Audrey Hepburn

1929–1938: Familie og tidlig barndom

Hepburn ble født Audrey Kathleen Ruston 4. mai 1929 i Ixelles, en tospråklig kommune i Brussel i Belgia. Faren Joseph Victor Anthony Ruston (1889–1980) var britisk, og ble født i Úžice i Böhmen i Østerrike-Ungarn. Han la senere til Hepburn i etternavnet fordi han trodde han var en fjern slektning av James Hepburn, Maria Stuarts tredje ektefelle. Audrey Hepburns mor Ella van Heemstra (1900–1984) var en nederlandsk baronesse. Hun var datteren til Aarnoud van Heemstra, som var borgermester i Arnhem fra 1910 til 1920. Han var også guvernør i Surinam i Sør-Amerika, da en nederlandsk koloni, fra 1921 til 1928. Både Ruston og van Heemstra hadde vært gift tidligere, og Ella hadde to sønner fra sitt ekteskap.
Hepburns foreldre giftet seg 7. september 1926 i Jakarta i Nederlandsk India (dagens Indonesia). På den tiden arbeidet Ruston for et handelsselskap. Etter bryllupet flyttet paret til Europa, hvor han arbeidet for et låneselskap. Etter et år i London dro de til Brussel for at han skulle åpne et avdelingskontor. Hepburn levde et ganske beskyttet liv og dro frem og tilbake mellom familiens eiendommer i Nederland og Belgia, samt vinterskole i England. De bosatte seg til slutt i den belgiske kommunen Linkebeek i 1932.
Hepburns far ble stadig mer fraværende og begynte etter hvert å vise interesse for fascistisk politikk. I 1935 forlot han familien uten forvarsel, og Hepburn har senere sagt at dette gjorde uutslettelig inntrykk på henne. Senere tok Hepburns mor med seg Hepburn og hennes halvbrødre tilbake til eiendommen i Arnhem, og morens søknad om skilsmisse ble innvilget. Hepburn gikk deretter på en privatskole i Elham i det engelske grevskapet Kent. Hun gjenopptok kontakten med faren i 1960-årene da ektefellen Mel Ferrer sporet han opp i Dublin. Hepburn forsørget faren sin til han døde i 1980.

1939–1945: Krigsårene

Da Storbritannia erklærte krig mot Tyskland i september 1939 og andre verdenskrig brøt ut, dro Hepburn sammen med moren og halvbrødrene sine tilbake til Arnhem i håp om at Nederland skulle holde seg nøytralt, som under første verdenskrig. Søskenflokken gikk på en liten skole i Arnhem mens krigen pågikk, og fra 1941 fortsatte Hepburn ballettreningen hos de Arnhemse Muziekschool. Da Nederland ble okkupert av Tyskland i 1940, gikk Hepburn under navnet Edda van Heemstra. Hepburns mor var redd Audrey-navnet kunne indikere datterens engelske herkomst, som i verste fall kunne føre til deportasjon.
Krigsårene påvirket familien; Hepburns onkel Otto van Limburg Stirum ble blant annet arrestert og henrettet av Gestapo. De forskjellige hendelsene Hepburn var vitne til under krigen gjorde inntrykk: «I stunder som denne lærer du om død, savn og fare, som gjør at du verdsetter trygghet og hvor raskt det kan forandre seg. Du lærer deg å være seriøs om det som betyr noe.» Etter de alliertes invasjon i Normandie i juni 1944 ble levevilkårene i Nederland tøffere, og Arnhem ble totalskadd etter operasjon Market Garden i september 1944. Den nederlandske befolkningen gikk inn i en periode med hungersnød, og Hepburn pådro seg flere sykdommer på grunn av feilernæring. Flere av familiens eiendommer ble ødelagt, og Hepburns mor bestemte seg for å flytte til Amsterdam da krigen endte.

