Ion Antonescu

Bakgrunn

Antonescu ble født i byen Piteşti, nordvest for hovedstaden București, og han var fra en rumensk-ortodoks øvre middelklassefamilie med en del militær familietradisjon. Han var særlig nær sin mor, Lița Baranga, som også overlevde ham. Faren, en offiser i den rumenske hæren, ville at Ion skulle følge i hans fotspor og sendte ham til en infanteri- og kavaleriskole i Craiova. Her skal Ion Antonescu ha vært klassekamerat med Wilhelm Filderman, den senere aktivisten i det jødisk-rumenske samfunnet, og hvis kontakt med den senere conducător Antonescu skal ha bidratt til å redde mange av hans medtroende. Etter å ha blitt uteksaminsert i 1904, sluttet Antonescu seg til den rumenske hæren som sekondløytnant. Han tilbrakte de følgende to årenen med videreopplæring innen kavaleriet i Târgovişte. Antonescu skal ha vært ærgjerrig og utålmodig med hensyn til opprykk, og dette ga seg utslag i en tøffhet. Senere skulle kombinasjonen av hans tøffe og nådeløse stil, og hans røde hår, gi ham kallenavnet Câinele roșu («Den røde hunden»). Antonescu utviklet også et rykte for å sette spørsmålstegn ved sine overordnede og klaget til nivåene over dersom han mente de tok feil.
Under det rumenske bondeopprøret i 1907 hadde han kommandoen over en kavalerienhet i Galați. Det hersker ulike oppfatninger om hva hans rolle var, om han var spesielt aktiv eller tilsvarende det som var vanlig for offiserene. I tillegg til å slå ned bøndenes opprør, var hans enhet også aktiv i å undertrykke sosialistiske aktiviteter ved havnen i Galați. Hans håndtering av situasjonen fikk anerkjennelse fra kong Carol I, som sendte kronprinsen, den senere kong Ferdinand I, til å rose Antonescu direkte foran hele garnisonen.
I 1908 ble han forfremmet til løytnant, tok mellom 1911 og 1913 videreutdannelse, og ble uteksaminert som kaptein.
Antonescu deltok i andre balkankrig i 1913 mot Bulgaria, og utmerket seg her slik at han ble tildelt Mikael den tapres orden, Romanias høyeste tapperhetsmedalje, da han tjenestegjorde som stabsoffiser i første kavaleridivisjon i Dobrudsja.
I august 1916 gikk Romania inn i første verdenskrig på Ententemaktenes side. Antonescu ble da stabssjef for general Constantin Prezan. De rumenske styrkene krysset Karpatene og rykket inn i områder som da var en del av Østerrike-Ungarn. Etterhvert gikk imidlertid krigen dårligere og tyske og bulgarske styrker rykket inn i Valakia. Antonescu ble bedt om å utarbeide en forsvarsplan for București. De rumenske myndighetene evakuerte inn i Moldova, og Antonescu, som nyutnevnt major ble operasjonssjef for forsvaret av Moldova. Han bidro til det taktiske opplegget som sikret seier i slaget om Mărășești (juli-august 1917), da rumenerne under general Alexandru Averescu lyktes i å stanse den tyske framrykkingen under generalfeltmarskalk August von Mackensen. Antonescu tilbrakte deretter resten av krigen i Prezans omgivelser.

