Shastasaurus

Bygning og levevis

Shastasaurus var svært spesialiserte, og skilte seg vesentlig fra andre fiskeøgler . Det var svært slank i profil. De største eksemplarene hadde en brystkasse litt mindre enn 2 meter (6,6 fot) dypt til tross for en avstand på over 7 meter (23 fot) mellom fremre og bakre luffer . På grunn av sin usedvanlig kort, tannløs snute (sammenlignet med de lange, delfinlignende snuter med et stort antall tenner hos av de fleste fiskeøgler ) ble det foreslått at Shastasaurus kan ha levd av å suge i seg maten, og primært jaktet på bløte blekkspruter selv om aktuell forskning indikerer at fiskeøgler kjever ikke egner seg for å suge inn mat. Hos S. liangae, den eneste arten der det er kjent flere godt bevarte hodeskaller , målte skallen bare 8,3% av den totale kroppslengde (9,3% hos et ungt eksemplar). I motsetning til den beslektede Shonisaurus manglet selv unge eksemplarer av Shastasaurus tenner. Snuten var svert kort og hadde en uvanlig plassering of form på knoklene i skalletaket. I motsetning til nesten alle andre krypdyr strakte nesebenet (som vanligvis danner midtdelen av skalletaket) seg fram til typpen av snuten, sammen med premaxillene, og alle bein i snuten ender i et konisk punkt.
Shastasaurus ble også tradisjonelt avbildet med en ryggfinne , et trekk som finnes i mer avanserte fiskeøgler . Men andre shastasaurids manglet sannsynlig ryggfinner , og det er ingen bevis som støtter tilstedeværelsen av en slik finne hos alle arter. Den øvre fliken av halen var trolig også mye mindre utviklet enn de fiskelignende haler funnet i senere arter. Typearten av Shastasaurus er S. pacificus, fra sent karniske fasen av Nord-California. Det er kjent bare fra fragmentariske restene, som har ført til antagelsen om at dette var en slekt av fiskeøgle med «normale» proporsjoner, særlig i hodeskallen. Flere arter av langsnutete fiskeøgler ble henvist til slekten basert på denne feiltolkningen, men er nå overført til andre slekter (inkludert Callawayia og Guizhouichthyosaurus).

Andre mulige arter

Shastasaurus kan inkludere en annen art, kalt S. liangae. Denne arten er kjent fra flere gode eksemplarer, og opprinnelig ble plassert i sin egen slekt Guanlingsaurus. Komplett hodeskaller viser at også denne hadde en uvanlig kort og tannløs snute. S. pacificus hadde trolig også en kort snute, selv om skallen bare er kjent fra fragmentariske funn. De største eksemplar av S. liangae (YIGMR SPCV03109) måler 8,3 meter (27 fot) lange. En ungt eksemplar (YIGMR SPCV03108) har også blitt funnet, som måler 3,74 m (12,3 fot) lang. S. sikkanniensis ble opprinnelig beskrevet i 2004 som en stor art av Shonisaurus,. Men denne klassifiseringen var ikke basert på noen fylogenetisk analyse, og forfatterne bemerket også likheter med Shastasaurus. Den første studien som testet slektskapsforholdet relasjoner i 2011, støttet hypotesen om at dette funnet var mer beslektet med Shastasaurus enn til Shonisaurus, og det ble reklassifisert til Shastasaurus sikkanniensis. En nyere analyse fra 2013 støttet imidlertid den opprinnelige klassifikasjon, og tyder på at funnet er nærmere  nært knyttet til Shonisaurus enn Shastasaurus. Prøvene som tilhører S. sikanniensis har blitt funnet i Pardonet Formation i British Columbia, som kan dateres til midtre Norian (ca 210 millioner år siden). I 2009 reklassifiserte Shang & Li arten Guizhouichthyosaurus tangae som Shastasaurus tangae, men senere analyse tyder på at at Guizhouichthyosaurus er nærmere beslektet med mer avanserte fiskeøgler , og derfor ikke kan betraktes som en art av Shastasaurus.
Tvilsomme artene som ble henvist til denne slekten omfatter S. carinthiacus (Huene, 1925) fra de østerrikske Alpene og S. neubigi (Sander, 1997) fra den tyske muslingkalk . S. neubigi, derimot, har nylig blitt re-beskrevet og overført til sin egen slekt, Phantomosaurus.