google/wiki40b huggingface dataset:
Böhmens herrelandslag i ishockey

Historie

Böhmen var en av fem land (sammen med Belgia, Frankrike, Storbritannia og Sveits) som grunnla det Det internasjonale ishockeyforbundet (under navnet «Ligue Internationale de Hockey sur Glace», LIHG) den 15. mai 1908 i Paris i Frankrike. De spilte sin første kamp i 1909 under Chamonix Cup som ble arrangert i Chamonix i Frankrike. Bohemia tapte kampen 1-8 mot Frankrike og tapte alle sine tre andre kamper i turneringen mot Belgia, Storbritannia og Sveits. 0-11-tapet til Storbritannia var det største registrerte tapet i landslagets historie. Året etter annonserte Böhmen sin intensjon om å delta i det første europamesterskapet som skulle avholdes i Les Avants i Sveits men trakk seg på grunn av mangel på trening. Året etter deltok de for første gang i EM som ble arrangert i Berlin i Keiserriket Tyskland. Böhmen vant turneringen etter å ha vunnet alle sine 3 kamper, inkludert en 13-0-seier over Sveits.
I 1912 arrangerte Böhmen for første og eneste gang EM da Praha var vertsby. Böhmen, denne gang representert av klubblaget HC Slavia Praha vant igjen gull etter seire over Tyskland og Østerrike. Østerrike som var med for første gang hadde meldt seg inn i LIHG først 14. januar 1912 og ble opptatt som medlem 18. mars samme år (en måned etter EM-turneringen, som ble avholdt den 2. til 4. februar 1912. Ved LIHGs årskongress den 22. – 23. mars 1912 i Brussel ble det besluttet å annullere resultatene på grunn at Østerrike ikke var medlem da turneringen ble gjennomført.
I 1913 endte Böhmen på andreplass bak Belgia som vant sin første EM-tittel. I 1914 deltok de i en utstillingskamp mot Tyskland i Montreaux, Sveits. Tyskland vant kampen 4-2, hvilket ville bli deres første og eneste seier over Böhmen. En måned senere deltok Böhmen i sitt siste EM, hvor de igjen ble representert av HC Slavia Praha. Her vant de sitt tredje mesterskap på fire år etter to seire.
Etter første verdenskrig erstattet av det tsjekkoslovakiske herrelandslaget. I dag anses Tsjekkia som arvtakeren til både det böhmiske og det tsjekkoslovakiske landslaget.
Antocyanin

Antocyaniner (Etymologi: gr. anthos = blomst,  kyáneos = purpur) er vannløselige vakuolære flavonoid-pigmenter som reflekterer det røde til og med det purpurfargede fargespektret, avhengig av den omgivende løsnings pH. Fargene er gjerne sterke, som regel rosa, rød, lilla eller blå. Bær, frukt og blomster i disse fargene inneholder nesten alltid antocyaniner. Mange antocyaniner er kjent for å ha helsebringende effekt. De finnes utelukkende i planteriket og har blitt observert forekommende i alt vev hos høyere planter, hvor de sørger for farge på alt fra frukter til høstløv. Hos blomster hjelper antocyaniner med å tiltrekke pollinatorer, og hos frukt hjelper det fargerike skinnet til med å tiltrekke dyr (som spiser frukten og kvitter seg med frøene). I fotosyntesevev (slik som blader) har det vist seg at antocyaniner fungerer som «solkrem» og beskytter cellene mot lysskade gjennom å absorbere UV-stråler og blå-grønt lys i perioder med stor lysbelastning (som forekommer når planter blir utsatt for sterkt lys kombinert med tørke eller lave temperaturer). Denne «solfaktor»-funksjonen antas å være årsaken til at mange løvfellende planter blir røde om høsten; ettersom klorofyll nedbrytes idet løvet begynner å aldres, beskytter antocyaniner det gjenværende løvvevet mens planten translokaliserer nitrogen og organiske molekyler tilbake til stilken eller stammen. Antocyaniner virker også som kraftfulle antioksidanter som hjelper til og beskytter planten mot radikaler som blir dannet av ultrafiolett lys og gjennom metabolske prosesser. Antocyaninene inndeles i sukker-frie antocyanidin aglykoner og antocyanin glykosider. De regnes som sekundære metabolitter og er tillatt som mattilsetningsstoff med E-nummer 163. Man kan tenke seg at antocyaniner kan være egnede fargestoffer i mat, siden de ikke er giftige. De har likevel ikke blitt utnyttet fordi de ikke kan fremstilles syntetisk, og det ikke er lønnsomt å ekstrahere dem fra plantene. Det var i 2003 rapportert om mer enn 400 antocyaniner mens enda nyligere litteratur (tidlig 2006) setter tallet til over 550 ulike antocyaniner. Forskjellen i kjemisk struktur som forekommer som et resultat av endringer i pH er grunnen til at antocyaniner ofte blir brukt som pH-indikatorer ettersom de forandres fra rødt i syrer til blått i baser. 

