eufemisme, das kleine Häuschen, det vil si «lillehuset», der kun det første ordet, den bestemte artikkelen das, «det», ble beholdt i norsk og svensk. Do er på samme måte avledet av det nedertyske Donhaus, et hus for å gjøre noe.
Doen hadde mange navn. I Ynglingesagaen måtte Fjolne ut et visst sted. Middelalderkilder bruker betegnelsen heimlihus, i nyere litteratur hemmeligeheten. 
Locum privatus ble til både locum og privet, begge er brukt på norsk. 
Les ellers om etymologi for toalett og do.

Moderne utedo

Utedasser / utedoer er fortsatt vanlige i rurale strøk, spesielt på hytter som ikke er en del av moderne feltutbygging. Og selv om bruken kun er meget sporadisk i urbane strøk, så finnes det fortsatt noen også der. De medfører imidlertid hygieniske problemer / utfordringer, og bruken i urbane strøk blir mer og mer uvanlig. Der man har tilgang til rennende springvann brukes isteden septiktank (slamavskiller) i kombinasjon med f.eks biologiske renseprosesser. I tillegg finnes det også forbrenningstoalett basert på propan. Disse løsningene har blitt bedre og mer teknisk avanserte de seneste tiår. Regelmessig service og tømming er nødvendig. Vanligvis blir da utedassen nedlagt, og huset får et våtromstilbygg i stedet.
Hvor sofistikert dette byggverket er, varierer med byggerens smak eller forutsetninger. Generelt  er standarden på et relativt lavt og enkelt nivå. Hytteeiere utover landet har visst å ta vare på tradisjonen med hjerteformet vindusglugge i døra (hjerterommet) og godt vedlikehold. Oppsamling av avfall er blitt endret. Der er også flere typer tørrklosetter og kjemikaliedoer på markedet, samt løsninger for bruk i felt produsert i papp og plast. 
En utedo med riktig konstruksjon og romslig oppsamlingsrom trenger sjelden eller aldri tømming. Ved kompostering og selvsterilisering av innholdet, blir det minimale masser igjen.

Latrine

I motsetning til utedoen er ei latrine et midlertidig avtrede uten en fast bygning. Ei latrine er ganske enkelt et hull eller en grøft i jorda. Over blir det plassert et sitte- eller ståarrangement, vanligvis av trestokker. Skjerming mot innsyn og regn ble laget etter behov. Når leiren forlates, graves latrina igjen. Ei latrine brukes først og fremst under feltforhold eller i leirer, f.eks. speiderleir eller militærleir. 
I militære reglementer fantes bestemmelser som sa at en latrine av helsemessige grunner skulle være to meter dyp. Lengde etter antatt behov.
I dag brukes vanligvis flyttbare tørrklosetter istedenfor latriner.

Biologi og hygiene

Avføring inneholder nesten bare bakterier. Den vanligste typen er e-coli bakterie. Ved flere sykdommer kan avføringen inneholde store mengder smittefarlige bakterier og virus. For noen sykdommer kan pasienten etter sykdommen bli bærer som over mange år gjør avføringen meget smittefarlig. God håndhygiene med håndvasking etter toilett- eller utedass-besøk er det viktigste tiltaket for å hindre spredning av slike sykdommer. 
Spredning av fersk avføring til drikkevannet gir lett epidemier. Aktuelle sykdommer er kolera, tyfus, hepatitt / gulsott og mange andre.
En godt konstruert utedo med stort rom for avføringen, sikret mot adkomst for dyr, og en tørr beliggenhet som hindrer spredning med vann, er en god beskyttelse mot smitte. 
Kompostmassen fra utedo har stor næringsverdi som gjødsel. Dette illustreres med ønsket fra gamle tiders minnebøker: «Gid lykken for deg vil gro som gresset bak do». Brennesle, en næringskrevende plante, var ofte å finne bak utedoer.