Oldtidens Egypt

Historie

Nilen har vært selve navlestrengen for regionen i det meste av dets historie. Den fruktbare elvesletten til Nilen har i århundres løp gitt menneskene muligheten til å utvikle en fastboende jordbruksøkonomi og et langt mer sofistikert, sentralisert samfunn, noe som ble en viktig hjørnestein i historien til den menneskelig sivilisasjon. Nomadiske jegere og samlere begynte å leve i Nildalen ved slutten av epoken midtre pleistocen for rundt 120 000 år siden. Ved slutten av den paleolittiske perioden (steinalderens første epoke) hadde klimaet i nordlige Afrika blitt økende varmt og tørrere, noe som tvang befolkningene til å samle seg i regionene langs Nilen.

Førdynastiske tid

I førdynastisk tid og tidlig dynastisk tid var klimaet i Egypt langt mindre tørt enn det er i dag. Store regioner i landet var preget av savanner som var dekket av trær og flokker med gressende hovdyr streifende rundt. Løvtrær og fauna var langt mer utbredt i alle områder og Nilregionen kunne fø på store populasjoner av ferskvannsfugler. Jakt var antagelig svært vanlig for de tidlige egyptere. Dette var også perioden hvor mange dyrearter ble temmet og domestisert for første gang.
I tiden rundt 5500 f.Kr. levde små stammer i Nildalen. De hadde utviklet seg til en rekke kultursamfunn som hadde solid kontroll på landbruk og husdyrhold. De er identifisert ved deres keramikk og personlige gjenstander som kammer, armbånd og halssmykker. De største av disse tidlige kulturene i Øvre Egypt (sørlige delen av landet), badarierne, som antagelig hadde sin opprinnelse i den vestlige ørkenen, var kjent for sin kvalitetskeramikk, steinredskaper og bruk av metall som kobber.
Badariene ble fulgt av amrah- (Naqada I) og gerzehkulturene (Naqada II), som førte med seg en rekke teknologiske forbedringer. Så tidlig som den første naqadaperioden importerte førdynastiske egyptere obsidian fra Etiopia. Bergarten ble benyttet til å forme og tilberede steinverktøy ved avslag. Fra perioden Naqada II eksisterer det bevis for tidlig kontakt med Midtøsten, særlig Kanaan og kysten ved Byblos. Over en periode på tusen år utviklet naqadakulturene seg fra noen få jordbrukssamfunn til en mektig sivilisasjon med ledere som hadde total kontroll over folk og ressurser i Nildalen. Sivilisasjonen etablerte sitt maktsenter i Nekhen (Hierakonpolis), og senere i Abydos, og dets ledere (i Naqada III) utvidet sin kontroll over Egypt nordover langs Nilen. De drev også handel med Nubia i sør, oasene i den vestlige ørkenen i vest, og med kulturene i østlige Middelhavet og Midtøsten i øst. Kongelige nubiske graver ved Qustul viste fram gjenstander som er de eldste kjente eksempler på egyptiske dynastiske symboler, som den hvite, egyptiske krone (hedjet) og falken.
Naqadakulturen framstilte en rekke materielle varer, noe som reflekterte den økende makten og rikdommen til samfunnets elite, foruten også sosiale gjenstander for personlig bruk som kammer, små statuetter, malt keramikk, dekorerte vaser drillet ut av stein, utsmykkede kosmetikkplater, og smykker fra gull, lasurstein og elfenbein. Den spesialiserte håndverkklassen utviklet også keramisk glasur i dag kjent som fajanse, noe som ble benyttet fram til romersk tid for dekorere kopper, amuletter og småfigurer. I løpet av den siste førdynastiske fase begynte naqadakulturen å utvikle skriftlige symboler som til sist utviklet seg til et komplett skriftspråk av hieroglyfer for det gammelegyptiske språk.

Administrasjon og handel

Farao var den absolutte hersker av landet og hadde, i alle fall i teorien, fullstendig kontroll over Egypt og dets ressurser. Kongen var den øverste militære kommandant og overhode av regjeringen som støttet seg på et byråkrati av myndighetspersoner for å håndtere statens affærer. Vesiren var leder av administrasjonen og faraos nestkommanderende. Han fungerte som faraos representant og koordinerte kartleggingen av landområder, skatteinntekter, byggeprosjekter, det lovgivende system, og dets arkiv. På det regionale nivå var landet delt inn i så mange som 42 administrative regioner som ble kalt for nomer som ble styrt av hver sin nomark (guvernør) som igjen svarte til vesiren. Templene utgjorde ryggraden i økonomien. Ikke bare var de religiøse hus, men også ansvarlig for innsamling og lagring av nasjonens rikdommer i form av kornlagre og skattekamre administrert av oppsynsmenn som omfordelte korn og andre varer.
Mye av økonomien var sentralisert organisert og strengt kontrollert. Selv om oldtidens egyptere ikke benyttet et pengesystem før i senepoken, benyttet de en form for byttehandelsystem, hvor standardiserte sekker med korn og deben, en vektenhet på rundt 91 gram kobber eller sølv, utgjorde en fellesnevner. Arbeidere ble betalt i korn; enkel arbeid kunne tjene 5½ sekker (200 kg) med korn per måned, mens en formann kunne tjene 7½ sekker (250 kg). Prisene var bestemt for hele landet og nedtegnet i lister for å muliggjøre handel; eksempelvis kostet en skjorte fem kobber deben, mens en ku kostet 140 deben. Korn kunne bli handlet mot andre varer i henhold til listen med fastlagte priser. I løpet av 400-tallet f.Kr. ble penger innført i Egypt fra utlandet. I begynnelsen ble penger benyttet etter standardiserte priser av kostbart metall framfor som virkelige penger, men i de følgende århundrene ble internasjonal handel basert på pengesystemet.