Den andre gruppen av antocyanin glykosider består kjemisk sett av to komponenter: en polyfenol-del som kalles antocyanidin og sukkermolekyler som er bundet til denne. Det finnes bare 6 ulike antocyanidiner, men en mengde ulike sukkerarter kan inngå. Hvert antocyanidin-molekyl har fire mulige festepunkter for sukkermolekyler og antallet mulige kombinasjoner er enormt høyt. En enkelt plante har gjerne mange ulike antocyaniner, og variasjonen er stor fra art til art, selv om artene er nær beslektet.
Varjag

Varjag (ukrainsk og russisk: Варяги, Varjahy / Varjagi ) er gammelslavisk betegnelse på norrøne menn (vikinger) i østerled mens væring er den tilsvarende norrøne betegnelsen. Antagelig er både varjag og væring beslektet.
Opprinnelsen til varjag er noe uklart, men det kan komme fra det norrøne ordet var som har med troskap å gjøre. Varjag kan da opprinnelig ha betydd «de edsvorne» eller «de som sverger troskap». For slaverne kan ordet ha bli dannet for de norrøne menn som hadde avlagt troskapsed til en høvding. Deretter har navnet blitt overført til norrøne menn i alminnelighet. Tilsvarende kom ordet væring til å bli et begrep for de norrøne menn som tjenestegjorde i den bysantinske keiserens livvakt.
Varjagere nevnes i Nestorkrøniken som det folk som bodde bortenfor «Det varjagiske havet», det vil si Østersjøen. De hadde siden år 850 krevd skatt av slaviske og finske folkegrupper. I henhold til krøniken (kapittel XV) omfattet varjager flere stammer eller folkegrupper hvor rusere, sveaere (svensker), nordmenn, angliere (angelsaksere) og gotere (fra Gotland) oppregnes.
Forsheda

Forsheda er et tettsted i Värnamo kommune i Jönköpings län i Småland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1 459 innbyggere. Forsheda ligger cirka 12 kilometer vest for Värnamo.
Weihe kullkraftverk

Weihe Tongchuan kullkraftverk er et kullkraftverk i provinsen Shaanxi i det nordlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 1800 MW, i blokker av 300-600 MW hver. Anlegget ble bygd ut av bl.a NWPCG.
Calpodes ethlius

Utseende

En middelsstor, kraftig, brun smyger med små, hvite flekker både på for- og bakvingene. Larven er langstrakt, naken, grønnlig med gulbrun hodekapsel.

Levevis

Larvene lever på planter i slekten Canna (Marantaceae). Den ruller sammen et blad rundt seg og lever inne i denne rullen, slik kan den gjøre noe skade på prydplanter.

Utbredelse

Arten er vidt utbredt i Amerika, fra det sørlige USA til Argentina, i Sør-Amerika bare i de vestlige delene langs Andesfjellene.
Den finnes også i Vestindia og på Galápagos-øyene.
Manchester United sesong 2015/16

2015/16-sesongen er Manchester Uniteds 24. sesong i Premier League, og klubbens førtiførste sammenhengende sesong i den øverste divisjonen av engelsk fotball. I tillegg til Premier League vil klubben også konkurrere i FA-cupen, den engelske ligacupen, samt UEFA Champions League. Sesongen vil pågå i perioden 1. juli 2015 til 30. juni 2016.
Christian Ramus

Christian Melchiorsen Ramus (født 1. februar 1687/8 i Trondhjem, død 14. desember 1762 i Odense) var en norskfødt biskop i Danmark.

Bakgrunn

Han var sønn av teolog og kartograf Melchior Ramus (1646–1693) og Anna Kyhn. Faren var lektor ved Trondheim katedralskole, der Christian selv gikk frem til 1707 da han startet studier i medisin. Av økonomiske grunner måtte han avbryte dette, og gikk da over til teologi. Han tok sin embedseksamen i 1710.

