Suttungteatret

Suttungteatret er et teater på Tangen i Hedmark som bygger på av Ingeborg Refling Hagens kulturarbeid, Suttung, som hun gikk i gang med etter annen verdenskrig. Den delen av kulturarbeidet som satset på teateroppsetninger, kalte seg Suttungteateret da det flyttet inn på det nye Tangen Samfunnshus i 1965. Etter råd fra politikeren og tangsokningen Odvar Nordli, som kjente til Refling Hagens arbeid, ble samfunnshuset utstyrt med en scene som svarte til Riksteaterets behov.
Mottoet for virksomheten var «Teateret for dikteren, og dikteren for folket». Det ble primært satset på dramatikk som var forsømt av institusjonsteatrene. Alle skuespill ble satt opp i full lengde uten strykninger, og med teksten som bærende element. Forestillingene ble til på dugnad, med helgeprøver, og spilt for et ikke-betalende publikum. All inntekt kom til å begynne med gjennom loddsalg og gaver, men teatret fikk etter hvert offentlig støtte fra kommune og stat. I 1979 ble teatret tildelt Hedmarksprisen.

Forhistorie

Suttungteatret har imidlertid en forhistorie på  1920- og 30-tallet. Da oppsto det på Ekeberg i Østre Aker (nå innlemmet i Oslo) en aktiv gruppe kunstnere og kulturarbeidere som kalte seg «De unge» eller «Kinck-Wergelandteateret». Pressen gav den navnet «Ekebergkolonien». Ingeborg Refling Hagen var den drivende kraft, i samarbeid med malerinnen Birgit Abrahamsen som hadde  teatererfaring. De prøvde å bevege Nationaltheateret til å sette opp Hans E. Kincks lyriske drama Bryllupet i Genua, men da det ikke lyktes, gikk de i gang med å sette det opp med egne krefter. Noen av disse hadde teater- og skuespillererfaring. Birgit Abrahamsen tok seg stort sett av instruksjon og regi. I 1926 kom Bryllupet i Genua opp på Majol-teatret i Oslo. Billedhuggeren Gunnar Janson hadde ansvaret for kulisser, og Eivind Groven hadde komponert musikken. I 1930 fikk de opp Wergelands diktverk Spaniolen.

Teaterhistorikeren Kristin Lyhmann skriver:
«Man kan si at det hele begynte med Kinck-Wergelandteateret i 20-åra. Men man kan også si at det begynte i 1932 da Ingeborg [Refling Hagen] ga ut sin første diktesamling, Jeg vil hem att. Fra da av slapp hun seg selv løs på scenen som oppleser. Hun skrev monolog på monolog for én kvinne. Tenk på «Lørdagskveld», «Jeg har møtt en engel», «Hvor kom vi fra», «Den syvende dag». Diktene må jo være tenkt for teater – og det var jo også slik hun brukte dem. [...] Da Suttungarbeidet kom i gang etter krigen, varte det ikke lenge før diktene ble satt opp dramatisk. [...] Suttungteaterets historie henger nøye sammen med hvordan Ingeborg hele tiden har søkt nye veier i det å formidle åndsliv.»
Om teaterarbeidet før okkupasjonen 1940-45, kan man bl.a. lese i Ingeborg Refling Hagens bok De unge (1979). Om arbeidet etter okkupasjonen har hun fortalt i Løftet må holdes (1981).

Suttungs husteater

En del av  Ingeborg Refling Hagens litterære arbeid med barn og voksne etter okkupasjonen besto i å lage sceneframføringer av dikt, prosatekster (f.eks. noveller og romaner), scener fra skuespill, og hele skuespill. Dette var tida for Suttungs husteater som ambulerte mellom private hjem og offentlige lokaliteter. Stuegolvet i Refling Hagens hjem Fredheim, fungerte som scene for mange framføringer. Fra slutten av 1940-årene og framover ble teaterarbeidet drevet av Refling Hagen selv, av og til var også Birgit Abrahamsen inne i bildet som instruktør, fram til sin død i 1961. I samband med det årlige Wergelandstevnet 17. juni, ble det satt opp Wergeland-farser, om formiddagen ble noen av disse ble framført utendørs. Tallrike framføringer så dagens lys på Fredheim, som mer og mer utviklet seg til å bli et studie- og kultursenter. Her satte man blant annet opp Hans E. Kincks skuespill Den siste gjest i 1963. I tidligere år hadde man spilt første akt, deretter to akter, og endelig hadde man fått opp hele det enorme dramaet om den italienske skandaleskribenten Pietro Aretino (1492-1556). 
«Forestillingen varte fra midt på dagen til sene kvelden. Skuespillernes gjennomsnittsalder var knapt 20 år. Hun [IRH] hadde selv lært dem opp fra grunnen av, og flere var kommet langt. Alle store mannsroller ble spilt av unge jenter. Dette var begynnelsen til Suttungteateret, som med sine bedrifter har skapt ikke så rent lite norsk teaterhistorie.» 
Refling Hagen var lenge alene om instruksjon og regi, Birgit Abrahamsen var imidlertid involvert i arbeidet med første akt. Neste kjempeprosjekt var Mot karneval av Kinck. Også denne forestillingen ble bygd gradvis opp nedenfra, over to år. Det ble spilt i sin helhet ved urframføringen på Tangen samfunnshus ved Kincks hundreårsjubileum i oktober 1965. Nå hadde Refling Hagen fått en medarbeider i Torleif Kippersund som var i stand til å gi henne avlastning med instruksjon og regi, og flere begavelser kom til.