Mellomkrigstiden

Etter krigen holdt han seg i den offentlige oppmerksomhet, og argumenterte sterkt for at Romania skulle få overført Transilvania under Fredskonferansen i Paris i 1919. I 1920 ble han oberst og nominert til å ble militærattache i Paris, men dette møtte motstand fra franskmennene da han i rapporten fra den franske militære observatøren ble omtalt som «ekstremt forfengelig», «sjåvinistisk» og «xenofobisk», men ble også vurdert til å ha «stor militær verdi» Da en ny attaché skulle oppnevnes i 1922, ble Antonescu igjen foreslått, og denne gangen var det vanskeligere for Frankrike å stoppe dette. På denne tiden tjenestegjorde han i den transilvanske byen Sibiu, hvor hans vanskelige og egenrådige oppførsel vakte stor irritasjon blant hans overordnede.
Som oberstløytnant og militærattaché thenestegjorde han i Paris fra 1922 og London og Brussel fra 1923. I 1926 vendte han hjem og gikk i en kommandostilling i Giurgiu før han året etter ble sjef for militærakademiet. I 1931 ble han brigadegeneral og fra 1. desember 1933 var han general og sjef for generalstaben. En konflikt med kong Carol II førte til at han måtte gå av i 1934, men han pleiet en nær kontrakt med den ytterste høyresiden i Romania, både Jerngarden, Corneliu Zelea Codreanu og Octavian Goga. Da Goga be statsminister i 1937, ble Antonescu forsvarsminister, en post han gjentatte ganger hadde forlangt å få.
Kong Carol II etablerte sitt diktatur i 1938, og innledet en hard forfølgelse av Jerngarden, som var blant Antonescus støttespilere. Antonescu gikk da av i protest og ble internert fram til 1940.

