Lockheed Starliner

Konstruksjon og utvikling

Starliner ettefulgte Lockheed L-1049 Super Constellation. Utviklingen av Starliner begynte da Lockheed konstruerte L-1449 som motstykke til  Douglas DC-7C Seven Seas. Den var utstyrt med fire  5 500 hk Pratt & Whitney PT2G-3 turboprop motorer. L-1449 kunne ha større marsjfart enn DC-7C, men måtte ha rekkevidde tilsvarende 10 200 imperial gallon drivstoff i nye 46 meter lange vinger. Pratt & Whitney droppet PT2-prosjektet ca. mars 1955 på grunn av antatt drivstoff-forbruk og høye driftsutgifter, selv om T34, den militære versjon av motoren, ble brukt i Douglas C-133 fraktfly (som også hadde marginal pålitelighet).
L-1449 ville ha blitt 140 cm lenger enn L-1049-serien med en maks bruttovekt (MGTOW) 79,3 tonn. L-1549 avløste 1449 tidlig 1955 med et ytterligere 100 cm forlenget skrog og MGTOW på 87 500 kg, trolig med de samme PT2 turboprop.
Lockheed informerte TWA den 30. september 1954 at L-1449 ville bruke samme skrog som 1049-serien; Hughes Tool Co. bestilte 25 i desember, selv om TWA estimerte at L-1449 ville tape penger, selv med alle seter var solgt. Da P&W droppet sin motor, foreslo  Lockheed en L-1549 med Allison turboprops, men TWA og Lockheed ble enige om L-1649 med stempelmotor og endret L-1449-kontrakten. I april 1955 fortalte Lockheed TWA at de ønsket å droppe L-1649, men Hughes var ikke enig.
Selv om  L-1449 og L-1549 ikke ble bygget, ble alle Constellations fra og med 1954 forsterket til å tåle skyvekraften fra T34/PT-2 turboprop som ble montert i flere R7V-2 Constellations for United States Navy (USN).
Med avskaffelsen av L-1549 konstruerte Lockheed en mindre ambisiøs oppgradert Constellation, serie L-1649A Starliner. Denne nye konstruksjon, L-1049G-skrog, nye 46 meter lange vinger og fire Wright R-3350 988 TC18-EA-2 turbocompound stjernemotorer gjorde det mulig for Starliner å fly nonstop fra California til Europa. Lockheed sa at den nye L-1649A kunne frakte 58 passasjerer 10 000 km i 650 km/t, eller fra Paris til New York tre timer raskere enn DC-7C. I januar 1958 oppga Pan American DC-7C rutetid fra Orly til Idlewild på 14 timer,15 min; for L-1649 oppa TWA 14 timer, 50 minutter.

Operativ historie

L-1649A prototype fløy første gang 11. oktober 1956. (Prototype [N1649] forble hos Lockheed til tidlig 1970-tallet, da den ble solgt til Japan.) Som rutefly begynte de sin karriere 1. juni 1957 med en TWA-rute fra New York til London og Frankfurt. TWA kalte sine L-1649 «Jetstreams» og brukte dem på lange innenriksruter, og fra New York til Europa og videre mot Østen. I juli 1958 hadde TWA 60 flyvninger i uken fra Europa til New York, 30 med  L-1649, inklusive syv nonstop i uken fra Paris, fem fra London, fire fra Frankfurt, to hver fra Madrid, Lisboa og Genève, en fra Zürich og en fra Roma. Tre L-1649 i uken fløy Polarruten fra Europa til California, enkelte nonstop.
Boeings 707 erstattet TWAs transatlantiske passasjerfly, L-1649 i oktober 1961, 707 og Convair 880 fra innenriks ruter i desember 1962. Tidlig på 1960-tallet konverterte Lockheed tolv TWA  L1649 til fraktfkly som fraktet last over Atlanterhavet til 1964 og innenlands frem til 1967.
Air France kjøpte ti Starliners. De var eneste selskap som markedsførte flyet med sitt opprinnelige navn ("Super Starliner"). Transatlantiske flyvninger varte fra august 1957 til september 1960 da 707 overtok. Fra april 1958 fløy Air France L-1649 fra Paris til Anchorage og Tokyo, men de fikk ikke tillatelse til å fly til vestkysten av USA. Sommeren 1959 fløy de 22 nonstop i uken fra Orly til Idlewild, fire av disse fortsatte til Mexico by; to ukentlige L-1649 fløy fra Orly til Montreal og Chicago Midway og tilbake. Den to ganger ukentlige  ORY-ANC-TYO-ruten var planlagt for 30 timer, 45 min, sammenlignet ned 42 timer, 20 min for den raskeste L-1049G via India  (og 32 timer 00 min for BOAC's Comet fra London til Tokyo via India).
Lufthansa var siste selskap til å kjøpe nye Starliner. Deres fire  Starliners ble markedsført som "Super Stars" og fløy transatlantiske ruter. Lufthansa's Starliners ble levert nonstop til Hamburg fra Lockheed's fabrikk i Burbank. Sommeren 1959 opererte Lufthansa nonstop til New York fra Frankfurt, Düsseldorf og Orly. Lockheed bygde om to av Lufthansa's Starliners til frakt etter at Boeing 707 hadde byttet de ut som transatlske passasjerfly i 1960.
LAI (Linee Aeree Italiane) bestilte fire Starliners, men tok ikke levering etter sammenslåing med Alitalia i oktober 1957. Alitalia hadde akseptert  DC-7C og var ikke interessert i Starliners. De ble i stedet levert til TWA i 1958. Varig bestilte to Starliners, men ordren ble byttet ut med to L-1049G.
DC-7C endte opp med salg av flere fly enn Starliner som hadde større rekkevidde enn sin rival, men var dyrere (3 million dollar) og ble tatt i bruk et år senere. Tilslutt, bare 44 Starliners ble bygget, (inklusive prototypen) sammenliknet med 121 DC-7C.
Alaska Airlines brukte to Starliners for MATS operasjoner på 1960-tallet. Andre operatører brukte Starliners til charter. Et mindre antall Starliners ble brukt som fraktfly i Alaska på 1970-tallet. Tidlig på 1980-tallet opphørte all bruk av  Starliners kommersielle flyvninger
Fire Starliners eksisterer fortsatt. Lufthansa setter en i stand til luftdyktig.