Prest

Han fikk jobb som hjelpeprest ved Garnisons kirke (København) i 1711 og ble samme år også hjelpekapellan ved Holmens kirke. Dette var midt under Pesten i 1710–1713. Fra 1720 var han i ledelsen ved byens fattigvesen i sju år, før han i 1727 fikk jobb som sogneprest ved Vordingborg kirke. Fra 1730 var han ved Helligåndskirken i København.

Biskop

Fra 18. januar 1732 var han utnevnt biskop i Fyns stift med Sankt Knuds kirke (Odense) som base. Han ble også begravet i denne kirken.
Christian Ramus var ikke pietist, men det filantropiske engasjement som utsprang fra pietismen støttet han fullt opp under. I sin stiftsby Odense hadde han en særlig omhu for skole- og hospitalsvesenet. Han økte deres midler og utvidet deres virksomhet, og ved en utstrakt velgjørenhet la han grunnlaget for et vallert ettermæle. I sine siste år led han av stær og var en tid lang ganske blind, inntil han ved en heldig operasjon gjenvant synet på det ene øyet.
Christian Ramus var tre ganger gift. Datteren Magdalene Cathrine Ramus (1721–1755) var mor til Else Elisabeth Ramus Jensen (1746–88) som var mor til den norske statsråd Jonas Collett (1772–1851) og eidsvollsmannen Johan Collett (1775–1827). Forøvrig hadde Christian to kjente brødre, Johan/Joachim Frederik Ramus (1685–1769) som i 1722 ble professor i matematikk ved Københavns universitet, og Johan Daniel Ramus (1683/5–1761) som ble katolsk prest i Köln og bibliotekar.
Hørselshemmedes Landsforbund

Hørselshemmedes Landsforbund (HLF) er en norsk interesseorganisasjon for høreapparatbrukere og tinnitusrammede, sterkt tunghørte/døvblitte, foreldre med tunghørte barn, CI-opererte og mennesker som lider av balansesykdommen ménière. Forbundet har 56 000 medlemmer, som styrer organisasjonen gjennom årsmøter.  
Det ble startet av blant andre Jacobine Rye (1861–1939) under navnet Tunghørtes Vel i 1917, som byttet navn i 1950 til Norges Hørselsvern.
Des Moines County

Navn

Fylket er oppkalt etter elva Des Moines.
Eudryoctenes

Utseende

Middelsstore, grå-brunspraglete trebukker. Dekkvingene har skarpt rettvinklede "skuldre" og har en god del små, opphøyde knøler, i alle fall i den fremre delen.

Levevis

Som de fleste andre trebukker borer larvene i ved.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Afrika.
Muting

Muting er en juridisk term, der en aktør er sikret rett forbundet med en jordisk-økonomisk ressurs. Det stammer fra det gammeltyske muoton (forlange, begjære) som ga det tyske verb muten; «søke om å få inntekt av noe». Metallet wismut er avledet av mutinger gjort på områder der man gjorde kloke (engelsk wise) funn av drivverdige bergarter. Lovverket definerer hva som kan mutes (mutbare og ikke-mutbare mineraler), og de vilkår som dertil knyttes. Definisjonen på mutbart mineral har i hovedsak vært at det består av metall som har en egenvekt på over 5.
Ifølge bergverksordningen av 1539, var alt berg i Norge eid av kongen (den gang Christian III). For å oppmuntre til leting (skjerping) etter drivverdige forekomster, ble det gitt fri leterett til alle: «Bergfriheten» lot alle norske og utenlandske å lete på norsk grunn, uansett eierskap, etter metall og mineral. Den som først fant noe, måtte først mute oppdagelsen (registrere funnet), og sikret seg derved førsterett til videre undersøkelser, samt utvinning.
Kong Christian IV videreførte i 1644 mutings-ordningen, bortsett fra at videre utvinning i utgangspunktet var forbeholdt Kongen, som i sin tur kunne gi rett til utvinning gjennom konsesjon. I 1812 kom loven om Berganordning, som fortsatte enhvers rett til å mute. Bergverksloven av 1842 fjernet prinsippet om «bergfrihet» (fri rett til leting) og skjerping krevde heretter at man hadde tillatelse (formulert i et mutingsbrev) fra bergmester eller lensmann.
Muteren hadde, gjennom tillatelsen, også rett til å drive prøvedrift i mutingsområdet. Eventuelle funn måtte registreres i form av begjært muting som ga innehaveren av mutingsbrevet en viss rett til videre utvinning. Det aktuelle området kalles utmål, og gir muteren opptil sju år på å gjøre utmålet drivverdig.
Ett eksempel på muting, er Ole Tobias Olsen, jordeier i Dunderlandsdalen, som oppdaget visse forekomster. De såkalte «Ole Tobias Olsen»s mutinger ble i ettertid solgt og utvinnet av Rana Gruber.
Blauwbrug

