Konsilet i Konstanz

Konsilet i Konstanz, som var det andre i rekken og det mest bemerkelsesverdige av de såkalte tre reformatoriske kirkemøtene i siste del av middelalderen, trådte sammen i Konstanz den 5. november 1414 og ble avsluttet den 22. april 1418.

Bakgrunn

Konsilets hovedmål var å få avsluttet det paveskisma (splittelse) som hadde ført til så meget forvirring etter Avignon-tiden. Pave Gregor XIs tilbakevenden til Roma i 1377, etterfulgt etter hans død med det kontroversielle valg av pave Urban VI som hans etterfølger, resulterte i at en rekke misfornøyde kardinaler brøt ut og valgte en rivaliserende pave i 1378, som ble basert i Avignon. 
Etter et tretti år langt skisma forsøkte man med konsilet i Pisa å løse problemet, ved å avsette begge de to paver og velge en ny, Alexander V. Konsilet hevdet at det i en slik situasjon måtte gjelde at et bispekonsil hadde større myndighet en én enkeltbiskop, selv om det dreide deg om selve biskopen av Roma. Selv om pave Aleksander og hans etterfølger, (mot)paven Johannes XXIII (ikke å forveksle med 1900-tallspaven Johannes XXIII), nøt utbredt tilslutning, særlig på bekostning av avignonpaven, fortsatte skismaet. Men nå var det tre, ikke bare to, som hevdet seg å være rettmessig pave: Gregor XII i Roma, Benedikt XIII i Avignon, og Johannes XXIII. Det gikk med andre ord fra en foraktelig tohet til en av alle forbannet trehet (trinitas non benedicta, sed maledicta). 
Det var derfor mange, blant annet den kong Sigismund (senere keiser), som ivret for et nytt konsil for å få løst problemet. Hans sterke stilling skyldtes at det ikke var noen «ledende» pavemakt - og dermed ble Sigismunds rolle som advocatus et defensor ecclesiae (Kirkens talsmann og forsvarer) særlig gjennomslagskraftig. Som møtested foreslå pave Johannes XXIII sitt refugium Bologna. Men etter lange forhandlinger og under påtrykk fra Sigismund ble til slutt kongen og Johannes XXIII enige om det nøytrale Konstanz. 
Under drøftelsene var også Strassburg, Basel og Kempten (i Allgäu) blitt vurdert. Konstanz hadde en særlig god infastruktur og kommunikasjoner på grunn av vannveiene den lå ved, og kunne dermed utmerket motta de forsyninger av næringsmidler og varer som et storinnrykk av tilreisende ville kreve. Dessuten var Konstanz ikke bare riksstad (likesom de øvrige), men den var også et bispesete.

Konsilets sammensetning og forretningsorden

Avignonpaven pave Johannes XXIII så seg da nødsaget til - mot sin vilje - å sammenkalle dette kirkemøte, for å oppheve det da fortsatt pågående store skisma. Paven innfant seg med et stort følge. Til å begynne med var det bare oppmøtt slike biskoper som stod på Johannes XXIIIs side.
Mot slutten av 1414 kom kong Sigismund til konsilet. Han påla - etter koordinering med enkelte innflytelsesrike teologer - konsilet det forretningsordning at det skulle avstemmes etter nasjoner (nationes), og ikke slik som tidsligere det vanligste etter hoder (per capita). Målt var å forhindre at den italienske gruppe av biskoper skulle ende opp med rent flertall. (Pave Johannes hadde medført seg en mengde italienske prelater og prester, for han håpet på deres stemmer for sin egen regning.) 
Det var i Koblenz fem slike «nasjoner»: Italica, Gallicana (fransk), Germanica – sistnevnte medregnet skandinaverne, polakkene, litauerne, kroatene, ungarerne og bøhmerne – Anglica og Hispanica.
Representantene for kirken var, foruten tre patriarker, omkring (opplysningene spriker) 30 kardinaler, 40 erkebiskoper, 150 biskoper, 120 abbeder, 2 000 prester, 6 000 munker fra forskjellige ordener (blant andre Vadstenamunken Jöns Håkansson, som 1421 ble erkebiskop i Uppsala) og hundretalls teologidoktorer og professorer ved universitetene. Keiser Sigismund, fire kurfyrster, 24 andre fyrster og hertuger, en stor mengde adelsmenn, alle med tjenerskap, representerte det verdslige element. Dessuten hadde det innfunnet seg i byen en mengde mennisker av de mest ymse slag, som gjerne ville dra private fordeler av møtet, som handelsmenn og småkremmere, falne kvinner og skuespillere og gjøglere, slik at man regnet over 50 000 fremmede i byen. Blant de virkelige reformvennene kan i første rekke regnes de begge franskmenn kardinal Pierre d'Ailly og kansleren for universitetet i Paris Jean Charlier de Gerson.