Suttungteaterets glanstid

I løpet av 60- og 70-tallet ble flere av de «gamle» skuespillerne voksne, og det kom nye krefter til. Teaterarbeidet ekspanderte kraftig på denne tida. Blant regissørene på Suttungteatret ved siden av Torleif Kippersund var Svein Gundersen, Gudmund Groven, også Kristin Lyhmann, Kjell Larsson, Ingrid Elise Wergeland, Sigrid Salen, Frøydis Alvær, Anne Jorunn Kydland Lysdahl og Johanne Louise Groven Michaelsen har hatt regioppdrag ved teatret. Billedkunstnere som Olav Bjørgum, Ingrid Book, Petr Klastersky, Valborg Maria Sirnes og arkitekten Tore Lahn arbeidet med scenografier til oppsetningene. Skuespillere, musikere, forfattere og studenter deltok side om side som skuespillere. Staben vokste, og flere fikk etter hvert teaterfaglig skolering. Så lenge Ingeborg Refling Hagen levde, var hun Suttungteatrets kunstneriske leder. Svein Hellesøy og Svein Gundersen ledet sammen teatrets administrative arbeid i en tiårs-periode fra 1969-79, Svein Gundersen videre fra 1979-89. På slutten av hans tid kom teatret inn som egen post på statsbudsjettet.
Arbeidet og tidspresset var betydelig – med leseprøver og øving på kveldstid, prøver fra fredag-søndag gjennom hele året, og uker med prøver og studier i alle ferier. Teatret hadde i sin mest aktive periode rundt 4-7 premierer pr år. Skuespillerne kom til teaterprøvene fra hele østlandsområdet, og ble innlosjert på Fredheim og i hjemmene til de av skuespillerne som hadde slått seg ned i nærheten. Flere sentrale skuespillere, som Kristin Lyhmann og Gudmund Groven, ansatt ved Telemark teater, nå Teater Ibsen i perioden 1975-80, pendlet ukentlig til prøver og forestillinger, det samme gjaldt Torleif Kippersund, en periode ansatt ved Det norske teatret, og hans familie.  
Kinck og Wergelands dramatikk, større Wergelanddikt, og store deler av Wergelands kosmologiske dikt Mennesket, fikk sceniske framføringer. Ved siden av de større framføringene på Sutttungteatrets scene, fortsatte tradisjonen med husteater, og verk som Det befriede Europa, Den engelske Lods og noveller av Kinck sto på repertoaret. 
Det ble jevnlig satt opp busser fra Oslo til Suttungteatrets forestillinger. Til høydepunktene i teaterets historie hører to ulike oppsetninger av Kincks Driftekaren, begge ganger med Torleif Kippersund i hovedrollen, Wergelands sørgespill Barnemordersken med Kristin Lyhmann i tittelrollen, og Mot Karneval av Kinck med Svein Gundersen i hovedrollen. Flere episke verk ble satt opp på Suttungteatrets scene, bl.a Brudgommen og Vi må greie oss selv av Ingeborg Refling Hagen. Hennes drama Vi løfter de lenkede hendene våre om Andrew Furuseth, som Suttungteatret framførte i Hedmarksmuséets aula i 1989, ble den siste store forestillingen i det vi kan kalle Suttungteatrets glanstid. 
Suttungteatrets virksomhet ble finansiert ved midler dels tatt av kunstnerlønnen til Ingeborg Refling Hagen, dels fra støtte fra stat, fylke og kommune, honorarer for foredrag og opptredener fra skuespillerne – samt velvillige bidrag fra mange av foreldrene til de ungdommene som var tilknyttet virksomheten, og fra interesserte teatergjengere.
Til enhver tid bodde det en «kjernestab» på Fredheim. Denne staben jobbet med studier, kultur og teaterarbeid. Driften av Suttung forlag, kultur- og teaterarbeidet var avhengig av den staben som til enhver tid holdt til på Fredheim. Teatret fikk støtte av blant annet Egil Kraggerud, Edvard Beyer, Rolf Nyboe Nettum, Kåre Langvik-Johannessen, Dagne Groven Myhren, Thorolf Adler Holmboe og Olav Starheim.