1945–1952: Filmroller og Broadway-debut med Gigi

Hepburn fortsatte ballettstudiene i Amsterdam under Sonia Gaskell, en fremtredende skikkelse i nederlandsk ballett, og den russiske ballettlæreren Olga Tarassova. En dag fikk danseskolen som Hepburn gikk på besøk av den nederlandske filmregissøren Charles Huguenot van der Linden. Han var på utkikk etter en ung jente som kunne spille en flyvertinne i sin nyeste film Nederlands in zeven lessen. Hepburn fikk rollen. Senere flyttet hun til London for å studere ballett med Marie Rambert på Rambert School of Ballet, som da lå i Notting Hill. Rambert fortalte Hepburn at hun ikke hadde god nok kroppsbygning til å bli en førstedanserinne, og at hun heller burde satse på en karrière som andredanserinne. Hepburn ville da heller prøve seg som skuespiller. Hun bestemte seg etter hvert for å fjerne «Ruston» fra etternavnet, og hun skulle nå hete «Audrey Hepburn». På fritiden begynte hun å gå på opptaksprøver for West End-musikaler. Hepburn var korpike i den britiske oppsetningen av Broadway-musikalen High Button Shoes i 1948 og fikk en rolle i Cecil Landeaus revy Sauce Tartare i 1949. Hun spilte også i oppfølgeren Sauce Piquante, som hadde première på West End 27. april 1950. 
Landeau oppfordret Hepburn til å prøve seg som skuespiller. Hun ble lært opp i talekunst av karakterskuespilleren Felix Aylmer, og ifølge biograf Ian Woodward ble Hepburns polerte talemåte ett av skuespillerens mest «karakteristiske kjennetegn». Filmregissøren Mario Zampi og manusforfatteren Michael Pertwee tilbød Hepburn en av hovedrollene i komedien Latter i paradis, men hun takket nei fordi hun hadde andre forpliktelser. Hun fikk likevel en mindre rolle som en pike som selger sigaretter. Hun ble etter hvert tilbudt en kontrakt med filmselskapet Associated British Picture Corporation. I 1951 hadde Hepburn små roller i komediene One Wild Oat, Stokkete ekteskap og Jeg stjal en million. Hun fikk senere en større birolle i Thorold Dickinsons dramafilm Secret People i 1952, om to søstre som motvillig blir involvert i attentatsplaner. Hepburn spilte ballettdanseren Nora Brentano i filmen, en av de to søstrene.
Hepburns neste filmrolle var som en bortskjemt skuespiller i komedien Monte Carlo Baby i 1952. Under innspillingen av filmen i Monte Carlo ble hun oppdaget av den franske forfatteren Sidonie-Gabrielle Colette, som bestemte seg for å gi Hepburn hovedrollen i Broadway-skuespillet Gigi, basert på hennes kortroman Gigi. Teaterstykket hadde urpremière i Fulton Theatre 24. november 1951. Selv om stykket fikk blandet kritikk, ble Hepburn rost for sin rolletolkning. Henry P. Murdoch fra The Philadelphia Inquirer skrev at hennes «fantastisk spenstige rolleskildring» etablerer henne som «en skuespiller på øverste hylle», mens The New York Times kalte Hepburn «en ung skuespiller med sjarm, ærlighet og talent». Hun vant en Theatre World Award for arbeidet.