Andre verdenskrig

Da Romania som følge av Craiova-traktaten av 7. september 1940 måtte avstå det sørlige Dobrudsja til Bulgaria og halve Transilvania til Ungarn etter voldgiftkjennelsen i Wien 30. august 1940, presset Tyskland den rumenske kongen til å godta Antonescu som statsminister, og han ble utnevnt 5. september 1940. Han fikk omfattende fullmakter og truet deretter kongen til å abdisere. Kongen gikk i eksil, først til Spania, deretter til Mexico, Brasil og Portugal. Den nye kongen, Mikael, skulle ikke ha noen reell makt, og Antonescu ble conducător («leder») og dannet regjeringen blant annet sammen med Jerngarden. Han gjennomførte også store utrenskninger i den politiske og militære ledelsen.
I oktober 1940 tillot Antonescu at tyske soldater opererte på rumensk jord og undertegnet 23. november tremaktspakten som eksisterte mellom Tyskland, Italia og Japan. To dager senere sluttet Romania seg også til den tyskledede Antikominternpakten. Bortsett fra disse forpliktelsene, hadde Romania ikke noe traktatmessig eller formell tilknytning til Tyskland, og alliansen mellom de to landene fungerte som en uformell allianse. I 1946 hevdet Antonescu at denne tyskvennlige linjen var en fortsettelse av den tidligere rumenske politikken og at han fulgte den videre for å unngå at landet skulle bli et tysk protektorat.
Jerngarden gjennomførte et opprør i dagene 21. til 23. januar 1941 rettet mot Antonescu, ettersom de var uenige i politikken mot jødene i landet, og det var spenninger i forhold til regjeringen. Opprøret utviklet seg til pogrom mot den jødiske befolkningen. Antonescu utnyttet situasjonen og med tysk støtte ble Antonescus tidligere forbundsfeller i Jerngarden fjernet fra regjeringen, da de var for ytterliggående for de andre tysk-vennlige kretsene, og Antonescu lot hæren knuse Jerngarden. Under opprøret ble flere hundre medlemmer av Jerngarden drept eller skadet, og 9 000 medlemmer ble internert. Etter dette gikk Jerngarden i oppløsning, hvor ledelsen enten ble fengslet eller flyktet til Tyskland. Der ble de internert i spesialavdelinger i konsentrasjonsleirene Buchenwald og Dachau. Samtidig offentliggjorde Antonescu at han hadde innledet samarbeid med de såkalte Codrenistene, den fløyen av Jerngarden som hadde vært motstander av lederen Horia Sima, og leder av denne fløyen var Codreanus far, Ion Zelea Codreanu. Antonescu prøvde igjen å utvide sitt politiske grunnlag for regjeringen, men hans motstand mot et parlamentarisk system gjorde at han ble avvist.
Under den tyske invasjonen av Sovjetunionen, igangsatt 22. juni 1941, deltok rumenske styrker på tysk side. Beslutningen om å delta i invasjonen av Sovjetunionen tok Antonescu på egen hånd, uten å ha konsultert noen, men hadde politisk støtte for dette, bortsett fra det lille rumenske kommunistpartiet. De deltakende rumenske styrkene dannet Hærgruppe General Antonescu under den effektive ledelsen av den tyske generalen Eugen Ritter von Schobert. Romanias deltakelse på østfronten skjedde uten noen formell krigserklæring og ble igangsatt som følge av Antonescus ordre til soldatene om å krysse Prut-elven, som var den tidligere grensen mellom Romania og Sovjetunionen før 1940. Angrepet ble noen dager etterfulgt av omfattende pogromer i Iaşi, med Antonescus samtykke, der flere tusen jøder ble drept.
Både Bessarabia og Nord-Bukovina ble gjenerobret og deretter ble Hærgruppe General Antonescu oppløst 17. juli 1941. For å ha gjenerobret de tidligere områdene fra Sovjetunionen, ble han utnevnt til marskalk, tildelt andre og første klasse av Mikael den tapres orden, og Jernkorsets ridderkors 6. august 1941 av Adolf Htler personlig. Antonescu var på dette tidspunktet på høyden av sin makt, men videreføringen av krigen utover grensene fra 1940 ble ikke like godt tatt imot i befolkningen og i det politiske liv.  Men de rumenske troppene fortsatte felttoget østover langt utover de opprinnelige rumenske området. Antonescu argumenterte med at fienden måtte slås helt. To sentrale politikere, Iuliu Maniu og Constantin Brătianu, erklærte at «det rumenske folk vil aldri slutte seg til å videreføre kampene utenfor våre nasjonale grenser».
Utdypende artikkel: Odessamassakren
Tyske og rumenske styrker rykket inn i Odessa 16. oktober etter at de sovjetiske styrkene hadde evakuert fra byen. En uke senere eksploderte en tidsinnstilt bombe som sovjeterne hadde satt opp før de evakuerte, og denne bomben sprengte det rumenske hovedkvarteret og drepte 67 personer, herunder den rumenske øverstkommanderende, ytterligere 16 andre rumenske offiserer og fire tyske offiserer. Antonescu la ansvaret for bomben på jødene og kommunistene, og i tillegg la han skylden for de rumenske tapene under kampene om byen på de antatt jødiske kommissærene i Den røde armé, og dagen etter ble 5 000 jøder innsamlet og enten skutt i grupper på 30-40 eller hengt. Samme ettermiddag ble 25 000 jøder samlet inn og plassert i fire store lagerbygninger og skutt med maskingeværer gjennom huler i veggene. For å forsikre seg om at ingen overlevde, ble det klokken 17.00 satt fyr på bygningene. Andre jøder ble samlet i havneområdet, oversprøytet med bensin og satt fyr på. Anslagene for antatt drepte varierer fra 15 000, 25 000, 40 000 og til og med opp til 50 000.
Områder i Ukraina mellom Dnestr i vest og Søndre Bug i øst mot Reichskommissariat Ukraina, og sør mot Svartehavet ble lagt under rumensk kontroll og kalt Transnistria-guvernementet, med Odessa som administrasjonssted. Dette eksisterte i perioden 19. august 1941 til 29. januar 1944.
Antonescus regime spilte en betydelig rolle i Holocaust og fulgte i en mindre omfatning den nazistiske fremgangsmåten med undertrykkelse, forfølgelse og massakre av jøder og sigøynere, hovedsakelig i de østlige områdene som Romania tok tilbake eller okkuperte fra Sovjetunionen (Transnistria) og i Moldavia. I henhold til en internasjonal kommisjonsrapport som ble frigjort av den rumenske regjeringen i 2004, var Antonescus fascistiske regjering ansvarlig for mord i ulike former, innbefattet deportasjon til konsentrasjonsleirer og henrettelser utført av den rumenske hæren, politiet og den tyske Einsatzgruppen, på mellom 280 000 til 380 000 jøder i Romania og i krigssonene i Bessarabia, Bukovina og Transnistria.
De rumenske stykene led store tap, særlig som følge av slaget ved Stalingrad. Da krigen etter hvert gikk dårligere for Tyskland, og troppene måtte trekke seg tilbake, ble det viktig både for Antonescu og den demokratiske opposisjonen å forhindre en sovjetisk okkupasjon av Romania. Da slaget om Romania ble innledet i august 1944, gjennomførte kong Mikael et kupp i samarbeid med opposisjonspartiene og noen høyere offiserer den 23. august 1944 ved at Antonescu ble innkalt til et møte på det kongelige slottet, hvor han ble bedt å undertegne en våpenhvileavtale med de allierte og skifte side i krigen. Da Antonescu nektet, ble han arrestert av vaktstyrken. Constantin Sănătescu tok over ledelse av en ny samlingsregjering.
Det ble undertegnet en våpenhvile-avtale 12. september 1944, på sovjetiske vilkår, som i praksis var en kapitulasjon overfor Sovjetunionen. Våpenhvilen sørget for at Romania skiftet side i krigen, og erklærte Tyskland krig. De nye myndighetene oppfordret befolkningen til å ta godt imot de sovjetiske styrkene. Den røde armé kunne da rykke raskere gjennom Romania. Romania satte inn sine styrker i kampen mot sine tidligere allierte i kampen om Ungarn og Tsjekkoslovakia. Ved krigens slutt hadde Romania mistet rundt 300 000 mann. Det er anslått at kuppet forkortet krigen med så mye som seks måneder.
Antonescu ble holdt i arrest i București-området, og ble deretter overlevert til Sovjetunionen 1. september sammen med en rekke andre som hadde hatt høye posisjoner i hans styre, så som hans nestkommanderende Mihai Antonescu, den tidligere guvernøren av Transnistria-guvernementet Gheorghe Alexianu, forsvarsminister Constantin Pantazi, lederen for gendarmeriet Constantin Vasiliu og politisjefen i București Mircea Elefterescu. De ble deretter fraktet til Moskva og holdt internert resten av krigen i et gods utenfor byen, hvor de skal ha fått god behandling og bevoktet av en SMERSJ-avdeling direkte underlagt Josef Stalin.

