Jonia

Opprinnelse

Ifølge allmenn gresk tradisjon ble byene i Jonia grunnlagt av migranter fra den andre siden av Egeerhavet, og deres bosetninger var forbundet med den legendariske historien til den joniske rasen i Attika etter påstanden om at kolonistene ble ledet av Neleos og Androklos, sønner av Kodros, den siste konge av Athen. Etter dette synet var den «joniske migrasjonen» som den ble kalt av senere kronologier, datert av dem til 140 år etter trojanerkrigen, eller 60 år etter herakleidenes tilbakekomst til Peloponnes.
Senere forskning (per 1910) gir ingen bestemt dato, men har en tendens til å støtte den folkelige greske idéen om at Jonia fikk sine viktigste greske element nokså sent, etter at dorerne ankom, og derfor etter den egeisk kultur. Det eneste egeiske objektet som før 1910 var funnet i eller nær Jonia, er noen rester fra den svært sene minoiske tid ved Milet.
Det er usannsynlig at alle de greske kolonistene var fra den fåtallige joniske rasen. Herodot forteller oss at bosettere var fra mange forskjellige stammer og byer i Hellas, et faktum som også er indikert av de lokale tradisjonene til byene, og at de blandet seg i giftemål med innfødte raser. I Asia fikk grekerne forskjellige navn som var varianter av «jonisk» som Yona på Pali, Yavana på sanskrit og det moderne persiske Yūnān for Hellas. Josefus relaterer jonierne til den bibelske karakteren Javan, sønn av Jafet: «Men fra Javan kommer Jonia og alle grekerne». I gresk mytologi regnes Ion som grunnleggeren av den joniske stamme. Han var sønn av Kreusa, datter av Erekteos. Hans far var enten Kreusas ektemann Xuthos (ifølge Hesiods Eoiai) eller Apollon (ifølge Evripides).

Geografi

Det var tolv byer som ble kalt joniske i historisk tid. Dette var en ordning som var kopiert slik det var antatt (Herodot I.145) fra grunnleggingen til de joniske byene i Hellas som opprinnelig okkuperte territoriet nord på Peloponnes som senere ble holdt av akhaiene. Disse var fra sør til nord Milet, Myos, Priene, Efesos, Kolofon, Lebedos, Teos, Erythrai, Klazomenai og Fokaia, i tillegg til Samos og Kios. Smyrna var opprinnelig en aiolisk koloni, men ble senere erobret av jonierne fra Kolofon og ble en jonisk by, en hendelse som fant sted før Herodots tid. Men i hvilken periode den ble tatt inn som medlem av forbundet er ukjent.
De joniske byene dannet en religiøs og kulturell, men ikke politisk eller militær, konføderasjon (se det joniske forbund). En av karakteristikkene for denne var deltagelsen i den panjoniske festivalen (Panionia). Denne festivalen fant sted på den nordlige fjellsiden av Mykale på en helligdom kalt Panionium. I tillegg til den panjoniske festivalen ved Mykale som ble feiret hovedsakelig av de asiatiske jonierne, deltok både europeiske og asiatiske joniere på Delos hver sommer for å tilbe i tempelet til den deliske Apollon.
Men i likhet med Amfiktyonia i Hellas, var det joniske forbundet mer av en hellig enne politisk karakter. Hver by nøt absolutt autonomi, og selv om felles interesser ofte forente dem i et felles politisk objektiv, dannet de aldri en reell konføderasjon som den til akhaiene eller boeotierne. Rådet til Thales fra Milet om å samles i en politisk union ble forkastet.
Jonia var av liten utstrekning og var ikke over 144 km i lengde fra nord til sør med en bredde som varierte mellom 32 og 48 km, men til dette må halvøya Mimas legges til, sammen med de to store øyene. Kystlinjen var så intrikat at reisen langs bredden ble anslått til nesten fire ganger en direkte reise. En stor del av område bestod av fjell. Av disse var de mest slående Mimas og Korykos på halvøya som strekker seg mot vest mot øya Kios, Sipylos nord for Smyrna, Korax som strakte seg sørvestover fra Smyrnabukta og gikk ned til sjøen mellom Lebedos og Teos og den sterkt markerte rekken til Mykale, en fortsettelse av Messogis i det indre som danner området Trogilium eller Mykale på den andre siden av Samos. Ingen av disse fjellene når en høyde på 1300 moh.
Distriktet bestod av tre ekstremt fruktbare daler som var dannet av tre elver, blant de største i Lilleasia: Hermos i nord som flyter ut i Smyrnabukta, men et stykke fra byen med navnet, Caster som fløt under murene på Efesos og Maiander som i antikk tid rant ut i sjøen som lå ved murene til Milet, men som gradvis har blitt fylt opp av elvens avsetninger. Med det merkelig fine klimaet som deler av Lilleasia har vært berømt for i alle tidsaldre, nøt Jonia ryktet i antikken for å være den mest fruktbare av de rike provinsene i Lilleasia, og selv i moderne tid produserer den rikelig med frukt av alle slag, og rosinene og fikenene fra Smyrna forsyner nesten alle markedene i Europa.
Koloniene ble naturligvis velstående. Milet var særlig på et tidlig tidspunkt en av de viktigste kommersielle byene i Hellas, og ble i sin tur forelder av tallrike andre kolonier som strakte seg rundt breddene til Svartehavet og Propontis fra Abydos og Kyzikos til Trapezos og Pantikapaium. Fokaia var en av de første greske byene viss sjøfolk utforsket kystene i det vestlige Middelhavet. Efesos ble tidlig en blomstrende by selv om den ikke sendte ut viktige kolonier.