1964–1967: My Fair Lady og Alliert med mørket

I 1964 hadde Hepburn hovedrollen i George Cukors filmmusikal My Fair Lady, som var basert på Broadway-musikalen My Fair Lady. Selv om tilhengere av musikalen forventet at Julie Andrews skulle gjenta rollen fra Broadway, var det Hepburn som til slutt fikk rollen som Eliza Doolittle. Eliza er en cockneytalende blomsterpike som blir lært opp av en professor (Rex Harrison) til å bli en dannet frøken med velartikulert tale. Hepburns sangstemme ble dubbet av Marni Nixon, selv om hun ble lovet å få synge låtene selv. Hepburn fikk god kritikk og ble nominert til en ny Golden Globe for rolleskildringen. Bosley Crowther fra The New York Times skrev at hun gir filmen «det lille ekstra av subtil magi og egenart». Filmkritiker Roger Ebert skrev i 2006 at Hepburn mestret filmens språklige utfordringer «med likegyldig selvtillit».
I 1964 hadde hun også hovedrollen i screwballkomedien Når Paris bobler. Filmen handler om en forfatter (William Holden) og hans sekretær (Hepburn) som har to dager på seg til å skrive et flunkende nytt filmmanuskript. Variety var misfornøyd med filmen, men roste Hepburns rolletolkning og skrev at hun er et «forfriskende individ i en tid med overdrevet kurve». I 1966 samarbeidet hun med William Wyler for tredje gang (etter Prinsesse på vift og Løgnen) med kuppfilmen Hvordan man stjeler en million. Den handler om Hepburns rollefigur Nicole som må samarbeide med en kunsttyv (Peter O'Toole) for at faren (Hugh Griffith) ikke skal bli avslørt for kunstforfalskning. Crowther fra The New York Times roste skuespillet i filmen og kalte Hepburns rolleskildring «saftig».
Hepburn hadde to filmroller i 1967. Den første var den eksperimentelle dramakomedien To må man være, om et ulykkelig ektepar på vei til Sør-Frankrike, som ser tilbake på det 12 år lange forholdet deres. Hepburn spilte Jo Wallace, mens Albert Finney spilte ektemannen Marcus. Biograf Martin Gitlin skrev i 2008 at det var likheter mellom det ulykkelige ekteskapet i filmen og Hepburns ekteskap med Mel Ferrer. Dette førte til at Hepburn spilte Joanna «med enorm realisme, overbevisning og emosjonell dybde». Hun ble nominert til en Golden Globe for beste kvinnelige hovedrolle i en musikal eller komedie for arbeidet.
Den andre filmen i 1967 var den psykologiske thrilleren Alliert med mørket. Den handler om en fotograf som motvillig blir eieren av en dukke fylt med heroin når en ung kvinne gir den til ham på flyplassen. Tre forbrytere iscenesetter en slags forestilling for å lure fotografens blinde kone (Hepburn) til å fortelle dem hvor dukken befinner seg. Crowther fra The New York Times skrev denne gang at «Hepburn spiller den gripende rollen med en såpass søt holdning, forandrer seg såpass hurtig og tilkjennegir frykten på en såpass dyktig måte, at hun skaper sympati og angst og får ekte soliditet i sluttscenene.» Hun ble nominert til Oscar for beste kvinnelige hovedrolle for rollen.