Nybrottsarbeid

Teateret hadde i alle år en fast innleder i Aslaug Groven Michaelsen. Groven Michaelsen lot etterhvert en del av sine innledninger trykke under fellestittelen Velkommen til samarbeid, b.1 kom i 1985. I 1999 mottok AGM Stangeprisen.
I boka Henrik Wergeland Såmannen, som kom ut i samband med Wergelandfeiringen i 2008, utarbeidet Kristin Lyhmann en oversikt over sceneframføringer av Wergeland. I tillegg til arbeidet med Wergeland ble nesten alle Kincks dramaer oppført, blant dem de store skuespillene med handling fra renessansen og den tidlige barokken. Og det ble satt opp skuespill av andre diktere som Gunnar Heiberg, Jonas Lie, Henrik Ibsen, Amalie Skram, H. C. Andersen, Charles Dickens og greske tragedier som Medeia i gjendiktning av Egil Kragggerud. I sin magistergradsavhandling fra 1986 har Kristin Lyhmann laget en oversikt over alle oppførelser ved Suttungteatret. Også Svein Gundersen har skrevet om sitt arbeid med Kinck og Wergelands dramatikk, og om arbeidet med Ingeborg Refling Hagens politiske diktning for scenen.
Suttungteateret drev nybrottsarbeid på flere plan. En del av skuespillerne tok etter hvert kunst- eller skuespillerutdanning, flere ble pedagoger, og de som tok embetseksamen valgte gjerne å gå videre med det stoffet de hadde satt seg inn i gjennom teaterarbeid, studieleirer, lesesirkler og individuelle prosjekter tilknyttet Suttungteatrets virksomhet. Større og mindre avhandlinger på ulike nivå som er blitt produsert ved universitet og høgskoler har viktige forutsetninger i dette miljøet.

Nyere historie

Etter Ingeborg Refling Hagens død i 1989 arbeidet teatret videre i mindre format med unge utøvere, og denne virksomheten ble holdt oppe så lenge teatret hadde statsstøtte. Teatret hadde framføringer av Wergelands fantasifulle eventyrfarse, Lyv ikke!, et «fugle- og blomsterstykke», Christendommens første store Seier fra Mennesket, og det ble skapt teater av en serie Kinck-noveller som viste seg å være velegnede også for scenen. Arenaen for forestillingene var fortsatt Tangen samfunnshus. Fortellingen om To byer (av Charles Dickens) fikk imidlertid sin uroppførelse i Oslo, i Teatersalen i Rosenkrantz gate.
Ingeborg Refling Hagens arvinger åpnet hennes hjem Fredheim som museum , de drev dette privat noen år, og fikk bygget en erstatning for det gamle vognskjulet på eiendommen. Dette nye uthuset, som dengang ble kalt Uteksti ble finansiert av innsamlete midler fra Suttungteatrets skuespillere på 1970- og 80-tallet, og kan best karakteriseres som et låveteater. 
Da statsstøtten falt bort, ble kreftene konsentrert om å holde oppe det årlige Wergelandstevnet 17. juni, med noe offentlig støtte fra Stange kommune. Uteksti dannet rammen om opplesninger, sceneframføringer og foredrag av ymse slag. Wergelands tidlige skuespill, som det Holberg- og Cervantesinspirerte Øllegaard Frøken, var gjengangere. Man antar at Wergeland var 12-14 år gammel da han skrev disse arbeidene, og de unge aktørene som framførte dem, var omtrent på samme alder. Wergelands mer avanserte farser, så som Engelsk Salt, Irreparabile Tempus, Lyv ikke! og det store frihetsdiktet Det befriede Europa, er også satt opp i nyere tid - en særlig begivenhet var det da Jan van Huysums Blomsterstykke fikk sin sceniske urframføring. Noen år ble Wergelandfeiringen flyttet til Tangen samfunnshus.
Etter at Forening Ingeborg Refling Hagens kulturhus Fredheim i 2015 overtok eiendommen Fredheim ble Wergelandfeiringen nyetablert der. Bygget som tidligere ble kalt Uteksti ble i 2016 oppgradert, og denne Kulturlåven er flittig brukt som arena for Kulturhus Fredheim sine kulturarrangement.