I kulturen

Tittelen på A.F.Th. van der Heijdens kontroversielle roman fra 1983 De Slag om de Blauwbrug viser til denne broen.
Gassferje

Gassferje er et ferjefartøy med gassdrift.
I Norge er et voksende antall bilferjer i pendeltrafikk utstyrt med gassmotorer. Gjennom at Samferdselsdepartementet har stilt krav til miljøvennlige drivemetoder i fordeling av konsesjonsrett på riksvegferjer, har gassdrift blitt attraktivt for ferjerederier som Fjord1. Den første gassdrevne bilferjen i Norge, som også er verdens første bilferje med gassdrift, var MF «Glutra», bygd og sjøsatt av Tangen verft i Kragerø, Telemark og Langsten Slip & Båtbyggeri i Tomrefjorden i året 2000.
Siden har moderne gassferjer overtatt mer og mer av bilferjevirksomheten i Norge. Etter hvert som man ble mer sikker på driftssikkerheten omkring gassdrift, forstørret gassferjen seg i størrelse og kapasitet. Et eksempel er MF «Bergensfjord» med en lengde på 130 meter med kapasitet på 198 personbiler og 536 passasjerer som var levert til rederiet Fjord1 fra verftet Aker Tulcea i Romania i 2006. Dette ble siden overgått av B/F «Boknafjord» som er 129,9 meter lang og 19,2 meter bred, men med større kapasitet i form av 242 personbiler og 600 passasjerer, i året 2011.
LNG (flytende naturgass) har blitt det mest foretrukne drivstoffvalget. I desember 2014 hadde Norge tatt ledelsen på verdensbasis for gassdrevne sjøfartøyer med over 50 gassdrevne fartøyer, og man hadde skaffet seg erfaring i småskalahåndtering av LNG i ferjevirksomhet. 
Andre rederier fattet interesse for LNG som drivstoff for sine skip, deriblant det ålandske ferjeselskapet Viking Line som besørget cruisefergelinjen mellom Stockholm i Sverige og Åbo og Helsinki i Finland. Det ble besluttet å bygge en ny cruiseferge med maskineri ment for gassdrift i 2010, og sjøsettingen hendt den 10. august 2012 under navnet M/S «Viking Grace». Med dette store fartøyet på 57,000 tonn i bruttotonnasje og en kapasitet på 556 biler og 2,800 passasjerer i et 218 meter langt skrog hadde gassdriften beveget seg inn i markedet for drivmaskineri ment for store skiper. LNG vant også terreng innenfor markedet for småferjer og mindre pendelferjer som da rederiet Norled under datidens navn Tide Sjø satt inn gassdrevne lokalferjer mellom Oslo og Nesodden i 2009.
Muldalen

Muldalen er en hengedal i Norddal kommune i Møre og Romsdal. Dalen munner ut om lag 350 meter oppe i fjellsiden nord for Tafjordens østre ende.
På den nordvestlige siden av dalen ligger toppene Muldalsegga, Trollkyrkja, Neskopptindane og Blåtinden. Helt øverst for enden av dalen ligger Illstighytta, Illstigvatnet og Illstigbreen, og toppene Illstigegga, Illstigfjellet og Muldalseggenden. På den sørøstlige siden av dalen ligger toppene Grjotkopphornet og Fremste Høghornet. Muldalselva renner gjennom hele dalen, og danner Muldalsfossen ned fjellsiden til Tafjorden. Muldalselvas vannføring har siden 1969 blitt utnyttet til kraftproduksjon i Tafjord 4.
Sør i dalen ligger Raudnakken, en kolle av olivinberg. Raudnakken har gitt navn til en mindre sidedal mot sør med et lite vann i.
Helt nederst i dalen over fossen ligger Muldalsgårdene. Den eldste dokumentasjonen av drift på disse gamle fjellgårdene er fra 1526. De ble drevet frem til 1970, de siste 13 årene med rent geitehold. I dag er gårdene i bruk som fritidsboliger. Et stykke opp i dalen ligger en setergrend som er kjent som Tafjordsætra/Muldalssætra. Seterdriften her fortsatte frem til noen år etter krigen.
Dalen og fjellene rundt regnes til Tafjordfjellene, og er en del av et turområde som forvaltes av Ålesund-Sunnmøre Turistforening. Den ytre tredelen av dalen, opp til forbi Tafjordsætra/Muldalsætra, ligger innenfor Tafjorden-Reinheimen landskapsvernområde. Den øvre delen av dalen ligger innenfor Reinheimen nasjonalpark. Nedenfor dalen, under henget i dalsiden sørøst for fossen, ligger Muldalslia naturreservat. Fra Tafjordsætra/Muldalsætra går det to merkede turstier inn i fjellheimen, en til Reindalsseter turisthytte og en til Vakkerstøylen.
MF «Hareid»