1968–1993: Siste filmprosjekter og Gardens of the World

Etter 1967 tok Hepburn en pause fra filmbransjen for å tilbringe mer tid med familien. Hun fikk en æres-Tony i 1968 for sitt arbeid på scenen. I 1976 spilte hun Lady Marian i eventyrfilmen Robin og Marian, om en aldrende Robin Hood (Sean Connery) som må kjempe med sitt eget glorifiserte heltebilde etter å ha vært mange år borte som ridder under korstogene. Filmkritiker Roger Ebert roste Hepburns samspill med Connery og skrev: «De gløder. [...] Og de projiserer så vidunderlig sammensatte, gode og ømme mennesker. De 20 årene som har gått har gitt [Robin og Marian] nåde og visdom.» Hepburns neste film var krimthrilleren Farlig arv i 1979. Den handler om Elizabeth Roffe (Hepburn), som arver et legemiddelkonsern etter at faren tilsynelatende blir drept i en klatreulykke.
I 1981 hadde Hepburn hovedrollen i den romantiske komedien They All Laughed, om tre privatdetektiver som etterforsker to vakre kvinner for utroskap. Hepburn spilte Angela Niotes, en av de to kvinnene som blir etterforsket. I 1987 spilte hun mot Robert Wagner i TV-filmen Tyv lurer tyv. Hepburn spilte en berømt konsertpianist fra en aristokratisk bakgrunn som stjeler den uvurderlige Fabergéeggsamlingen for å frigjøre sin bortførte forlovede.
I 1988 deltok hun i to dokumentarprosjekter. Hun dukket opp i dokumentarfilmen Gregory Peck: His Own Man, om skuespilleren Gregory Peck, som var motspilleren hennes i Prinsesse på vift. I tillegg var hun med i TV-episoden «Directed by William Wyler» fra dokumentarserien American Masters, som handlet om William Wylers regikarrière. Hepburns siste filmrolle var som engelen Hap i Steven Spielbergs dramakomedie Always i 1989. I januar 1990 vant hun æresprisen Cecil B. DeMille Award fra Golden Globe-akademiet for sitt «fremragende bidrag til underholdningsverdenen». I 1992 fikk hun også en ærespris fra BAFTA-akademiet og en Screen Actors Guild Life Achievement Award fra fagforeningen Screen Actors Guild (SAG).
I 1993 var hun programleder for dokumentarserien Gardens of the World with Audrey Hepburn for TV-kanalen PBS. Det var en miniserie på åtte deler som etterfulgte en kort TV-spesial fra 1991. Serien handler om ulike blomsterhager rundt om i verden, blant annet i Frankrike, Nederland og Italia. TV-serien hadde premiere 21. januar 1993, én dag etter Hepburns dødsfall. Barbara Saltzman fra Los Angeles Times skrev at tidspunktet for sendingen var uheldig, «men rosens tidløse skjønnhet i første episode er et passende symbol på hennes eleganse og stil». Hun skrev videre at Hepburn var «en minneverdig turguide» i den første episoden «Roses and Rose Gardens». Hepburn vant en Primetime Emmy Award for beste individuelle prestasjon innen informasjonsprogram for arbeidet.
Skuespilleren leste inn eventyr og andre barnefortellinger for lydboken Audrey Hepburn's Enchanted Tales, som ble utgitt i 1992. For arbeidet med denne vant hun en Grammy Award for beste lydbok for barn i 1994. Inntektene for albumet gikk til American Society for the Prevention of Cruelty to Animals (ASPCA).

Filantropi

Etter at Hepburn i stor grad la opp filmkarrièren for å tilbringe mer tid med familien, fikk hun også mer tid til å drive med filantropi. Hun ble etter hvert en viktig medspiller for hjelpeorganisasjonen UNICEF, og i 1988 ble hun goodwill-ambassadør for virksomheten. Hepburn har sagt at erfaringene fra andre verdenskrig var en medvirkende faktor til arbeidslysten: «Jeg vet hva UNICEF betyr for barn, for jeg var en av dem som fikk mat og medisinsk hjelp etter andre verdenskrig.» Skuespilleren fikk mye oppmerksomhet for arbeidet, og George H.W. Bush belønnet henne med Presidentens frihetsmedalje i desember 1992. Hun fikk også en Jean Hersholt Humanitarian Award fra Academy of Motion Picture Arts and Sciences (AMPAS) for å ha stilt filmbransjen i et positivt lys gjennom sitt humanitære arbeid. Sønnen Sean Hepburn Ferrer mottok prisen på hennes vegne. UNICEF avduket også en egen statue i New York, «The Spirit of Audrey», til minne om skuespillerens filantropiske arbeid.
I stillingen som goodwill-ambassadør deltok Hepburn i UNICEFs arbeid i blant annet Bangladesh, El Salvador, Vietnam, Kenya og Sudan. Hun fortalte om feltarbeidet til pressen og stilte ofte til intervjuer for å snakke om prosjektene, mer enn hun pleide å snakke om filmene sine. Hepburn dro til Etiopia i 1988 og har sagt: «Hjertet mitt er knust. Jeg føler meg desperat. Jeg kan ikke fordra at to millioner mennesker står i overhengende fare for å sulte ihjel, mange av dem barn, [og] ikke fordi det ikke er tonnevis av mat nord i Shoa. Maten kan ikke bli distribuert. [...] [Jeg] så mødre og barn som hadde gått i ti dager, kanskje til og med tre uker, og som hadde lett etter mat og bosatt seg i ørkenen i midlertidige leirer hvor de kanskje dør. Fryktelig. Det bildet blir for mye for meg. 'Den tredje verden' er et uttrykk jeg ikke liker så godt, fordi vi er alle én verden. Jeg vil at folk skal vite at den største delen av menneskeheten lider.»