Tidligere medarbeidere

Flere av skuespillerne fra Suttungteaterets glanstid driver i dag sin egen virksomhet. Eksempelvis arbeidet Torleif Kippersund og hans sønn Anders Kippersund i en årrekke videre med Ungdomsteatret på Tangen. Torleif Kippersund har også opprettet og drevet en Novellesalong, der han gjennom flere år har framført Kinck-noveller. Et resultat av denne virksomheten er en rikt utstyrt lydbok med de elleve novellene fra Flaggemusvinger (1895). T. Kippersund har i senere år vært fast medarbeider ved Kinck-dagene i Strandebarm som oppleser, skuespiller/instruktør og foreleser.
Anders Kippersund har vært leder for Turnekompaniet fra tidlig 80-tall, og driver i dag, sammen med sine kolleger i Turnékompaniet Hamar teater, som er en viktig kulturarena på Hamar. Ved siden av omfattende turnévirksomhet, framfører Turnékompaniet Shakespeare som sommerteater ved Atlungstad Brenneri og har hvert år høstkomedie og romjulsteater på sitt repertoar på Hamar teater. 
Dramatiker, regissør og skuespiller Svein Gundersen har blant annet vært tilknyttet Hedmark Teater, Klomadu teater, Teaterforum og Kulturproduksjoner. Han er særlig kjent for sine store landskapsforestillinger, og flere av hans visuelle forestillinger for barn og unge har turnert over store deler av landet. I en tiårs-periode var han leder av UNIMA-Norge, han initierte og ledet da Fri Figur, en biennale for norsk figurteater, og var en årrekke også engasjert i UNIMAs internasjonale arbeid. Som professor på OsloMet initierte og ledet han studiet i figurteater som tilbys ved universitetet. 
Gudmund Groven har vært tilsatt ved Skien teater som skuespiller, og som regissør i Østfold Teater, Kristin Lyhmann har virket som skuespiller, teaterhistoriker og dramatiker, mens Frøydis Alvær, Karin Sveen, Heidi Bonde, Kirsti Birkeland har fortsatt sin forfattervirksomhet. Andre, som Ingrid Book, Knut Thorstensen og Øyvind Groven Myhren er blitt profesjonelle billedkunstnere eller musikere. Skuespillerne Svein Hellesøy og Hilde Kveim startet i sin tid opp Teater 82 og drev denne gruppa i noen år, Kveim var også i flere år med i Turnékompaniet. Manusforfatter og skuespiller Karen Høie ble med i Teaterverkstedet i Oslo, senere i Klomadu teater og  Kulturproduksjoner, og har hatt oppdrag ved flere regionteatre, mens billedkunstner Valborg Maria Sirnes har vært aktiv som forteller og kunstformidler.
Som det har vært sagt, er fruktene av Ingeborg Refling Hagens kulturarbeid uoverskuelige. Mange av skuespillerne har drevet aktivt litteratur- og teaterarbeid med barn og unge ved siden av egen virksomhet, så som Ive Skalmerud Larsson, Anne Jorunn Kydland Lysdahl, Frøydis Alvær, Brita og Oddvar Halrynjo, Beate Kraggerud, Siri Lappegaard. Også virksomheten til Wergelandakademiet og Ingeborg Refling Hagens kulturhus Fredheim blir drevet av tidligere elever av Ingeborg Refling Hagen. 
Foreningen «Ingeborg Refling Hagens kulturhus Fredheim» kjøpte eiendommen Fredheim i 2015. Foreningen arbeider for å restaurere og bevare forfatterens unike kunstnerhjem, og gjøre det til et levende kultursenter igjen. Restaureringsarbeidene på hovedhuset er kommet langt, Kulturlåven er blitt oppgradert, og et servicebygg tilknyttet denne er reist. Fredheim arrangerer et variert program med forfatterbesøk, foredrag, lesekvelder, opplesing, dramalesing, konserter, teaterforestillinger, kunstutstillinger. Arrangementene blir avholdt både i selve kunstnerhjemmet Fredheim, og i Kulturlåven, der foreningen også arrangerer temporære kunstutstillinger. Fredheim disponerer to faste utstillinger: «Jeg foretrekker lyset - en forfatter, et århundre» om Ingeborg Refling Hagens liv og virksomhet, og "Wergeland i 200". Utstillingen "Jeg foretrekker lyset" har lånt sin tittel fra et av Ingeborg Refling Hagens dikt, og er laget av Svein Gundersen og Tore Lahn, mens "Wergeland i 200" er en gave fra Nasjonalbiblioteket og biblioteket ved Universitetet i Agder. På foreningens webside kan man lese om Fredheims omfattende kulturarbeid, og om bakgrunnen for dette. Foreningen står i tillegg som arrangører av den årlige Wergelandsfeiringen på Tangen, som igjen vokser. Stedet er også arena for «Ingeborg-dagene», som arrangeres av Stange kommune.