Slaveri i USA

Historien til slaveri i USA begynte kort tid etter at europeere først slo seg ned i det som i 1776 ville bli Amerikas forente stater. Praksisen tok slutt i 1863–65 med Abraham Lincolns Emansipasjonserklæring. Den endte med innføringen av det trettende grunnlovstillegget i 1865.
Fra rundt 1619 til 1865 ble mennesker av afrikansk avstamning lovlig holdt som slaver innenfor grensene til dagens USA. Økonomien til det unge landet ble gjort mulig hovedsakelig gjennom gratis arbeidskraft utført av slaver. Rundt en halv million afrikanere ble ført over fra Afrika under slavehandelen, men på grunn av lover som gjorde barna av slaver til slaver, vokste slavebefolkningen i USA til fire millioner i folketellingen i 1860.

Slaveri i koloniene

Den andre nedtegnelsen av slaveri i de amerikanske koloniene begynner med 20 svarte som ble ført av et nederlandsk skip og solgt til den engelske kolonien Jamestown, Virginia, i 1619 som kontraktstjenere. Overgangen fra kontraktstjenere, tjenere som var under kontrakt for en avsatt tid, til rasemessig slaveri, skjedde gradvis. Der er ingen lover med tanke på slaveri tidlig i Virginias historie, men innen 1640 hadde domstolene i Virginia dømt minst én svart tjener til slaveri.
Tre tjenere som arbeidet for en bonde kalt Hugh Gwyn rømte til Maryland. To var hvite, en var svart. De ble tatt i Maryland og returnert til Jamestown, hvor en domstol dømte alle tre til 30 piskeslag, en alvorlig straff selv etter 1600-tallets Virginia. De to hvite mennene ble dømt til ytterligere fire års tjenerskap, et år mer for Gwyn fulgt av ytterligere tre år for kolonien. Men i tillegg til piskingen, fikk den svarte mannen, John Punch, ordre om å «tjene sin herre eller hans oppdrag i hans livstid, her eller andre steder.»
Det var først i 1661 at en henvisning til slaveri dukket opp i Virginias lovverk, og denne loven ble rettet mot hvite tjenere, mot de som rømte med en svart tjener. Året etter gikk kolonien ett steg lenger ved å hevde at barn som ble født skulle være bundet eller frie i henhold til morens status. Forvandlingen hadde begynt, men det var ikke før slavelovene i 1705 at statusen til afroamerikanerne ble beseglet.
Opprinnelig ble indianere og andre grupper, hovedsakelig europeere som fangede soldater, mindre kriminelle osv, brukt som slaver (eller kontraktsfestede tjenere) fra 1600 til 1800, men innen det 19. århundre var nesten alle slaver svarte. Under den britiske kolonitiden ble slaver brukt hovedsakelig i de sørlige koloniene og i mindre grad i de nordlige. Tidlig var slavene mest nyttige i dyrkingen av indigo-planter, ris og tobakk, bomull var en avling på siden. Slaver var mest økonomiske i plantasje-landbruk. Mange landeiere begynte i økende grad å bli avhengige av arbeidskraften til slaver for å overleve, og lovgivningen svarte med stadig strengere reguleringer på tvangsarbeid, kjent som slavelovene.
Indianerstammer tok ofte slaver fra andre stammer, men det skal merkes at disse slavene ikke ble behandlet like hardt som slaver som tilhørte hvite slaveeiere. Indianerslavene var kjent for å bli mer behandlet som familie enn eiendom. Etter 1800 begynte cherokeene å kjøpe og bruke svarte slaver, en praksis som de fortsatte med etter at de ble omplassert til indianerterritoriet (Oklahoma) i 1830-årene. Også de andre av de såkalte fem siviliserte stemmer gjorde det samme (chickasawene, choctawene, creekene og seminolene). Alle disse stammene støttet Konføderasjonen i borgerkrigen, men først og fremst for å bli spart for amerikansk imperialisme. Deres slaver ble satt fri av frigjøringsproklamasjonen.
Historiske nedtegnelser indikerer at noen slaveeiere behandlet slavene sine dårligere enn andre. Noen slaveeiere voldtok og pisket slavene, og skar til og med kroppsdeler av slaver som forsøkte å flykte, mens andre slaveeiere sørget materielt for sine slaver og var mindre voldelige. I mange husholdninger, varierte behandlingen av slavene med slavens hudfarge. Mørkere slaver arbeidet på åkrene, mens lysere slaver eller «husnegre» ble satt til å arbeide i huset og hadde bedre forhold. USAs slavebefolkning var den eneste slavebefolkningen i historien som økte gjennom fødsel fremfor import. Tolkningen av dette faktum har vært emne for mye debatt.

