Prajñāpāramitābiblioteket til Xuánzàng

«Den store prajñāpāramitāsūtraen»

Benevnelsen «den store prajñāpāramitāsūtraen» har hatt varierende meningsinnhold ned gjennom historien. I Kina har den blant annet blitt brukt som navn på den samlede prajñāpāramitālitteraturen. Tittelen på hele tekstsamlingen til Xuánzàng, et prajñāpāramitābibliotek med 16 prajñāpāramitātekster, er bōrě bōluómì duō jīng (般若波羅蜜多經), som er en gjengivelse av sanskrit *mahāprajñāpāramitāsūtra (महामहाभारतसूत्र).
Det er vanlig å skille mellom seks store og en rekke mindre tekster. De sistnevnte utgjør en egen sjanger av «korte» eller «forkortede» tekster, hvorav diamantsūtraen og hjertesūtraen de mest kjente. Det ble etterhvert innlysende at det var behov for slike komprimerte tekster, etter hvert som buddhismen utbredte seg. Man kunne for eksempel ikke forvente at personer utenfor klostrene og templene skulle pløye gjennom totaliteten av en så gigantisk tekst som Xuánzàng hadde oversatt. Orientalister har oppgitt et varierende antall korkortede eller mindre prajñāpāramitāsūtraer. Edward Conze omtalte 40, Ryusho Hikata omtalte 27, Hemarāja sākya omtalte 45, og Dr. Dharma Datta Chaturvedi. har omtalt 48 mindre prajñāpāramitāsūtraer. Viktige kilder for Chaturvedi er Tōhoku-katalogene over tibetanske tekster, Nanjo Bunyu's katalog over kinesiske og japanske tekster og Max Wallesers katalog Die Vollkommenheit der Erkenninis.

Store innbyrdes forskjeller på utgavene i 18 000 og 25 000 vers

Også utgavene på 18 000 og 25 000 vers har betydelige innbyrdes forskjeller. I 1994 publiserte den japanske orientalisten Shogo Watanabe ved Tōyōuniversitetet en analyse av et fragmentarisk, sentralasiatisk manuskript av utgaven på 25 000 vers. I stedet for etiketter som «18 000 vers» og «25 000 vers», valgte han benevnelsen ashtadashasāhashrikā-pañchavimshāti (AD-PV) linjene av den store prajñāpāramitāsūtraen. Det finnes ikke et eneste sitat i utgaven på 25 000 vers som stammer fra utgaven på på 18 000 vers. Heller ikke det motsatte er tilfelle: Ingen sitater fra utgaven på 18 000 vers finnes i utgaven på 25 000 vers. Utgaven i 25 000 vers er ingen utvidelse av utgaven på 18 000 vers; de er to varianter av en felles urtekst.

Reviderte og ureviderte utgaver

Watanabe tok også for seg ti forskjellige utgaver av prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers og 25 000 vers, og merket seg at to av dem var ureviderte, mens åtte var reviderte i henhold til de åtte erkjennelser (alaṃkāras) og de 70 emner i abhisamayālaṃkāra.
Abhisamayālaṃkāra er en avhandling av indisk opprinnelse, som finnes bevart i en tibetansk oversettelse, men er ikke kjent i en kinesisk oversettelse.  Det er ingen tibetansk konstruksjon, for de kinesiske oversettelsene av prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers og 25 000 vers er reviderte i henhold til abhisamayālaṃkāra. Den eldste av de kinesiske oversettelsene er fra 286 e.Kr.
De to ureviderte var en sanskritversjon fra Nepal og den tibetanske versjonen i Tengyur av prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers. Den sistnevnte ble oversatt av Haribhadra omkring år 750 e.Kr. og ble brukt i hans tekster «blomstret mening» (sphuṭārthā) og «Lys over ornamentet» (abhisamāyalaṅkāralokāprajñāpāramitāvyākhyā) som er kommentarer til abhisamayālaṃkāra.
De reviderte var sanskritversjonen av utgaven i 18 000 vers i Gilgit-manuskriptene de tibetanske versjonene i Kangyur av prajñāpāramitāsūtraene i 18 000 og 25 000 vers, den kinesiske oversettelsen av utgaven i 18 000 vers og de fire kinesiske oversettelsene av utgaven i 25 000 vers. Også de tibetanske og kinesiske oversettelsene av utgaven i 100 000 vers, så vel som de tibetanske utgavene i 10 000 og 8 000 vers, er reviderte utgaver.

Særtilfellet i 10 000 vers

Prajñāpāramitāsūtraen i 10 000 vers er ikke bevart på sanskrit eller i noen annen indoarisk språkdrakt. Den kjennes heller ikke i noen oversettelse til kinesisk. Den er derfor fraværende i biblioteket til Xuánzàng og finnes ikke i Taishō Shinshū Daizokyō, i Tripitaka Koreana eller i noen annen utgave av den kinesiske buddhistiske kanon.
Edward Conze betvilte at teksten var autentisk, og antydet at sūtraen kan ha blitt satt sammen i Tibet. Dette er likevel usannsynlig, da den i stil og innhold stemmer overens med de tre største versjonene på 18 000, 25 000 og 100 000 vers. Den er også svært forskjellige fra de genuine tibetanske tekstene som ble satt sammen i det 9. århundre, da den ble opplistet i katalogen Denkarma (ldan dkar ma). Situ Paṇchen’s katalog over Degé (Derge) Kangyur inneholder kolofonen til denne sūtraen, og forteller at den ble oversatt til tibetansk av Jinamitra, Prajñāvarman og oversetteren Nanam Yeshé Dé.
Hvis vi leser Edward Conze, kan vi få inntrykk av at prajñāpāramitāsūtraen i 10 000 vers er en ren utvidelse (i form av gjentagelser av numeriske lister) av prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers. Dette er i så fall en misforståelse. I artikkelen prajñāpāramitāsūtraen i 10 000 vers legger vi til grunn at teksten er snarere er en komprimert og forkortet form av de tre større sūtraene på 18 000, 25 000 og 100 000 vers; dette ble også gjort av den japanske orientalisten Ryfishé Hitaka ved universitetet i Kyūshū i 1958 og da teksten for første gang ble oversatt til engelsk i 2018.

