Jens Arup Seip

Biografi

Han var sønn av ingeniør, stortingsmann og fylkesmann Hans Seip og hustru Inga Larsen. Han var tippoldebarn av biskop, stortingsmann og statsråd Jens Lauritz Arup, nevø av språkforsker Didrik Arup Seip og biskop Eivind Berggrav. 
Seip ble født i Bolsøy (senere en del av Molde) og vokste i hovedsak opp i Bergen. 
Seip ble student i 1924 og cand. philol. i 1931. Dr. philos. ble han i 1945 på avhandlingen Sættargjerden i Tunsberg og kirkens jurisdiksjon (1942). Fra 1936 til 1941 var Seip adjunktstipendiat ved Universitetet i Oslo. Fra 1941 til 1946 var han arkivar i Riksarkivet. I 1946 ble han styremedlem i Kjeldeskriftfondet og senere formann i samme fra 1958 til 1962. I 1946 ble Seip dosent i historie og var professor i historie, særlig politisk idéhistorie, ved Universitetet i Oslo 1952–1975. Han var konsulent ved Nobelinstituttet 1946–1958. Fra 1956 til 1966 var Seip formann i Den norske historiske forening.
Jens Arup Seip giftet seg i 1960 med Anne-Lise Thomassen. Han hadde også et tidligere ekteskap.

Historiesyn

Seip regnet Edvard Bull som den har lærte mest av. Som middelalderhistoriker markerte Seip seg som kritiker av ensidige marxistiske teorier som så på kongemakten som et redskap for overklassens interesser, den såkalte teorien om redskapskongedømmet.
Seips syn på politikk var at det var et substansløst maktspill. Politiske synspunkter skulle avsløres slik at den bakenforliggende maktkampen kom til syne. Seips fokus var å lete etter såkalte vikarierende motiver. Disse motivene var de motivene en fremstod med utad, mens individuelle egoistiske motiver var de egentlige motiver. Ettersom vikarierende motiv sjelden tålte dagens lys, ble det historikernes oppgave å avdekke dem i ettertid. Dette synet gjør at hans historiesyn har blitt karakterisert som kynisk. Dette perspektivet er det fremherskende i Utsikt over Norges historie, den ikke-fullførte serien om norsk politisk historie etter 1814.
Francis Sejersted har klassifisert Seips historiesyn som satirisk i henhold til Hayden Whites kjente litterære klassifikasjonskjema. Filosofen Hans Skjervheim har omtalt Seips syn som mistankens hermeneutikk. På grunn av maktens uunngåelige korrumpering ville ikke historiske hendelsesforløp få en «happy ending» ifølge Seip.
Etter krigen (1949) ble det et oppgjør med de store historiefortellertradisjonene innenfor hvilke de store norgeshistoriene var skrevet. Seip kritiserte den engelske historikeren Arnold Toynbee (1889–1975), men kritiserer samtidig den norske tradisjonen med Ernst Sars: Udsigt (1873–91), P.A.Munch: Det Norske Folks historie (1852) og Halvdan Koht: På leit etter liner i historia (1953). Kritikken gikk på de metafysiske undertoner i fortellingene og den teleologi de bygget på.  Francis Sejersted omtaler oppgjøret med Toynbee som «..(et angrep som) lykkedes opp til et punkt».

Striden om prøvelsesretten

Seip hevdet i en artikkel om prøvelsesretten i norsk historie at da embetsmennene mistet makten over regjeringen i 1884, fortsatte de kampen mot Venstre-staten ved å utvikle en juridisk lære om at Høyesterett hadde rett til å overprøve om Stortingets lovvedtak var i henhold til Grunnloven Et samlet juridisk miljø tok til motmæle og hevdet at prøvelsesretten fulgte av alminnelig juridisk teori. Torstein Eckhoff hevdet at prøvelsesretten ble brukt i varierende grad (fra 1841), men konkluderte med at ".. selv om dommene om prøvelsesretten hører til dem som har vakt størst politisk interesse, er de neppe blant dem som har hatt størst sammfunnsmessig betydning.. Rune Slagstad fremhevet at norske jurister hadde drøftet prøvelsesretten allerede på 1850- og 60-tallet, og ifølge Slagstad drøftet Høyesterett denne konstitusjonelle normen i en dom fra 1866.

Modellenes tyranni

På 1970-tallet var Seip engasjert i en debatt med statsviteren Stein Rokkan. Seip hevdet at eksplisitt abstrakte samfunnsvitenskapelige modeller førte til misoppfattelser når de ble anvendt for å forstå historiske fenomen. Utvalget og tolkningen av fakta ble styrt av modellene, eller med Seips kjente uttrykk «modellenes tyranni».  Sosiologen Gudmund Hernes svarte med at Seip bedrev «modellenes maskerade», i og med at også historikerne  var avhengige av teorier (som andre samfunnsvitenskapelige disipliner kaller modeller) i historieforskningen, men at de til forskjell fra samfunnsviterne sjeldnere omtalte dem eksplisitt.