Historie

Den første hendelsen i historien til Jonia som vi har troverdige kilder om er kimmernes inntog som herjet en stor del av Lilleasia, inkludert Lydia, og plyndret Magnesia ved Maiander, men ble hindret i sitt angrep på Efesos. Denne hendelsen kan ha vært i midten av det 7. århundre f.Kr. Rundt 700 f.Kr. invaderte Gyges, den første mermnaidekongen av Lydia, territoriene til Smyrna og Milet og skal ha tatt Kolofon slik hans sønn Ardys tok Priene. Men den var ikke før styret til Krøsus (560–545 f.Kr.) at byene i Jonia falt under lydisk styre.
Nederlaget til Krøsus for Kyros ble fulgt av erobringen av alle de joniske byene. Disse ble undersåtter av det persiske monarkiet sammen med de andre greske byene i Asia. I denne posisjonen hadde de en betydelig autonomi, men var for det meste underlagt lokale despoter som for det meste var innsatt av den persiske kongen. Det var på oppfordring fra en av disse despotene, Histiaios av Milet, at de viktigste byene rundt 500 f.Kr. satte i gang det joniske opprøret mot Persia.
De fikk først støtte av athenerne og Eretria, og med deres hjelp trengte de inn i det indre og brente Sardis, en hendelse som til slutt førte til den persiske invasjonen av Hellas. Men flåten til jonierne ble beseiret utenfor øya Lade, og ødeleggelsen av Milet etter en beleiring ble fulgt av gjenerobringen av alle de asiatiske grekerne, både de på øyene og de på fastlandet.
Seirene til grekerne under den store perserkrigen frigjorde deres slektninger på den andre siden av Egeerhavet. Seieren i slaget ved Mykale i 479 f.Kr. sikret deres frigjøring og skyldtes i stor grad jonierne selv. De ble dermed avhengige allierte av Athen (se det athenske sjøforbundet), men de beholdt sin autonomi som de beholdt til Antalkidas-freden i 387 f.Kr. som igjen plasserte under det nominelle herredømmet til Persia i likhet med de andre greske byene i Asia.
Men det ser ut til at de beholdt en betydelig del av friheten frem til Aleksander den store invaderte Lilleasia. Etter slaget ved Granicus underla de fleste joniske byene seg under erobreren. Milet holdt alene ut og ble redusert gjennom en lang beleiring (334 f.Kr.. Fra denne tiden av falt de under herredømmet til etterfølgende makedonske herskere av Asia, men fortsatte med unntak av Milet å nyte godt av velstanden under disse greske dynastiene. Etter dette ble de del av den romerske provinsen Asia.