En sūtra som mangler på tibetansk

Prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers finnes i flere eksemplarer på sanskrit, en tibetansk oversettelse og i seks oversettelser til kinesisk. 
For å komplisere saken, er tekst nr 5 i prajñāpāramitābiblioteket til Xuánzàng fraværende på sanskrit og tibetansk. Den finnes heller ikke i andre kinesiske oversettelser. Den består av 10 bokruller (bokrullene 556-565) og har 24 kapitler. I størrelse er den mindre enn utgaven på 8 000 vers, men større enn spørsmålet fra Suvikrānta (prajñāpāramitāsūtraen i 2 500 vers), som er den neste teksten i biblioteket.
Det er uenighet blant orientalister om dette skal betraktes som en komprimert utgave av sūtraen i 8 000 vers, eller om det er en helt annen tekst.

Om oversettelsen

Xuánzàng var en buddhistmunk som ble født i nærheten av Luoyang i Kina omkring 602. Han regnes som grunnleggeren av Fǎxiàn-skolen eller østasiatisk yogāchāra (i Japan kjent som Hossō-shū). I 629 innledet han en reise vestover inn i Sentral-Asia, og fortsatte sørøver til India, en reise som han omtalte i boken Reisen til de vestre regioner under det store Tangdynastiet. I 645 bragte han med seg 657 sanskrit-tekster tilbake til Kina, og han etterlot seg mange fremragende oversettelser. Av disse regnes oversettelsen av mahāprajñāpāramitā sūtra som hans magnum opus.
Han returnerte med tre kopier av originalteksten, som han hadde ervervet i Sørøst-India like før 643 e.Kr. Under oversettelsen brukte han alle tre originalene som kilder, for å sikre oversettelsens integritet. Ifølge én kilde begynte han oversettelsen den 16. februar 660 («den 1. dagen av den 1. måned, i det 5. året av Xiănqìng (顯慶) under Tángdynastiet») Ifølge en annen kilde ble oversettelsen påbegynt i «det 4. året av Xiănqìng (顯慶)», eller i året 659 e.Kr. Oversettelsen foregikk i klosteret Yùhuágōng (玉華宮寺) i nærheten av Jade-blomsterpalasset (fāngzhōu, 方州).
Hans disipler anbefalte ham å oversette en forkortet versjon. Men etter en lengre overveielse besluttet han å oversette en uforkortet, komplett versjon som var trofast mot originalen. Oversettelsen ble fullført på «den 20. dag av den 10. måned, i det tredje året av Lóng Shuò (龍朔)», eller den 25. november 663.

Betydning

Fra Kina kom teksten til Korea. Prajñāpāramitabiblioteket til Xuánzàng er omtalt i  den koreanske historieboken Goryeosa (고려사), som er en beretning om Goryeodynastiet. Ifølge sistnevnte ankom en kopi av biblioteket det nordlige koreanske kongedømmet Goryeo i mai 1022 («den femte måned i det 13. år») under kong Hyŏnjŏng (현종, 992–1031). Tekstsamlingen var berømt fordi bokstavene på bokrullene hadde blitt laget av gullstøv.
Teksten var trolig en del av den første Tripitaka Koreana, som ble ødelagt av hærstyrkene til Djengis Khan. Etter den første mongolske invasjonen av Korea i 1231 måtte kongen og hans hoff flykte til øyen Ganghwa. Treblokkene til kanonen og de supplementære utvidelser som var blitt samlet av Uicheon (대각국사, 1055–1101), en yngre sønn av kong Munjong (문종, 1019–1083), ble lagret i Puinklosteret i nærheten av hovedstaden Daegu. I løpet av vinteren hadde hoffet forlatt hovedstaden, og invasjonsstyrkene tok kontroll over klosteret og brente hele settet av treblokker i en vandalistisk ødeleggelse. Kong Gojong (고종, 1192–1259) beordret at den buddhistiske kanon skulle lages på nye inngraverte trykkplater. Arbeidet pågikk fra 1236 til 1251. Det har lenge blitt antatt at treplatene ble laget av japansk hengebjørk fra Wando, Geoje og fra øyen Jeju. Nyere forskning kan tyde på at materialet i virkeligheten stammer fra kirsebærtrær.
Inngraveringen av Xuánzàng's prajñāpāramitabibliotek fant sted mellom år 1237 og 1240. Denne monumentale teksten ble innledningsteksten i den andre Tripitaka Koreana, og omfatter de første 121 bind. Dens koreanske tittel er tae panya paramilda kyŏng (hangul: 반야바라밀다경).
Keiser Shōmu av Japan (701–756) hadde en særskilt tro på denne teksten. Han fremmet seremonielle opplesninger av teksten og beordret kopieringen av mange sett. Kopieringen av de 600 bokrullene begynte i 730, og var avsluttet etter 15 år. Hvert av de 600 bindene var bemyndiget av et medlem av en liten gruppe ansatte ved hoffet. I Naraperioden (710–794) ble denne enorme teksten lest fra begynnelse til slutt i ritualer, som en bønn for en rikelig avling og for en beskyttelse av staten mot pest. Senere leste prester bare ut av tittelen eller en seksjon av hver rull. På japansk er tittelen hannya haramitta kyō (katakana: ハンニャハラミツタキョウ).