Rettsoppgjør

I mai 1946 ble Ion Antonescu stilt for et såkalt folketribunal i Romania, en domstol som skulle tilsvare Nürnbergdomstolene i det alliertokkuperte Tyskland. Han fikk anklager om krigsforbrytelser, forbrytelser mot freden og høyforræderi. Det juridiske rammeverket var hovedsakelig utarbeidet av Lucrețiu Pătrășcanu, som hadde deltatt i kuppet og skulle bli justisminister. Selv om rettsoppgjøret skulle være mest mulig politisk balansert, ble det likevel en helning i retning av kommunistpartiet og de sovjetiske interessene (det var også problematisk at lovene fikk tilbakevirkende kraft (ex post facto-beslutninger). Den første av disse rettssakene fant sted allerede i 1945 mot kommandanter ansvarlige for gjennomføringen av Odessamassakren.
Antonescu ble forsvart av to offentlige forsvarere som han bare hadde fått snakke med en dag før rettsforhandlingene startet. Han ble funnet skyldig, men anket to ganger, under henvisning til at den daværende konstitusjon og lovgivning ikke ga det juridiske rammeverket for rettssaken, og heller ikke idømmelse av dødsstraff i fredstid, samt at det, i strid med våpenhvileavtalen, bare var en av de allierte maktene som var representert og ledet rettssaken. Begge ankene ble avvist etter seks dager. Antonescus advokat og hans mor søkte også kong Mikael om benådning, der de ba om at saken skulle bli ført for Nürnbergdomstolene.
Etter press fra den nye sovjetstøttede statsministeren Petru Groza, støttet kongen henrettelse. Sammen med sine medtiltalte Mihai Antonescu, Alexianu og Vasiliu, ble den tidligere conducător henrettet av en eksekusjonspelotong 1. juni 1946. Henrettelsen ble filmet, og viser at Antonescu nektet å ha bind for øynene og at han hilste ved å ta av seg hatten da skyteordren ble gitt. Henrettelsesstedet, et stykke utenfor byen Jilava og fengselet der, var kjent som Valea Piersicilor («Ferskentredalen»). I sitt siste brev til sin hustru anbefalte han henne å trekke seg tilbake til et kloster, og hevdet at kommende generasjoner ville se hans handlinger i et annet lys, og beskyldte rumenerne for å være «utakknemlige».