Sosial status

Det egyptiske samfunn var meget lagdelt, og sosial status ble uttrykkelig håndhevd. Bønder utgjorde flertallet av befolkningen, men landbruksprodukter ble eid av staten, tempelet eller adelen som eide landområdene. Bønder var også underlagt arbeidsskatt og var påkrevd å arbeide på fellesprosjekter som irrigasjon eller bygninger i form av pliktarbeid. Kunstnere og håndverkere hadde høyere status enn bønder, men også de var underlagt statlig kontroll. De arbeidet i verksteder tilknyttet templene og ble betalt direkte fra statens skattekammer. Skrivere og myndighetspersoner utgjorde de øverste samfunnsklasser i oldtidens Egypt, klassen av de såkalte «hvite kilter» i henvisning til bleket lintøy de bar som markerte deres rang. De øverste klassene viste fram sin sosiale status i kunsten og litteraturen. Nedenfor adelen var prestene, legene og ingeniørene med spesialisert utdannelse innenfor sine felt. Slaveri var kjent i oldtidens Egypt, men graden og forekomsten er uklar.
Oldtidens egyptere vurderte kvinner og menn, inkludert folk fra alle samfunnsklasser, slaver unntatt, som i all vesentlighet like for loven, og selv den laveste bonde hadde rett til å klage til vesiren og hans hoff for hjelp. Siden mellomriket hadde utenlandske slaver kommet hovedsakelig fra Asia i økende antall. De var enten krigsfanger eller solgt av slavehandlere. Deres periode i slaveri synes å ha vært begrenset. Selv om slaver var hovedsakelig benyttet som kontraktforpliktete tjenere, kunne de kjøpe eller arbeide seg muligheten til å bli frie. Gjeldsslaver eller krigsfanger ble tidvis frisatt etter å ha tjenestegjort en bestemt tid.
Både menn som kvinner hadde rett til å eie og selge eiendom, inngå kontrakter, inngå ekteskap og skille seg, og få juridiske tvister avgjort i domstolen. Gifte par kunne eie eiendom i fellesskap og beskytte seg mot skilsmisse med ekteskapskontrakter, noe som stipulerte finansielle forpliktelser for ektemannen til hans hustru og barn om ekteskapet skulle ryke. Sammenlignet med deres motparter i antikkens Hellas og Roma, og selv i dagens moderne Egypt, hadde oldtidens egyptiske kvinner langt flere personlige valgmuligheter. Kvinner som Hatshepsut og Kleopatra ble selv herskere av Egypt som enten (kvinnelig) farao eller selvstendig dronning. Andre kunne inneha den framtredende posisjonen som gudehustruer av Amon. Men til tross for sine rettigheter og muligheter, kunne ikke oldtidens egyptiske kvinner i alminnelighet inneha offisielle roller i administrasjonen, kun sekundære roller i templene, og fikk i mindre grad utdannelse enn menn.

Lovsystemet

Overhodet av lovsystemet var offisielt farao som var ansvarlig for forordne lovene, utøve rettferdighet, og opprettholde lov og orden, et konsept som oldtidens egyptere refererte til som Ma'at. Skjønt intet lovverk fra oldtidens Egypt er blitt bevart, viser hoffdokumenter at egyptisk lov var basert på sunn fornuft om hva som var rett og galt. Det la vekt på å oppnå enighet og løse konflikter framfor kun strengt overholde et komplisert sett av vedtekter. Lokale råd av eldre, kjent som Kenbet i det nye rike, var ansvarlig for å bedømme i domstoler som involverte små krav og mindre uenigheter. Mer alvorlige saker som involverte mord, større transaksjoner av landområder, og gravplyndring ble referert til som Store Kenbet og hvor vesiren eller i ytterste fall hvor farao ledet. Saksøkte og forsvarer var forventet å representere seg selv og krevet å sverget en ed på at de ville fortelle sannheten. I en del tilfeller tok staten rollen både som anklager og dommer, og kunne torturere den anklagede med juling for å oppnå en tilståelse og navn på eventuelle medskyldige. Om anklagene var trivielle eller alvorlige, dokumenterte skriverne ved domstolen klagen, vitneforklaringene, og utfallet av saken for framtidig referanse.
Straff for mindre forbrytelser besto av enten bøter, juling, lemlestelse av ansiktet, eller forvisning, avhengig av hvor alvorlig forbrytelsen var. Alvorlige forbrytelser som mord eller gravplyndring ble straffet med henrettelse, utført ved halshogging, drukning eller spidde forbryteren på en stake. Straffen kunne også omfatte forbryterens familie. Fra og med det nye rike begynte orakler å spille en betydelig rolle i lovsystemet, og utøvde rettferdighet i både sivile tvister og kriminelle saker. Framgangsmåten var å spørre en gud om et spørsmål som krevde «ja» eller «nei» ved rett eller galt i en sak. Guden bestemte således ved å velge det ene eller det andre, utført av et antall prester, flyttet framover eller bakover, eller pekte på det ene eller det andre av svarene som var skrevet på et stykke papyrus eller potteskår.