Historie

MF «Hareid» ble bygd av Ulstein mek. verksted i 1973. Fra 1. mars 2008 til 2011 trafikkerte den fergesambandet Molde – Sekken under navnet MF «Sekken». Den ble i mai 2013 solgt til Frei Taubåtservice AS og er omdøpt «Ole Jakob».
Edelgranbarmåler

Utseende

En liten til middelsstor (vingespenn 18 – 32 mm), slank, grå måler. Den virker mørkere og gråere enn de andre norske barmålerne (Thera spp.). Forvingen er grå, ved roten mørkt grå. I midten av vingen er det et mørkgrått tverrbånd (svart nærmest bakkanten). dette båndet er omtrent to og en halv gang så bredt ved forkanten av vingen som ved bakkanten, og utvider seg brått rundt midten av vingen. Ytterkanten er bølgete. Utenfor tverrbåndet er det en rad av mørke, pileformede flekker. Bakvingen er gråhvit. Larven er naken, grønn med gul sidestripe og lysgrønne lengdestriper på ryggen.

Levevis

Larvene lever på gran (Picea spp.), edelgran (Abies spp.) og douglasgran (Pseudotsuga menziesii). I alle fall i Storbritannia og Norge er den knyttet til granplantefelt. De voksne målerne flyr i to generasjoner hvert år, i mai – juli og i september – november.

Utbredelse

Arten finnes i Vest- og Mellom-Europa. I Norge ble den først funnet i 1968 og var inntil nylig bare kjent fra noen få lokaliteter i Østfold, Akershus og Vest-Agder. Nylig har den blitt funnet flere steder i Rogaland og Hordaland.
Homoderus mellyi

Utseende

En middelsstor til stor (hannen ca. 25 - 55 millimeter), matt gulbrun hjortebille.  Hannen har mer eller mindre sterkt forstørrede, krumme kjever med 4-6 tenner på innerkanten, den ytterste av disse er større enn de andre. Hodet er stort og bredt, forkanten oppbrettet, særlig hos store hanner. Hoidet har en oval, mørk flekk ved siden av hvert antennefeste, fasettøynene sitter forholdsvis langt bak på hodet og er nokså små, siden av hodet med en liten tann bak hvert fasettøye. Antennene er nokså tynne, det innerste leddet sterkt buet. Pronotum har fire svarte flekker som danner en tverr-rad, de midterste flekkene er større enn de på sidene. Kantene på pronotum er smalt svarte. Dekkvingene er gulbrune, smalt svarte langs sømmen, med markerte, spissvinklede "skuldre". Beina er brungule. Undersiden er gulbrun, de fleste kroppsplatene med mørk kant. Hunnen er mye mindre enn hannen og ganske annerledes farget: hodet er svart, pronotum er brunrødt (mye rødligere enn hos hannen), de midterste svarte flekkene er store, de ytterste ganske små. Dekkvingene er svarte med en gulrød lengdestripe, beina delvis mørke. Oversiden hos hunnen er også nokså blank og tydelig punktert.

Levevis

Larvene utvikler seg i råtne trestammer.

Utbredelse

Artene lever i tropiske områder i Vest-Afrika, fra Guinea i vest til Nigeria i øst.
Pucaya

Utseende

Nokså små, litt avlange hornbiller. Hannen mangler et påfallende horn men har gjerne en spiss knøl i pannen.

