Hårtransplantasjon

Hårtransplantasjon er en type kosmetisk kirurgi og innebærer i de fleste tilfeller flytting (transplantasjon) av levedyktige hårsekker fra bakhodet eller sidene av hodet (donorområdene) til skallede eller tynnhårede områder. De transplanterte hårsekkene vil som regel produsere hår hele livet ut fordi donorområdene er resistente mot skallethet.
I senere år har metodene for hårtransplantasjon utviklet seg fra flytting av store «hårplugger» og såkalte «mini grafts» til flytting av individuelle hårsekker som inneholder 1 til 4 hårstrå. Håret vokser naturlig i slike grupper på 1-4 hårstrå, og moderne teknikker for hårtransplantasjon etterlikner den naturlige hårveksten ved individuell plasseringen av hver enkelt hårsekk. Moderne metoder for hårtransplantasjon omtales gjerne som «Naturlig hårtransplantasjon» eller «FUE hårtransplantasjon».
Mange pasienter som har gjennomført hårtransplantasjon etter eldre metoder klager på uheldige bivirkninger. Mye tyder på stor variasjon i resultatets kvalitet avhengig av klinikk. Se egen seksjon for pasienterfaringer og informasjon nedenfor.

Historie

Moderne teknikker for hårtransplantasjon har sine røtter i Japan på 1930-tallet hvor kirurger brukte små samlinger av hårsekker, og også flytting av individuelle hårsekker, for å reparere skadede områder på øyebryn og øyevipper. De gjorde imidlertid ingen forsøk på å behandle skallethet spesielt. Deres innsats fikk lite internasjonal oppmerksomhet på den tiden, og andre verdenskrig holdt kunnskapen isolert i ytterligere to tiår.
Moderne hårtransplantasjon skjøt fart i den vestlige verden på slutten av 1950-tallet, da den amerikanske dermatologen Norman Orentreich begynte å eksperimentere med transplantasjon grafts til skallete områder hos pasienter med mannlig hårtap. Tidligere ble det antatt at transplantert hår ikke ville være i stand til å vokse på skallete mottakerområder. Dr. Orentreich demonstrerte at transplantert hår bevarer egenskapene det hadde før flytting, og fortsetter å vokse livet ut.
I de neste 20 årene jobbet kirurger med å transplantere mindre grafts, men resultatene hadde begrenset suksess hvor 2–4 mm store punch grafts som førte til unaturlig «dukkehår» på pasientene. På 1980-tallet begynte Uebel i Brasil å bruke et stort antall mindre grafts, og i USA begynte Rassman å flytte tusenvis av micro grafts i én enkelt operasjon.
Sent på 1980-tallet introduserte Limmer bruk av stereo-mikroskop for å dele en hudstripe fra donorområdet opp i micrografts. Denne teknikken kalles «strip surgery», hvor en hudstripe skjæres ut av donorområdet i bakhodet. I 1995 publiserte Bernstein og Rassman den første medisinske artikkelen om «Follicular Unit Transplantation» hvor hår utelukkende transplanteres i naturlige grupper på 1-4 hår. Ved oppdeling av hudstripen som var skåret ut av bakhodet kunne individuelle hårsekker forberedes og relokeres til preparerte snitt i mottakerområdet. Dette ga et mer naturlig resultat.
Metodene for hårtransplantasjon har fortsatt å utvikle seg, og moderne metoder gir mindre trauma både i donor- og mottakerområdet. Mindre og mer skånsomme snitt for plassering av hårrøttene gjør det blant annet mulig å plassere håret tettere i mottakerområdet.
Moderne metoder legger også mer vekt på det transplanterte hårets retning og vinkel. På starten av 2000-tallet ble «lateral slit» metoden tatt i bruk. Denne gir kirurgene mulighet til å kontrollere vinkelen og retningen på det transplanterte håret, slik at denne følger det naturlige vekstmønsteret.

Metoder for hårtransplantasjon

Metoder for hårtransplantasjon kan deles i to hovedgrupper – Metoder for ekstraksjon av hår fra donorområdet og for plassering av hår i mottakerområdet.