Landbruk

En kombinasjon av fordelaktige geografiske trekk bidro til suksessen for oldtidens egyptiske kultur, den mest betydningsfulle var den rike, fruktbare jordsmonnet som ble skapt fra de årlige oversvømmelsene fra Nilen. Oldtidens egyptere var således i stand til å produsere en overflod av mat, noe som gjorde det mulig for befolkningen å benytte mer tid og ressurser på kulturelle, teknologiske og kunstneriske aktiviteter. Håndtering av landområdene var avgjørende i oldtidens Egypt ettersom skatter ble beregnet basert på mengden med land som en person eide.
Landbruk i Egypt var avhengig av Nilens syklus. Egypterne hadde forståelse for tre årstider: Akhet (oversvømmelse), Peret (planting), og Shemu (høsting). Sesongen med oversvømmelser varte fra juni til september, og avleiret et lag med mineralrik silt og slam på elvens bredder, hvilket var ideelt for jordbruksavling. Etter at vannet hadde trukket seg tilbake vart plantesesongen fra oktober til februar. Bøndene pløyde og sådde frø i markene som ble vannet fra grøfter og kanaler. Egypt fikk lite nedbør og bøndene var avhengige av vann fra Nilen for å vanne markene. Fra mars til mai benyttet bøndene sigder for høste avlingen som deretter ble tresket med en sliul eller treskestav for å skille kornet fra aksene. Drøfting av korn var prosessen hvor agner (støtteblad) og støv ble skilt fra kornet, og kornet ble deretter malt til mel, brygget til øl, eller lagret for senere bruk.
Oldtidens egyptere kultiverte emmerhvete og bygg, og flere andre kornvekster, alle som ble benyttet for å framstille de to hovedvarene av brød og øl. Linplanter, rotløse før de begynte å blomstre, ble dyrket for deres fiber i stilkene. Disse fibrene ble delt langs lengden og spunnet til tråder som igjen ble benyttet for å veve lintøy for klær. Papyrus vokste langs Nilens bredder og ble samlet for å produsere papyrusark som fungerte som datidens papir. Grønnsaker og frukt ble dyrket i egne hager, nær bostedene og på høyere nivåer, og måtte derfor vannes for hånd. Grønnsaker inkluderte purre, løk, melon, gresskar, belgfrukt, salat og andre vekster. Dessuten ble det dyrket druer som ble benyttet for å produsere vin.
Egypterne trodde at et balansert forhold mellom mennesker og dyr var en vesentlig del av den kosmiske orden. Således ble mennesker, dyr og planter forstått som andeler av et enkeltstående helhet. Dyr, både tamdyr og villdyr, var en avgjørende kilde for åndelighet, kameratskap, og føde for oldtidens egyptere. Kyr var den viktigste buskapen; innsamlet skatt på buskap ble administrert i jevnlige opptellinger, og størrelsen på flokken reflekterte prestisjen og viktigheten av en eiendom som eide dem. I tillegg til kyr, holdt egypterne sauer, geiter og griser. Fjærkre som ender, gjess og duer ble fanget i nett og avlet på gårdene hvor de ble tvangsforet for å bli oppfeitet. Nilen var også en rik kilde på fisk. Bier ble også domestisert fra minst det gamle rike, og bihold skaffet både honning og voks.
Oldtidens egyptere benytter både esler og okser som arbeids- og trekkdyr, og de var ansvarlig for å pløye markene og trampe frøene ned i jorda. Å slakte en oppfeitet okse var også en sentral del av et ofringsritual. Hester ble innført av hyksosene i andre mellomperiode, og kamelen, skjønt ikke kjent før det nye rike, ble ikke benyttet som arbeidsdyr før senepoken. Det er også bevis for at elefanten ble kortvarig benyttet i senepoken, men ble hovedsakelig oppgitt grunnet mangelen på beiteområder. Hunder, katter og aper var vanlige som familiens kjæledyr, mens mer eksotiske kjæledyr ble importert fra hjertet av Afrika, slikt som løver, og var reservert for de kongelige. Herodotos observerte at egypterne var det eneste folket som hadde sin dyr i hjemmene sine. I løpet av førdynastisk tid og senepoken ble dyrkingen av gudene i deres dyreform meget populært, eksempelvis kattegudinne Bast og ibisguden Tot, og disse dyrene ble avlet for rituell ofring i stort antall på egne gårdsbruk.

Naturressurser

Egypt er rik på stein for bygging og dekor, på gull, kobber- og blygruver, og på halvedelsteiner. Disse naturlige ressursene gjorde det mulig for oldtidens egyptere å reise monumenter, hogge statuer, framstille redskaper og smi smykker. Balsamering benyttet salt fra Wadi El Natrun (Natrunsjøene) for mumifiseringen, og som også skaffet gips som var nødvendig for å framstille mørtel. Malm i fjellformasjoner ble funnet i fjerne, ugjestmilde wadier i den østlige ørken og på Sinaihalvøya, noe som krevde store, statskontrollerte ekspedisjoner for å skaffe disse ressursene der. Det var mange gullgruver i Nubia, og et av de første kjente kart er av en gullgruve i denne regionen. Wadi Hammamat i den østlige ørken var en kjent kilde for granitt, gråvakke (sandsteinlignende bergart) og gull. Flint var det første mineralet som ble samlet av de første egyptere og ble benyttet for å framstille redskaper, og håndøkser av flint er de eldste bevisene på bosetningen i Nildalen. Stykker av dette mineralet ble omsorgsfullt stykket opp til flak for å framstille knivblader og pilhoder av moderat hardhet og varighet selv etter at kobber ble benyttet for dette formålet. Oldtidens egyptere var blant de første som benyttet mineraler som sulfat som et kosmetisk substans.
Egypterne opparbeidet lagre med bly og blyglans ved Tuna el-Gebel for å framstille søkke for garn, loddsnor, og små statuetter. Kobber var det viktigste metaller for å framstille redskaper og ble smeltet i brennkammer fra malakittmalm utgravd på Sinai. Arbeidere samlet gull ved å vaske gullklumper ut av sedimentene fra avleiringer, eller fra den langt mer arbeidskrevende prosessen med å male/knuse og vaske ut gullbærende kvartsitt. Jernforekomster ble funnet i Øvre Egypt og ble utvunnet i senepoken. Byggesteiner av høy kvalitet var det rikholdig av i Egypt. Oldtidens egyptere brøt kalkstein langs hele Nildalen, granitt fra Aswan, basalt og sandstein fra wadier i den østlige ørken. Forekomster av dekorativ stein som porfyr, gråvakke, alabast og karneol spredt i den østlige ørken og ble samlet inn selv før første dynasti. I ptolemeiske og romerske tider arbeidet gruvearbeidere ved forekomster av smaragder i Wadi Sikait og ametyst i Wadi el-Hudi.

