Nordiske hunderaser

Om Nordens hunderaser

Hvert av de nordiske landene har en nasjonal kennelklubb, et nasjonalt stambokregister for registrering av hunderaser i det enkelte land. Nordisk Kennelunion (NKU) er et overnasjonalt forum for samarbeid mellom de nordiske lands nasjonale kennelklubber, der man søker å standardisere og forenkle saker som angår alle medlemmene. Hvert land er også individuelt medlem i Fédération Cynologique Internationale (FCI).

De første hundene

Man kan tenke seg at både den såkalte varangerhunden (Canis lupus varangensis) og den såkalte torvhunden (Canis lupus palustris) har bidratt til det nordiske utvalget av spisshunder. Funnet av varangerhunden er datert omkring 7 000 år tilbake i tid, og man kan slutte at hunder har eksistert i Norden svært lenge. Om den først innvandret fra nord eller sør er imidlertid et åpent spørsmål.
Utvalget av nordiske hunderaser er uten unntak brukshundorientert, og Finland, Norge og Sverige domineres av jakthundraser.

Eksport av hunder

Mot slutten av 700-tallet startet vikingene sine plyndringsferder, både østover, vestover og sørover. Plyndringstoktene tok etter hvert mer form av rene handelsferder. De bragte med seg både gull og sølv tilbake, og sågar av og til også hester og annet nyttig, men det kan se ut som om vikingene ikke var særlig imponert av andre lands hunder. Det er nemlig få eller ingen spor av mer eksotiske hundetyper å finne i Norden. Derimot kan det se ut som om nordiske spisshunder kan ha vært en eksportartikkel i store deler av vikingtiden. Likeledes kan man tenke seg at hunder i Norden i de første hundreårene etter vikingtiden neppe hadde noen særlig utvikling.

Import av hunder

Trolig har hunder i Norden i all vesentlighet bestått av spisshunder fram mot midten av 1700-tallet. Disse hundene har tradisjonelt vært kombinerte jakthunder, gjeterhunder, vokterhunder, vakthunder, og trekkhunder, og spesielt i nordområdene har samene hatt behov for hunder med et slikt mangfold av bruksegenskaper.
Lenger mot sør har nok hunden på et tidligere tidspunkt blitt mer spesialisert for enkelte oppgaver, selv om gårdshundtypen nok har vært dominerende mange steder. Mange av spisshundene var ypperlig egent til storviltjakt. Fram mot 1800-tallet og i tiårene etter århundreskiftet fikk folk i Norden mer tid til overs, noe som resulterte i et økende antall nye hunderaser.
Det var dårlige tider over store deler av Norden. Befolkningsøkningen var større enn den teknologiske utviklingen i jordbruket hadde bærekraft til å forsyne, noe som blant annet bidro sterkt til den stor utvandringen til Nord-Amerika. Gårdene var ikke lenger store nok til å bli delt ytterligere, noe som resulterte i at stadig flere mennesker sultet. Befolkningen var derfor mest opptatt av matauk, og økningen i hundeholdet kom i form av nye jakthundraser som ble krysset fram med hunder importert fra Europa. Den dominerende typen var drivende hunder av støvertypen. Disse hundene var mer småviltorienterte i jaktformen. Det er grunn til å anta at de første støverne kom til Norden alt på 1400-tallet, men i de første 3-400 åra var nok disse utpregede jakthundene forbeholdt rikfolk.

Organisering av hunder

Den økende interessen for hunder i Norden resulterte i økt avl og raffinering av eksisterende hundetyper, som etter hvert ledet til det man i dag kaller renrasende hunder. Mot slutten av 1800-åra førte dette til dannelsen av nasjonale stambokregistre i både Danmark, Finland, Norge og Sverige. Island hadde imidlertid ikke en tilsvarende utvikling på denne tiden, noe som trolig skyldtes en kombinasjon av det lave befolkningsgrunnlaget og et manglende behov for jakthunder på øya. På Island hadde man i større grad bruk for gode gjeterhunder.