Levevis

Generelt for Pentodontini lever larvene under bakken, i jorda eller nedgravd i sand. Mens de fleste andre hornbiller er skogsinsekter forekommer Pentodontini ofte i relativt tørre områder. Noen av artene kan gjøre en del skade i jordbruket ved at larvene spiser røtter.

Utbredelse

Slekten er utbredt fra Panama i nord til Colombia og Ecuador i sør.
Kurganinsk

Kurganinsk (russisk: Курга́нинск) er en by i Krasnodar kraj i Russland. Den ligger ved elva Laba, rundt 130 km øst for Krasnodar. Innbyggertall: 46 618 (folketelling 2002).
Den ble grunnlagt som stanitsaen Kurgannaja (russisk: Курга́нная) i 1863. Bystatus ble innvilget i 1961, og navnet ble samtidig endret til det nåværende Kurganinsk.
Athyrtis mechanitis

Utseende

En middelsstor, slank somnmerfugl. Denne arten tilhører gruppen av Ithomiini som er varselfarget i oransje, svart og gult.

Levevis

Som de aller fleste Danainae er denne sommerfuglene giftig, og signaliserer dette med et karakteristisk utseende.
Larvene lever på planter i søtvierfamilien.

Utbredelse

Artwen er utbredt i det vestlige Sør-Amerika fra Colombia til Bolivia.
Makati

Makati en filippinsk by på øya Luzon, og én av de mange byene og kommunene som utgjør Manila-området, Filippinenes hovedstad. Makati teller 27,36 km², og hadde et innbyggertall på 582 602 ved folketellingen i 2015.
Tomovick Nunatak

Tomovick Nunatak er en nunatak langs sørsiden av den øvre delen av Larsenbreen, 9 nautiske mil (17 km) vest for Mount Gerlache i Victoria Land. Den ble kartlagt av U.S. Geological Survey (USGS) fra landmålinger og flyfoto tatt av U.S. Navy i 1956-62. Den ble navngitt av Advisory Committee on Antarctic Names (US-ACAN) etter Donald S. Tomovick i US Navy, utstyrsansvarleg ved Amundsen-Scott-stasjonen i 1966.
Geotermisk energi på New Zealand

Geotermisk energi på New Zealand står for om lag 10 % av landets produksjon av elektrisk energi, med en installert effekt på rundt 600 MW. Sammen med noen få andre land har New Zealand tallrike geotermiske felt som kan utnyttes for energiproduksjon, og kan vise til noen av verdens første geotermiske energiverk i stor skala.

Geotermiske felt

Utforsking av New Zealands geotermiske felt har vært svært omfattende, og i løpet av 1980-årene var de fleste feltene kartlagt. Av 129 felt, er 14 i 70–140°C-området, sju i 140–220°C-området og 15 i >220°C-området. Høytemperaturfeltene er hovedsakelig konsentrert rundt Taupos vulkanske sone sentralt på Nordøya, men det finnes geotermiske felt spredt over hele landet, fra Ngawha Springs i Northland til tallrike varme kilder på Sørøya, de fleste assosiert med forkastninger og andre tektoniske formasjoner.
Dixeia

Utseende

Middelsstore (vingespenn 40-60 millimeter), hvite eller gule sommerfugler. Oversiden er ofte nesten ensfarget hvit eller gul, bare spissen av forvingen har en smal, svart kant, eller den kan ha svarte flekker. Undersiden av bakvingen er ofte litt mørkere enn resten.

Levevis

Larvene lever på busker i kapers-slekten (Capparis, familien Capparidaceae).

Utbredelse

Slekten er utbredt i Afrika sør for Sahara.
Øst-Florida

Øst-Florida var opprinnelig del av Spansk Florida. Under betingelsene til Parisavtalen (1763) som gjorde slutt på sjuårskrigen, avga Spania hele sitt terriotorium øst og sørøst for Mississippi til Storbritannia.
Britene delte territoriet i to deler, Øst-Florida med sin hovedstad ved St. Augustine og Vest-Florida med sin hovedstad i Pensacola.
Begge Floridaene forble lojal mot britene under den amerikanske uavhengighetskrigen. Spania deltok indirekte i krigen som alliert av Frankrike og erobret Pensacola fra britene i 1781. I Parisavtalen (1783) som gjorde slutt på krigen, avstod Storbritannia begge områdene til Spania.