Handel

Oldtidens egyptere drev handel med utlandet for å skaffe seg sjeldne, eksotiske varer som de ikke kunne skaffe seg innenlands. I det førdynastiske Egypt etablerte de handel med Nubia for å få tak i gull og røkelse. De etablerte også kontakter østover til Kanaan, noe som er vist ved kanaanittiske oljemugger som er funnet i gravene til faraoene fra første dynasti. En egyptisk handelskoloni stasjonert i sørlige Kanaan er datert til noe før det første dynasti. Narmer fikk produsert egyptisk keramikk i Kanaan som deretter ble eksportert tilbake til Egypt.
Ved senest det andre dynasti hadde handelen med Byblos blitt etablert for å frakte tømmer av høy kvalitet som ikke eksisterte i Egypt. Ved femte dynasti skaffe handel med Punt i sør gull, aromatiske harpiks, ibenholt, elfenbein, og ville dyr som aper og bavianer. Egypt støttet seg på handel med Anatolia for vesentlig kvanta av tinn foruten også utfyllende tilskudd med kobber, begge nødvendige metaller for å framstille bronse. Oldtidens egyptere verdsatte den blå lasurstein som måtte bli importert helt fra Afghanistan. Egypts handelspartnere ved Middelhavet omfattet også det greske fastlandet og øyene i Egeerhavet, og ikke minst minoiske Kreta. Disse områdene skaffet blant andre varer olivenolje. I bytte for luksusvarer og råmaterialer som ble importert, eksporterte Egypt selv hovedsakelig korn, gull, linkleder, og papyrus, foruten til ferdigproduserte varer som objekter av stein og glass.

Historisk utvikling

Egyptisk språk er et nordlig afroasiatiske språk nært beslektet med berbiske og semittiske språk. Det har det neste lengste historie av noe annet språk (etter sumerisk), har vært et skriftspråk siden rundt 3200 f.Kr. og fram til middelalderen og forble et talt språk enda lengre. De språklige fasene til oldtidens egyptisk er uregyptisk, gammelegyptisk, mellomegyptisk (klassisk egyptisk), nyegyptisk, demotisk og koptisk. Egyptisk skrift viser ikke dialektforskjeller før den koptisk epoke, men det var antagelig snakket i regionale dialekter rundt Memfis og senere Teben.
Oldtidens egyptisk var et syntetisk språk, men det ble mer analytisk senere. Nyegyptisk utviklet ubestemte artikler som erstattet eldre bøyningssuffikser. Det er en endring fra eldre ordstilling av verb–subjekt–objekt til subjekt–verb–objekt. Egyptiske hieroglyfer, hieratiske hieroglyfer og demotisk skrift ble til sist erstattet av det mer fonetiske det koptiske alfabetet. Koptisk er fortsatt benyttet i liturgien til den koptiske ortodokse kirke og den koptiske katolske kirke. Det finnes også rester av det i moderne egyptisk arabisk.

Lyd og grammatikk

Oldtidens egyptisk har 25 konsonanter tilsvarende til de i andre afroasiatiske språk. Disse inkluderer faryngaler og emfatisk konsonanter, stemte og ustemte stopp, ustemte frikativer og stemte og ustemte affrikater. Det har tre lange og tre korte vokaler, som ble utvidet i nyegyptisk til rundt ni. Det grunnleggende ordet i egyptisk, tilsvarende til semittisk og berbisk, er en semittisk ordstamme av konsonanter og halvkonsonanter. Endelser er lagt til for å danne ord. Bøyingen av verb samsvarer til person. Eksempelvis det tredelt konsonantene skjelettet S-Ḏ-M er den semittiske kjernen av ordet «høre»; dets grunnleggende bøyning er sḏm, «han hører». Om subjektet er et substantiv, er endelser ikke lagt til verbet: sḏm ḥmt, «kvinnen hører».
Adjektiver er avledet fra substantiver gjennom en prosess som egyptologer kaller «nisbaisering» grunnet dets likhet med arabisk. Ordorden er predikat–subjekt i verbale og adjektivisk setninger, og subjekt–predikat i substantivisk og adverbiale setninger. Subjektet kan bli flyttet til begynnelsen av setningene om den er lang og er fulgt av tilbaketakende pronomen. Verb og substantiv er negasjoner ved grammatikalsk partikkel n, men nn er benyttet for adverbiale og adjektiviske setninger. Betoning (trykk) faller på den siste eller nest siste stavelse, hvilket kan være åpen (CV) eller lukket (CVC).