Ekteskap og barn

Hepburn forlovet seg med forretningsmannen James Hanson i 1952, som hun kjente fra oppholdet i London. De brøt forlovelsen i desember 1952. I begynnelsen av 1950-årene var hun også sammen med teaterprodusenten Michael Butler. Hepburn møtte skuespilleren Mel Ferrer i et cocktailselskap hos Gregory Peck, og de spilte etter hvert mot hverandre i skuespillet Undine. De ble sammen under arbeidet på teaterprosjektet og giftet seg 25. september 1954 i Bürgenstock i Sveits. Hepburn ble gravid flere ganger i ekteskapet med Ferrer, men de fleste svangerskapene endte i spontanabort. Da hun ble gravid for tredje gang tok hun en pause fra filmarbeidet; sønnen Sean Hepburn Ferrer ble født 17. juli 1960. Hepburn og Ferrer ble skilt 5. desember 1968.
Audrey Hepburn møtte den italienske psykiateren Andrea Dotti på et cruiseskip i juni 1968. De giftet seg 18. januar 1969 i Morges i Sveits, og sønnen Luca Dotti ble født 8. januar 1970. Både Hepburn og Dotti hadde forhold utenfor ekteskapet; Hepburn med skuespilleren Ben Gazzara under innspillingen av Farlig arv (1979). Etter 13 års ekteskap skilte de seg i 1982. Fra 1980 og frem til hennes død var hun sammen med den nederlandske skuespilleren Robert Wolders.

Sykdom og død

Da Hepburn kom hjem til Sveits i september 1992 etter å ha tilbrakt noen uker i Somalia, begynte hun å få magesmerter. Det viste seg senere at hun hadde en form for magekreft. Hepburn tilbrakte den siste tiden med familien i Tolochenaz i Sveits og døde 20. januar 1993. Hun ble gravlagt 24. januar 1993 på Tolochenaz kirkegård. Et gammelt skolelokale bak kirkegården ble senere gjort om til et lite museum dedikert til skuespilleren, men det ble nedlagt i 2002.

Utmerkelser

Audrey Hepburn er en av 16 personer som har vunnet de fire store bransjeprisene i USA (Oscar, Tony, Emmy og Grammy). Hun vant Oscar for beste kvinnelige hovedrolle for rolleskildringen i Prinsesse på vift, samt æresprisen Jean Hersholt Humanitarian Award for sitt humanitære arbeid. Hepburn ble også nominert for rollene i Sabrina, Nonnens historie, Frokost hos Tiffanys og Alliert med mørket. Hun har vunnet tre Golden Globes fra ti nominasjoner, blant annet publikumsprisen Henrietta World Film Favorite og æresprisen Cecil B. DeMille Award. Skuespilleren vant også en Primetime Emmy Award for arbeidet med dokumentarserien Gardens of the World with Audrey Hepburn og en Grammy Award for lydboken Audrey Hepburn's Enchanted Tales. Hepburn ble belønnet med en Tony-pris for innsatsen i skuespillet Undine, samt en æres-Tony i 1968. Hun har i tillegg fått Screen Actors Guild Life Achievement Award fra fagforeningen Screen Actors Guild (SAG) og en stjerne på Hollywood Walk of Fame.

