George Herbert, 5. jarl av Carnarvon

Bakgrunn

Han ble født på familiegodset Highclere Castle i Hampshire og ble titulert som lord Porchester fra fødselen av ved å være den eneste sønnen til Henry Herbert, 4. jarl av Carnarvon, en torypolitiker, og hans første hustru Evelyn Stanhope, datter av George Stanhope, 6. jarl av Chesterfield. Aubrey Herbert var hans halvbror.
George Herbert ble utdannet fra Eton og Trinity College ved Universitetet i Cambridge. Han arvet eiendommen Bretby Hall i Derbyshire fra sin bestemor på morssiden, Anne Elizabeth, enkegrevinne av Chesterfield, og etterfulgte sin far som jarl av Carnarvon i 1890, og ble da titulert som det.
Lord Carnarvon giftet seg med Almina Victoria Maria Alexandra Wombwell, en datter utenfor ekteskap av millionæren Alfred de Rothschild, fra Rothschildfamilien, den 26. juni 1895. Rothschild sørget for en ekteskapsavtale på £500 000 og betalte all gjelden til lord Carnarvon. De fikk to barn, Henry George Herbert, 6. jarl av Carnarvon (1898–1987) og Evelyn Leonora Almina Herbert (1901–1980).

Egyptologi

Lord Carnarvon var en entusiastisk amatøregyptolog, og med sin hustru tilbrakte han ofte vintrene i Egypt hvor de kjøpte antikviteter til deres samling i England.
I 1907 påtok Carnarvon seg å være sponsor for utgravningen av gravene i Dayr al-Bahri i nærheten av Teben. Han ansatte Howard Carter for å lede arbeidet, som var blitt anbefalt av Gaston Maspero.
I 1914 hadde Carnarvon fått tillatelse til å gjøre utgravninger i Kongenes dal. Utgravningene ble avbrutt av den første verdenskrig, men ble gjenopptatt i slutten av 1917. Ved 1922 var det lite av betydning som hadde blitt funnet, og Carnarvon besluttet at dette ville bli det siste året hvor han finansierte arbeidet. Imidlertid sendte Carter ham et telegram den 4. november 1922 til England hvor han meddelte: «Har til sist gjort fantastisk oppdagelse i dalen; en storslått grav med seglene intakte, venter på din ankomst; gratulasjoner.» 
Selv om han var delvis invalid grunnet skader fra en bilulykke i 1903,  reiste Carnarvon sammen med sin datter Evelyn Herbert tilbake til Egypt. Graven ble offisielt åpnet under tilsyn av de egyptiske myndigheter for oldtidsgjenstander den 29. november, men den 26. og 27. november hadde Carter, hans assistent Arthur Challender, Carnarvon og hans datter gjort flere uautoriserte besøk i graven  og var tilstede da Carter gjorde et tynt brudd på toppen av venstre hjørne av gravens inngang. Han var i stand til å titte inn ved hjelp av et stearinlys. Carnarvon spurte om han kunne se noe, og Carter svarte med de berømte ordene: «Ja, vidunderlige ting.» De gikk inn i graven og ble de første mennesker i moderne tid som gjorde det. Challender satte opp elektrisk belysning som kastet lys over et virvar av gjenstander, inkludert forgylte settebenker, kister, troner, og helligdommer. De fant også ytterlige to skjulte dører, inkludert en som ledet til det indre gravkammer,  voktet av to statuer i legemsstørrelse av Tutankhamon. Et lite hull ble funnet i denne inngangen og Carter, Carnarvon og Evelyn Herbert kravlet gjennom det til det indre gravkammeret.
Carnarvon reiste tilbake til England i desember 1922, men kom tilbake i januar 1923 for å være tilstede ved den offisielle åpningen av det indre gravkammeret den 15. februar. Mot slutten av februar oppsto det det en strid med Carter, antagelig over uenighet om hvordan de skulle håndtere de egyptiske myndighetene, noe som førte til en midlertidig brudd i utgravningen. Arbeidet fortsatte tidlig i mars etter at Carnarvon hadde bedt om unnskyldning. Det ble lord Carnarvons siste betydelige involvering i prosjektet. Han ble alvorlig syk kort tid etterpå.

Død

Den 19. mars 1923 fikk Carnarvon et alvorlig bitt fra en moskito som igjen ble infisert av et kutt fra et barberblad. Den 5. april døde han på Continental-Savoy Hotel i Kairo.
Forfatteren Arthur Conan Doyle forslo fantasifullt at Carnarvons død skjedde grunnet en forbannelse opprettet av Tutankhamons prester for å vokte den kongelige graven. Det kastet bensin på et bål i populærkulturens forestilling og myter om «Tutankhamons forbannelse» eller «mumiens forbannelse». En undersøkelser av dokumenter og andre kilder ledet av The Lancet konkluderte med at det var usannsynlig at Carnarvons død hadde noe som helst med Tutankhamons grav eller med en form for «forbannelse», og tilbakeviste teorier om at han hadde blitt utsatt for forgiftning i graven.
Hans enke, Almina Carnarvon, flyttet Carnarvons levninger til England, hvor hans grav reflekterer hans arkeologiske interesser ved å være innenfor en bygdeborg fra oldtiden med utsyn over familiens eiendom Beacon Hill, Burghclere, Hampshire. Hun fortsatte å støtte Carter utgravninger av graven fram til 1925 da det ble gjort en avtale med de egyptiske myndighetene hvor hun frasa seg ethvert krav på innholdet i graven mot £36 000 i kompensasjon. Åtte måneder etter ektemannens død giftet Almina seg med oberstløytnant Ian Onslow Dennistoun. Deres sønn Henry Herbert ble den 6. jarl av Carnarvon.