Skriving

Hieroglyfisk skriving er datert fra rundt 3000 f.Kr. og er komponert av hundrevis< av symboler. En hieroglyf kan representere et ord, en lyd, eller en taus determinativ; og det samme symbolet kan tjene ulike hensikter i ulike sammenhenger. Hieroglyfer kan være en formell tekst, benyttet på steinmonumenter og i graver som kunne være så detaljert som individuelle kunstverk i seg selv. Til dagligdags skriving benyttet skriverne en raskere og lettere kursiv form for skriving som er kalt for hieratiske. Mens formelle hieroglyfer kan bli lest i rader eller i spalter i begge retninger (skjønt vanligvis skrevet fra høyre mot venstre), var hieratisk alltid skrevet fra høyre til venstre, vanligvis i horisontale rekker. En ny form for skrift, demotisk, ble den rådende skrivestilen, og det er denne formen for skrift — sammen med formelle hieroglyfer — som fulgte den greske teksten på Rosettastenen.
Rundt det første århundret e.Kr. begynte det koptiske alfabetet å bli benyttet ved siden av demotisk skrift. Koptisk er et modifisert gresk alfabet med tillegg av en del demotiske tegn. Selv om formelle hieroglyfer ble benyttet i en seremoniell rolle fram til 300-tallet e.Kr., var det mot slutten kun en håndfull prester som var i stand til å lese det. Da de tradisjonelle religiøse institusjonene gikk i oppløsning og ble oppgitt, gikk kunnskapen om hieroglyfisk skrift tapt. Forsøk på å tolke dem begynte i den bysantinske perioden og selv i den islamske perioden, men først i 1822, etter oppdagelsen av Rosettastenen og flere år med forskning av Thomas Young og Jean-François Champollion, ble hieroglyfene bortimot fullstendig dechiffrert.

Dagligliv

De fleste oldtidsegyptere var bønder knyttet til jorda. Deres boliger var begrenset til nære familiemedlemmer, og ble bygget av soltørket murstein, noe som var kjølig innendørs når solen stekte om dagen og varme om natten. Hvert hjem hadde et kjøkken med et åpent tak som inneholdt en kvernstein for å kverne korn og en liten ovn for å bake brød. Veggene ble malt hvite og kunne bli dekket av veggtepper av farget lin. Gulvene var dekket av matter flettet av siv, mens bord, stoler og senger av trevirke utgjorde møblementet.
Oldtidens egyptere la stor vekt på personlig hygiene og framtoning. De fleste badet i Nilen og benyttet deigaktig såpe framstilt fra dyrefett og kritt. Menn barberte hele kroppen for å være ren; parfyme og aromatisk oljer dekket dårlig lykt og gjorde huden myk. Klær ble framstilt fra enkle lintøy som ble bleket hvite, og både menn og kvinner fra overklassen bar parykker, smykker og kosmetikk. Barn gikk uten klær fram til de kom i puberteten, rundt 12 år, og ved denne alderen ble gutter omskåret og fikk raket av seg håret på hodene. Mødrene var ansvarlig for omsorgen for barna mens faren sørget for familiens inntekter.
Musikk og dans var populær underholdning for de som hadde råd til det. Tidlige instrumenter var fløyter og harper, mens instrumenter tilsvarende trompeter, oboer, og sekkepiper ble utviklet senere og ble populære. I det nye rike spilte egypterne på bjeller, cymbaler, tamburiner, trommer og importerte lutter og lyrer fra Asia. Sistrum var et rasleinstrument som hadde særlig betydning i religiøse seremonier.
Oldtidens egyptere underholdt seg med en rekke fritidsaktiviteter, inkludert spill og musikk. Senet, et brettspill hvor brikkene ble flyttet rundt i henhold til tilfeldige muligheter, var særlig populært fra førdynastisk tid. En annet tilsvarende spill var mehen som hadde et rundt spillbrett. Sjonglering og ballspill var utbredt blant barn, og bryting er også dokumentert i en grav i Beni Hasan. De rike og velstående i oldtidens egyptiske samfunn drev også på med jakt og seiling.
Utgravningene av arbeiderlandsbyen ved Deir-el-Medineh har ført til et av de mest gjennomdokumenterte arkeologiske undersøkelser av samfunnslivet i oldtidens verden som strekker seg over nær fire hundre år. Det finnes ikke et sammenlignbart sted hvor organisering, sosialt samspill, arbeid og leveforhold i et oldtidssamfunn er undersøkt på et slikt detaljert nivå.

Kjøkken og matstell

Egyptisk kjøkken forble usedvanlig stabilt over tid, faktisk er den moderne kjøkken i Egypt i dag påfallende likt oldtidens. Råvarene besto av brød og øl, med tillegg av plantevekster som løk og hvitløk, og frukter som dadler og fiken. Vin og kjøtt ble spist av alle på festdager mens de øverste samfunnsklassene også kunne nyte det mer jevnlig. Fisk, kjøtt, og fugl kunne bli saltet eller tørket, og kunne ble kokt i stuing eller stekt på grill.

Arkitektur

Oldtidens arkitektur i Egypt består av en del av de mest berømte byggverk i verden: Det store pyramidene på Giza og templene i Teben. Byggeprosjekter ble organisert og finansiert av staten i religiøs hensikt og for å forsterke faraos makt, men også for å feire bestemte minner. Oldtidens egyptere var dyktige byggarbeidere; de brukte enkle, effektive redskaper og sikteinstrumenter, arkitekter kunne bygge store steinstrukturer med nøyaktighet og presisjon.
Boligene til de rike og de ordinære egyptere var begge bygget fra forgjengelige materialer som murstein av soltørket leire og tømmer, og disse har siden gått til grunne. Bønder bodde i enkle hjem mens palassene til eliten hadde mer omfattende strukturer. Noen få palasser fra det nye rike, slik som de i Malkata og Amarna, viser rikt dekorerte vegger og gulv med avbildninger av mennesker, fugler, vannbassenger, guddommer og geometriske motiver. Viktige byggverk som templer og graver som var ment å vare evig ble bygget med store steiner framfor leirmurstein. Arkitektoniske elementer som ble benyttet i verdens første steinbygning i stor skala, farao Djosers gravkompleks, inkludert søyler og overliggere med papyrus- og lotusmotiver.
De eldste oldtidstemplene som er bevart, slik som de på Giza, består av lukkede haller med takplater støttet opp av søyler. I det nye rike la arkitektene til pylon (monumentalt inngangsparti), en åpen gårdsplass, og en lukket søylehall foran tempelets helligdom, en stil som vedvarte helt til den gresk-romerske tiden. Den eldste og mest populære gravarkitekturen i det gamle rike var mastaba, et rektangulært bygg med flatt tak gjort av leirmurstein eller solid stein som lå ovenpå et undergrunns gravkammer. Trappepyramiden til Djoser var en rekke av steinmastabaer stablet oppå hverandre. Pyramider ble bygd både i det gamle og det nye rike, men de fleste senere herskere oppga dem til fordel for mindre iøynefallende graver hogd ut i fjellet. 21. dynasti var et merkbart unntak ved at alle faraoene fra dette dynastiet bygde pyramider.

