Martini-Henry

Jakten på en permanent baklader

I den andre slesvigske krig i 1864 ble for første gang det tyske Tennålsgevær fra 1841 brukt i kamp, og det ble straks klart at munnladere var i ferd med å bli foreldet som millitærvåpen. Den britiske hæren satte derfor i gang et prosjekt for å bygge om sine gamle 1853 Enfield munnladere til bakladeren, og i 1866 lanserte den den ombygde Snider-Enfield. Snider-konverteringen var imidlertid bare ment som et midlertidig tiltak, og den samme komiteen satte året etter i gang med å finne en ny, permanent baklader.
Utviklingen av skytevåpen var i denne perioden inne i en rivende utvikling, og mens britene prøvde ut nye modeller utviklet både Tyskland og Frankrike nye geværer med boltmekanisme for metallpatroner (henholdsvis Gewehr 71 og Gras 1874). Britene ønsket imidlertid ikke en boltmekanisme fordi de mente bolthendelen ødela balansen i våpenet og kunne henge seg opp i uniformer og utstyr. Etter flere runder med tester bestemte komiteen seg for å kombinere en fallblokkmekanisme med et indre tennstempel konstruert av sveitseren Friedrich von Martini med løpet utviklet av den skotske våpensmeden Alexander Henry. Videre tester og utviklingen av det endelige våpenet var klare i 1872, og etter et år med felttester var geværet klart for produksjon.

Virkemåte

Von Martinis mekanisme var en fallblokkmekanisme med blokken hengslet i bakkant. Mekanismen kunne åpnes ved å vippe en hendel bak avtrekkerbøylen ned, tilsvarende bevegelsen på en bøylemekanisme. Bevegelsen av hendelen spente også opp slagstempelet som var en integrert del av blokken. Oversiden av blokken hadde et spor som hjalp til å lede patronen inn i kammeret. Ved å føre hendelen tilbake opp mot kolben ble blokken også presset opp og på plass og låst bak kammeret. En liten dråpeformet indikator på høyre side av låskassen viste om slagstempelet var spent opp eller ikke.  Henrys løp hadde en rifling som et syvsidet polygon med en uthevet kant i hvert hjørne. Riflingen gjorde en full omdreining per 56 cm.
Den hengslete fallblokken liknet på en mekanisme designet av amerikaneren Henry O. Peabody i 1962. Denne hadde imidlertid en separat ytre hane. Peabody saksøkte de britiske myndighetene, men tapte saken fordi retten mente saken var mellom ham og von Martini. Peabody hadde solgt sin patent til Providence Tool Company som siden solgte kopier av Martini-Henry til Det osmanske riket under navnet Peabody-Martini.

Ammunisjon

En av grunnen til at den ellers solide og driftssikre Snider-Enfield skulle fases ut var at kaliberet var for stort til at geværet var effektivt ut over noen få hundre meter. Ved å strupe ned en slik patron til kaliber .45 (11,6 mm), fikk man mye høyere hastighet og derved flatere kulebane og høyere gjennomslagsevne.
De første patronene var konstruert av var laget av messingfolie limt fast til en base av støpejern med en Boxer-type tennhette. Prosjektilet hadde vokset papir rundt den sylindriske delen av kroppen. Patronen ble stadig forbedret gjennom hele tiden den var i tjeneste. Etter slaget ved Abu Klea i 1885 kom det klager på at den kunne brenne seg fast i kammeret og patronbasen slåes løs, slik at våpenet ble ubrukelig. Nyere patroner ble trukket i messing slik som moderne patroner, og det kom stadig forbedrede utgaver gjennom hele perioden Martini-Herny var i tjeneste i det britiske forsvaret.

Martini-Henry i bruk

Våpenet var enkelt og lett å bruke, og svært presist etter samtidens mål. De første modellene hadde imidlertid en svak ejektor. Denne ble utbedret på senere modeller, men ikke alle rifler fikk utbedret utkaster, og det ble klaget på dem særlig etter Mahdistopprøret.
Siktemidlene gikk ut til 1 000 yards (11 00 meter). Det var mulig for en god skytter å treffe et menneske ut til 400 meter, på lengre hold ble det brukt samlet ildgiving mot kanonstillinger og marskolonner. Under beleiringen av Plevna i 1877 hadde de osmanske styrkene god tid til å måle opp avstander og sette opp markører før de russiske styrkene kom, og var ifølge russiske kilder i stand til å holde direkteskytende artilleri unna ved å gi krumbaneild helt ut til 3 000 yards (2 700 meter). Selv om dette trolig er en overdrivelse, var Martini-Henry et usedvanlig treffsikkert våpen etter tidens standard.
Martini-Henry var et populært gevær under det britiske skytterforbundets årlige konkurransen for millitærvåpen i Bisley fra 1872 til 1904. Det ble skutt ut til 1 000 yards med alminnelig militærammunisjon. I løpet av 1880-årene ble skyting med .577/.450-ammunisjonen begrenset til 900 yards fordi det langsomme prosjektilet var vanskelig å treffe med på vindfulle dager. Etter århundreskiftet overtok den nye .303 British-patronen, og innen 1910 var Martini-Henry stort sett erstattet av de nye repetergeværene.

Varianter

Martini-Herny gjennomgikk flere oppgraderinger under veis, og de siste modellene som ble laget ble kammret for den nye .303 British. Det fantes både korte (karabin) og lange (muskett) utgaver, og endog varianter beregnet for haglepatroner.

Brukere

Martini-Henry ble konstruert for den britiske hæren, og og ble i all hovedsak benyttet av dem. Etter erfaringene fra Sepoyopprøret sørget britene for at den regulære hæren alltid hadde en generasjon nyere våpen enn de indiske soldatene (sepoene). Da Martini-Henry ble faset ut til fordel for Lee-Metford magasinrifler, overtok kolonistyrkene Martini-Henry-riflene, og brukte dem fram til begynnelsen av 1900-tallet. Martini-Henry fortsatte som våpen for annenlinjetropper og reservister i første verdenskrig. Noen ble modifisert til å ta en spesiell type haglepatroner, og brukt av det britiske opprørspolitiet helt opp i 1970-åra.