Arv og innflytelse

I tillegg til å bli belønnet med diverse ærespriser, ble hun i 1999 kåret til tidenes tredje viktigste kvinnelige filmlegende av Det amerikanske filminstituttet. De hadde valgt skuespillere med en betydelig tilstedeværelse i amerikanske spillefilmer, og Hepburn ble kun forbigått av Katharine Hepburn og Bette Davis. Det har blitt skrevet flere biografier om henne, og TV-filmen The Audrey Hepburn Story fra 2000 er basert på hennes liv. Både Jennifer Love Hewitt og Emmy Rossum spilte Hepburn i filmen. Hepburn blir også stadig brukt som frontfigur for reklamekampanjer verden over. Kirinbryggeriet brukte videoklipp fra Prinsesse på vift som reklame for svart te, mens klesmerket Gap brukte klipp fra Forelsket i Paris i sin reklamefilm fra 2006.
Filmkritikeren Charles Champlin skrev en artikkel om Hepburn for Los Angeles Times like etter hennes død. Han kalte henne en «Hollywood-stjerne» med «en berømmelse og et omdømme som ble dyrket i Hollywood-filmer». Champlin skrev videre at hun hadde direkte innflytelse på hvordan menn skuet kvinner, «at en kvinnes sanne skjønnhet lot seg bedre avsløre i hennes stilfullhet, sinnsro, sjarm, intelligens og ærlighet». «Som de fleste populære filmstjerner, ble Hepburn beundret like mye av menn og kvinner. Hvis hun overbeviste mennene om å tenke nytt på hva de burde ønske å finne hos kvinner, tviler jeg ikke på at kvinnene (misunnelig, kanskje, på hennes skjønnhet) kunne identifisere seg med hennes uavhengige ånd og hennes klare selvfølelse og selvverd.»

Stilinnflytelse

Hepburn ble etter hvert lagt merke til på grunn av sin klesstil og sitt distinkte utseende, i den grad at journalist Mark Tungate beskrev henne som et gjenkjennelig varemerke. Da hun brøt gjennom med Prinsesse på vift i 1953 ble hun sett på som et alternativt feminint ideal som appellerte mer til kvinner enn menn. Hun hadde kort, mørkt hår, tykke øyenbryn og en slank kropp, et utseende det var lettere for unge kvinner å etterligne. Motefotografen Cecil Beaton skrev om Hepburn i magasinet Vogue i 1954: «Ingen så ut som henne før andre verdenskrig... Likevel anerkjenner vi hvor riktig denne tilstedeværelsen er i forhold til våre historiske behov. Beviset er at tusenvis av imitasjoner har dukket opp.» Hun og modellen Twiggy var blant foregangskvinnene som gjorde det populært å være slank.
Hepburn ble assosiert med en minimalistisk stil og brukte ofte klær med enkle silhuetter som tydeliggjorde den slanke kroppen hennes, monokromatiske farger og tidvis atypisk utsmykning. På slutten av 1950-årene gjorde Hepburn det populært å gå i svarte leggings. Rachel Moseley skrev en artikkel om Hepburns motearv for The Guardian. Hun skrev at Hepburn ble veldig kjent for å gå i «slanke, svarte bukser, flate, ballettaktige pumps og en fin, svart trøye». Moseley mente at denne klesstilen var ny, ettersom kvinner fremdeles gikk i skjørt og høye hæler langt oftere enn de gikk i bukser og flate sko.
Audrey Hepburn fikk et veldig godt arbeidsforhold med den franske motedesigneren Hubert de Givenchy. Givenchy lagde Hepburns kostymer i Sabrina (1954), Kjærlighet om ettermiddagen (1957), Forelsket i Paris (1957), Frokost hos Tiffanys (1961). Charade – Hvem svindler hvem? (1963), Når Paris bobler (1964) og Hvordan man stjeler en million (1966). Ifølge Moseley har mote en unormalt stor rolle i flere av Hepburns filmer. «Kostymene er ikke karakterbundet, er ikke bare en del av scenebildet, men som 'mote' tar de en del av estetikken i sin egen rett.» Hepburn selv har sagt at Givenchy «ga meg et utseende, en type, en silhuett».
Hepburns innflytelse på motebransjen har vart lenge etter at hun gikk bort, og hun er fremdeles en inspirasjon for mange motedesignere.