Kunst

Den kunsten som oldtidens egyptere framstilte tjente funksjonelle hensikter. I over 3 500 år holdt kunstnerne fast på de konservative formene og ikonografien som ble utviklet i løpet av det gamle rike. Den fulgte en streng rekke av regler som motsto utenlandsk innflytelse og indre endringer. Disse kunstneriske målene — enkel, men klare linjer, former og fargeflater med de karakteristiske flate figurprojeksjonene som ikke fremmet noen indikasjoner av romlig dybde — beholdt en følelse av orden og balanse innenfor komposisjonen. Bilder og tekster ble nøye vevd sammen på tempel- og gravvegger, kister, steler og selv statuer. Eksempelvis Narmerpaletten viser figurer som også kan bli lest som hieroglyfer. På grunn av de strenge reglene som styrte den meget stiliserte og symbolsk framtoning, fungerte oldtidens egyptiske kunst sine politiske og religiøse hensikter med presisjon og klarhet.
Oldtidens egyptiske kunstnere benyttet stein for å hogge ut skulpturer og detaljerte relieffer, men benyttet trevare som billigere og enklere erstatning for stein. Maling ble framstilt fra mineraler som jernmalm (rød og gul oker), kobbermalm (blå og grønn), sot eller trekull (svart), og kalkstein (hvitt). Maling kunne bli blandet med gummi arabikum som bindemiddel og presset til en deig som igjen kunne bli fuktet og myknet med vann ved behov.
Herskerne benyttet relieffskulpturer for å nedtegne seirer i slag, kongelige anordninger, og religiøse scener. Vanlige folk hadde tilgang til statuetter og andre objekter som gravkunst, slik som shabtistatuetter og dødebøker som de mente kunne beskytte dem i etterlivet. I løpet av det midtre kongerike ble modeller av tre eller leire som avbildet scener fra dagliglivet et populært tillegg i graven. I et forsøk på å etterligne aktivitetene til de levende i etterlivet, viste disse modellene arbeidere, hus, båter, og selv militære formasjoner som var skalerte representasjoner av det ideelle egyptiske etterlivet.
Til tross for homogenitet i oldtidens egyptiske kunst, stilene i særskilte tider og steder reflekterte tidvis endrete kulturelle eller politiske holdninger. Etter invasjonen til hyksosene i den andre mellomperioden, ble fresker preget av minoisk stil funnet i Avaris. Det mest påfallende eksempelet på en politisk drevet endring i kunstnerisk former oppsto i Amarnaperioden, hvor figurene ble radikalt endret for å tilpasse seg farao Akhnatons revolusjonære religiøse ideer. Den stilen, karakterisert som Amarnakunsten, ble raskt og gjennomgående utryddet etter Akhnatons død og erstattet med de tradisjonelle formene.

Gravskikker

Oldtidens egyptere opprettholdt et detaljert sett av gravskikker som de mente var nødvendig for å sikre uforgjengelighet etter døden. Disse skikkene innebar å bevare kroppen ved mumifisering, utføre gravseremonier og gi den døde gravgods som ville komme til hjelp i etterlivet. Før det gamle rike ble kroppene gravlagt i groper i ørkenen hvor de ble naturlig bevart ved hjelp av uttørring. De tørre ørkenforholdene var en fordel i århundrenes løp for å gravlegge fattige som ikke hadde råd til de detaljerte gravforberedelsene som de rike påkostet sine døde. Rike egyptere begynte å gravlegge sine døde i steingraver og benytte kunstig mumifisering som besto av å fjerne indre organer, pakke liket inn i linremser, og gravlegge det i en rektangulær steinsarkofag eller trekiste. Fra og med det fjerde dynasti ble noen deler av kroppen bevart adskilt  i egne kanopiske krukker.
Ved det nye rike hadde oldtidens egyptere perfeksjonert kunsten med mumifisering; den beste teknikken krevde 70 dager og involverte fjerning av indre organer, fjerning av hjernen gjennom nesen, og tørking av kroppen ved natriumkarbonat. Kroppen ble deretter pakket inn i linremser med beskyttende amuletter lagt mellom lagene og plassert i en dekorert kiste. Bevaringspraksisen fikk en nedgang i løpet av ptolemeisk og romersk tid til fordel for større vektlegging på den ytre framtoningen av mumien som ble dekorert.
Rike egyptere ble gravlagt med store mengder luksusgjenstander, men alle begravelser, uansett sosial status, innebar gravgods for den døde. Ved begynnelsen av det nye rike ble den egyptiske dødeboken en del av gravgodset, sammen med shabtistatuetter som er antatt å være påtenkt til å utføre manuelt arbeid for den døde i etterlivet. Ritualer hvor den døde ble på magisk vis gjort levende fulgte begravelsene. Etter gravleggelsen var de levende slektningene tidvis forventet å frakte mat til gravene og framsi bønner på vegne av den avdøde.