1850-årene til borgerkrigen

Etter at Kansas-Nebraska Act ble vedtatt i 1854, brøt det ut grensekriger i Kansas Territory hvor spørsmålet om det skulle innlemmes i unionen som en slavestat eller fristat ble overlatt til innbyggerne. Abolisjonisten John Brown var aktiv i spetakkelet og drepingen i «Bleeding Kansas.» Samtidig preget frykten for at «slavemakten» var i ferd med å ta full kontroll over den nasjonale regjeringen de republikanske slavemotstanderne.
Høyesterett forsøkte å løse saken, men dens avgjørelse i Dred Scott-saken i 1857 hevet bare temperaturen. Flertallet stemte for at slaveriets tilstedeværelse i midtvesten var lovlig, når eiere krysset inn i frie stater. Dette var et ytterligere bevis for republikanere som Abraham Lincoln at slavemakten hadde tatt kontroll over høyesterett.
Splittelsen slo ut i full blomst med presidentvalget i 1860. Valgmannsforsamlingen var delt i fire grupper. De sørlige demokratene fremmet slaveri, republikanerne avskydde det, de nordlige demokratene sa at demokrati krevde at folket selv måtte avklare slaveri lokalt, mens det konstitusjonelle partiet sa at overlevelsen til unionen var i fare og alle kompromisser måtte inngås. Lincoln, republikaneren, vant med et flest stemmer totalt og flertall blant valgmannsstemmene. Lincoln dukket derimot ikke opp på stemmesedlene til de ti sørstatene, dermed hadde valget av ham splittet nasjonen langs seksjonslinjer.
Mange slaveeiere i sør fryktet at den reelle hensikten til republikanerne var avskaffelse av slaveriet i stater hvor det allerede eksisterte, og at den plutselige frigjøringen av fire millioner slaver ville bli problematisk for slaveeierne og for økonomien som fikk sin største profitt fra arbeidskraften til mennesker som ikke fikk betalt. De hevdet også at forbud mot slaveri i nye stater ville ødelegge det de så på som en hårfin balanse mellom frie stater og slavestater. De fryktet at ved å gjøre slutt på denne balansen, ville det industrielle nord med sitt ønske om høye tollavgifter på importerte varer, dominere unionen.
Kombinasjonen av disse faktorene førte til at sør trakk seg ut av unionen og dermed startet den amerikanske borgerkrigen. Ledere i nord som Lincoln og Chase hadde sett på interessene rundt slaveri som en politisk trussel. De så på Amerikas konfødererte stater som hadde kontroll over Mississippi og vesten som politisk og militært uakseptabelt.
Den amerikanske borgerkrig som begynte i 1861, førte til slutten på slaveriet i Amerika. Lincolns frigjøringsproklamasjon 1. januar 1863 lovet slavene i Konføderasjonen frihet så snart unionens arméer nådde dem. Proklamasjonen gjorde frigjøringen av slaveri til et offisielt krigsmål som ble innført ettersom unionen tok territorium fra Konføderasjonen. Ifølge folketellingen i 1860, ville denne politikken frigjøre nesten fire millioner slaver, eller over 12% av den totale befolkningen i USA.
Arizona Organic Act avskaffet slaveriet den 24. februar 1863 i det nylig opprettede Arizona Territory. Tennessee og alle grensestatene (med unntak av Kentucky) avskaffet slaveri innen tidlig 1865. Formelt ble de siste 40 000 slavene satt fri i Kentucky ved den endelige ratifiseringen av de tretten tilleggene til grunnloven i desember 1865.
Mange slaver sluttet seg til unionsarméen som arbeidere eller styrker, og andre dro til flyktningleirer eller flyktet til byene. Frigjøring som realitet kom til de gjenværende slavene etter overgivelsen til alle konfødererte styrker våren 1865. Der var fremdeles 250 000 slaver i Texas. De ble satt fri så snart som nyhetene om Konføderasjonens kollaps ankom, den 19. juni 1865. Denne dagen feires i Texas, Oklahoma og andre områder og minner datoen som nyhetene ankom de siste slavene i Galveston, Texas.
Cudjo Lewis var den siste overlevende fra slavehandelen. Han ble tatt til fange i dagens Benin og fraktet til Alabama i 1860. Han ble fri etter borgerkrigen og hans historie ble i 1931 dokumentert av antropologen Zora Neale Hurston. Biografien ble utgitt først i 2018.