Wycliffes lære, og Hus' lære og liv

Konsilets hadde også satt seg som mål å fortsette reformene innledet ved Konsilet i Pisa.  Disse reformer var hovedsakelig rettet mot John Wycliffe (1330-1384). Anliggendet ble nevnt allerede iførste konsilssesjon, og under den åttende sesjon, 4. mai 1415, ble han, Jan Hus, og deres tilhengere, fordømt for sine lærer. Wycliffe var forlengst død. Men Jan Hus, som var blitt innkalt til Konstanz og hadde fått brev som garanterte ham fritt leide, hadde til tross for at han ble advart av sine venner, reist til Konstanz. Hus stolte på sine agitatoriske evner, og mente at hans tanker skulle vinne oppslutning på konsilet.
Hus var blitt arrestert da han kom til Konstanz. Sigismund gjorde en del forsøk på å få satt Hus fri; han fikk blant annet igjennom at Hus skulle få forsvare seg offentlig for konsilet i tre dager, men Sigismund fant fort ut at Hus var en hindring for arbeidet som skulle gjøres på konsilet. Sigismund bad derfor om at Hus ikke skulle bli satt fri før han hadde trukket tilbake alle sine lærdommer. 
Noe slikt ville ikke Jan Hus gjøre. Han ble funnet skyldig i heresi (vranglære) av konsilet. Deretter ble han overført til den verdslige rett; dette ble forsvart ved dekret i sesjon 15, den 6. juli 1415. 
Den verdslige domstol dømte ham så til å bli brent på bålet. Sviket mot det løfte om fritt leide som han var blitt gitt, kan forstås ut fra at hans sak ikke bare ble forstått som en religiøs disputt, men fordi det hele fikk en nasjonal-tsjekkisk politisk vending. 
Den 6, juni ble han ført til retterstedet der han skulle brennes. En keiserlig delegat bad igjen Hus om å angre. Hus nektet, delegaten klappet hans hånd, og veden ble påtent. Hus begynte å synge høyt, men da flammene blåste inn i ansiktet på ham, bad han stille i stedet inntil han døde. Bødlene knuste knoklene hans og skallen med klubber, fikk sin betaling fra delegaten for den dødes klær og sko (som de normalt fikk selge, men disse skulle brennes for at de ikke skulle bli relikvier for hans tilhengere), og lette deretter frem hjertet hans fra bålet. Hus' hjerte ble spiddet og stekt i flammene som var igjen. Endelig ble asken etter ham kostet opp og slengt i den nærliggende Rhinen.
Hieronymus av Praha, en viktig støtte av Jan Hus, hadde imens hastet avsted til Konstanz for å yte Hus sin assistanse. Men han ble også arrestert, stilt for retten, funnet skyldig i  heresi og overlevert til den samme verdslige domstol, med det samme resultat den 30. mai 1416 som med Hus. Jean Gerson engasjerte seg sterkt for fordømmelsene og henrettelsene av både Jan Hus og Hieronymus av Praha.
Poggio Bracciolini deltok på konsilet og omtalte senere det urettferdige i prosessen mot Hieronymus.

Reformbeslutninger eller pavevalg først?

En del av medlemmene fikk inn for at konsilet, innen at en ny pave ble valgt, skulle fatte beslutning angående kirkereformasjonen. 
Den 9. oktober 1417 gav konsilet ediktet Frequens, der det ble foreskrevet at det for fremtiden skulle innkalles til konsiler minst hvert tiende år. Dette ble imidslertid ikke virkeliggjort - i løpet av de påfølgende 600 år skulle det ikke bli gjennomført mer enn fem økomeniske konsiler i den katolske kirke.
Ved pavepartiets manøvringer ble det imidlertid gjort i stand til pavevalg før noen ytterligere reformer ble vedtatt. Den italienske kardinalen Odo Colonna ble valgt til pave allerede den 11. november 1417, og han tok seg navnet Martin V; deretter inngikk han en samforståelse med konsilets nasjoner og oppløste konsilet.