Militært

Militæret i oldtidens Egypt var forventet å forsvare landet mot utenlandsk invasjon, og å opprettholde Egypts dominans og overherredømme i Midtøsten. Militæret beskyttet gruvedriften på Sinaihalvøya og frakten av mineraler til landet i løpet av det gamle rike. Det utkjempet borgerkrig i første og andre mellomperioder. Militæret var ansvarlig for å opprettholde befestninger langs viktige handelsruter, som de som er funnet i byen Buhen i sør på vegen mot Nubia. Festninger ble også bygget for å fungere som militære baser, slik som festningen ved Sile som var base for militære operasjoner mot Midtøsten. I det nye rike benyttet flere av faraoene det stående egyptiske hæren til å angripe og erobre Kusj og deler av Levanten.
Typisk militært utstyr besto av bue og piler, spyd og skjold med rund topp framstilt ved å strekke dyreskinn over en ramme av tre. I det nye rike begynte militæret å benytte hestestridsvogner som hadde tidligere blitt introdusert av de angripende hyksosene. Våpen og utrustning ble jevnlig forbedret etter tilpasningen til bronse: skjold ble da gjort fra treplater med bronsebøyler, spyd med bronsespiss, og ḫpš, vokalisert som kopesj, et egyptisk sigdlignende sverd på ca. 50–60 cm, noe som ble overtatt fra asiatiske soldater. Farao ble vanligvis framstilt i kunsten og litteraturen som ridende foran sine soldater. Det har blitt foreslått at minst noen få faraoer, som eksempelvis Seqenenre Tao II og hans sønner, gjorde det, men det har også blitt argumentert at «konger av denne perioden fungerte ikke personlig som hærførere som slåss sammen med sine tropper.» Soldater ble rekruttert fra den ordinære befolkningen, men i og særlig etter det nye rike, ble trente leiesoldater fra Nubia, Kusj og Libya leid inn for å slåss for Egypt.

Teknologi, medisin og matematikk

Innenfor teknologi, medisin og matematikk oppnådde oldtidens egyptiske sivilisasjon relativ høy standard i dyktighet og produktivitet. Tradisjonell empirisme, som vist ved Edwin Smith-papyrusen og Ebers-papyrusen (ca 1600 f.Kr.), er først kreditert til Egypt. Egypterne oppfant og utviklet deres eget alfabet og desimalsystem.

Fajanse og glass

Selv før det gamle rike hadde oldtidens egyptere utviklet et glassaktig materiale kjent som fajanse, som de behandlet som en form for kunstig og delvis kostbar stein. Fajanse er en type keramikk som ikke er framstilt av leire, men av kvarts, små mengder med kalk og natriumoksid, og et fargestoff, vanligvis kobber. Materialet ble benyttet for å skape halskjeder, veggfliser, statuetter, og småvarer av ulikt slag. Det er flere metoder for framstille egyptisk fajanse, men vanlig produksjon involverte pulverisert materiale i form av en deig over en kjerne gjort fra leire, og som deretter ble brent. Med en beslektet teknikk produserte egypterne et fargestoff kjent som egyptisk blå, også karakterisert som det første syntetiske fargestoff. Det ble framstilt ved hjelp av smelting (eller sintring) av kvarts, kobber, kalk, og et alkali som natriumkarbonat. Produktet kunne bli malt opp og benyttet som fargestoff.
Oldtidens egyptere kunne fabrikkere et stort mangfold av objekter fra glass med stor dyktighet, men det er uklart om de i utgangspunktet utviklet prosessen uavhengig og på egen hånd. Det er også uklart om de framstilte sitt eget råglass eller om de importerte råvarer som de deretter smeltet og foredlet til ferdige produkter. De hadde imidlertid teknisk ekspertise til å framstille forseggjorte objekter foruten også å legge til sporelementer for å kontrollere fargen på det ferdige glasset. Antallet farger som kunne bli produsert var gul, rød, grønn, blå, purpur og hvitt. Glasset kunne bli framstilt enten gjennomsiktig eller ugjennomsiktig.

Medisin

De medisinske problemer som plagde oldtidens egyptere hadde sin direkte bakgrunn i deres miljø. Ved å leve og arbeide nært inntil Nilen bidro det risikoer som malaria og svekkelser fra en parasittsykdom som bilharzia, noe som førte til skader på lever og tarmer. Farlig dyreliv som krokodiller og flodhester var også en vanlig trussel. Det livslange arbeidet i landbruket og byggeprosesser førte til slitasje på ryggen og leddene. Sårskader fra byggeprosesser og krig hadde også betydelige innvirkningen på helsen. Sand og smågrus fra kvernet korn sleit ned tennene og etterlot dem mottakelig for byller og sår, skjønt tannråte var sjeldent.
Kosten til de rike var rik på sukker, noe som fremmet sykdommer som blant annet periodontitt (tannløsning). Til tross for de smigrende beskrivelsene av fysisk framtoning som ble visualisert på gravvegger, viser mumiene fra overklassen at de var overvektige og levde et liv i fråtsing. De som nådde voksenlivet hadde en antatt levealder på rundt 35 år for menn og 30 for kvinner, men rundt en tredjedel av befolkningen døde som spebarn.
Oldtidens egyptiske leger var kjente i oldtidens Midtøsten for sin dyktighet i helbredelse, og en del, slike som Imhotep, forble berømte lenge etter at de var døde. Herodotos har nevnt at det var en stor grad av spesialisering blant egyptiske leger, hvor en del behandlet kun hodet eller magen, mens andre var øyeleger og tannleger. Legenes opplæring skjedde ved Per Ankh eller institusjonen «Livets hus», i tiden til det nye rike hadde undervisningen hovedkvarteret ved Per-Bastet, og ved Abydos og Saïs i den sene epoke. Medisinske papyrus viser empirisk kunnskap om anatomi, skader og sår, og deres praktiske behandlinger.
Sår ble behandlet ved å bandasjere med rått kjøtt, hvite remser med lin, suturer (sying), snøring, og svøp dynket i honning for å forhindre infeksjon. Opium og belladonna ble benyttet for å dempe smerter. De tidligste nedtegnelser av behandling av brannsår beskriver en bandasjering som benyttet melk fra mødre med guttebarn. Bønner ble gitt til gudinnen Isis. Brød med mugg, honning og kobbersalt ble også benyttet for å forhindre infeksjon fra skitt i brannskader. Hvitløk og annen løk ble jevnlig anbefalt for å fremme god helse og man mente at det lettet astmasymptomer. Oldtidens egyptiske leger sydde sammen sår, satte sammen brukne bein, og amputerte sykelige lemmer, men de innså også at en del skader var så alvorlige at det eneste de kunne vare gjøre pasientens siste tid så smertefri som mulig inntil døden inntraff.

Skipsbygging

Egyptere kjent til hvordan de skulle monterte treplanker til et skipsskrog og hadde mestret avanserte former for skipsbygging så tidlig som 3000 f.Kr. Det amerikanske arkeologiske institutt rapporterte i 2000 at Abydosbåtene er blant de eldste skipene som hittil er funnet. Abydosbåtene er en gruppe på 14 båter som ble avdekket i ørkenen ved Abydos og bygget av treplanker som er «heftet» sammen. Vevde reimer ble benyttet for surre plankene sammen og halmstrå eller gress ble presset mellom plankene for å fuge dem sammen. Ettersom båtene var blitt gravlagt sammen og i nærheten av gravstedet tilhørende farao Khasekhemwy, var det opprinnelig antatt at de tilhørte ham, men ett av de fjorten skipene var datert til 3000 f.Kr., og leirekrukker som var gravlagt sammen med dem er med på å antyde en tidligere datering. Skipet som er datert til 3000 f.Kr. var 23 meter langt og er nå antatt å kanskje ha tilhørt en tidligere farao, kanskje selv farao Hor-Aha fra første dynasti.
Oldtidens egyptere kjente også til hvordan man satte sammen treplanker med trenagler for å slå dem sammen og benyttet bek for å tette sammenføyningene. Kheopsskipet, et 43,6 meter langt og og 5,9 meter bredt skip, forseglet som byggesett, ble avdekket i en grop på Gizaplatået ved foten av Kheopspyramiden. Det er fra fjerde dynasti i tiden rundt 2500 f.Kr. Det er bevart eksemplar i full størrelse av hva som kan ha fylt funksjonen som et solskip. Skipet ville sannsynligvis ha kunnet seile, men det ble ikke funnet utretning for seil og det var liten plass for padlere.
Til tross for oldtidens egypteres evne til å bygge meget store skip for seile opp og ned den enkelt navigerbare Nilen, er de ikke kjent som gode sjøfolk og engasjerte seg i liten grad selv til skipsfarten i Middelhavet eller Rødehavet.

Arv

Oldtidens egyptiske kultur og monumenter har etterlatt en varig arv til verden. Kulten til Isis, ble eksempelvis populær i Romerriket, det samme ble obelisker og andre kunstgjenstander som ble fraktet til Roma. Romerne importerte også byggematerialer fra Egypt for å reise bygningsverker i egyptisk stil. Tidlige historikere som Herodotos, Strabon, og Diodorus Siculus studerte og skrev om landet som romerne kom til å se som et sted for mysterier.
Den egyptiske hedenske religion var i nedgang og utryddet etter framveksten først av kristendommen og siden av islam, men i senmiddelalderen og renessansen var det en økende interesse for den egyptiske oldtiden i skriftene til middelalderlærde som Dhul-Nun al-Misri og al-Maqrizi. På 1600- og 1700-tallet begynte europeiske reisende og turister å frakte tilbake antikviteter og oldtidsgjenstander fra Egypt og skrev om sine reiser. Det førte til en bølge av omfattende interesse for Egypt over hele Europa. Denne fornyede interessen sendte samlere til Egypt som tok, kjøpte eller fikk gitt i gave mange betydningsfulle oldtidsobjekter.
Selv om det europeiske koloniale okkupasjonen av Egypt ødela en betydelig del av landets historiske arv, var det en del utlendinger som førte til mer positive resultater. Eksempelvis sørget Napoléon Bonaparte for de første studiene av egyptologi da han brakte med seg rundt 160 vitenskapelige forskere og kunstnere til landet for å undersøke og dokumentere Egypts naturhistorie, og som ble publisert i Description de l'Ėgypte (første bind i 1809). På 1900-tallet anerkjente den egyptiske regjering og landets egne arkeologer betydningen av kulturelle respekten og integriteten i utgravningene. I dag godkjenner og overvåker Det øverste råd for fortidsminner alle utgravninger. Målet i dag er å finne informasjon om fortiden framfor rikdommer. Rådet har tilsyn også over museer og programmer for rekonstruksjon av monumenter som har som mål å bevare Egypts historiske arv.
Turisme er en av de viktigste sektorene i Egypts økonomi. Mer enn 12,8 millioner turister besøkte Egypt i 2008, noe som skaffet landet hardt tiltrengte inntekter på rundt 11 milliarder dollar. Sektoren sysselsatte rundt 12 prosent av Egypts arbeidsstyrke. Kanskje det aller viktigste som trekker betalende turister til landet er Egypts enorme oldtidsarv. Siden opptøyene i 2011 har antallet utenlandske besøkende dalt dramatisk grunnet trusler fra islamittiske fundamentalister. Grunnet den samme uroen har oldtidsgjenstander i stadig større grad blitt plyndret og fraktet ut av landet.