Ulv i Europa

Det har vært ulv i Europa i hundretusener av år. Alle tilhører arten Canis lupus, den mest dominerende ulvearten i verden, men det finnes flere underarter. I Eurasia/Afrika er det avdekket minst fire linjer.

Forhistorie

I motsetning til den amerikanske skrekkulven (Canis dirus) og andre dyr fra megafaunaen ser det ikke ut til at ulven økte størrelsen mye i løpet av siste istid, men heller sosiale ferdigheter som gjorde dem i stand til å jakte effektivt i store flokker når det var nødvendig, og i par eller alene når byttedyrene ble færre. Når isen smeltet og megafaunaen forsvant, var det lett for ulven å tilpasse seg, og den ble en av de meste utbredte rovpattedyrartene. Som topp-predator kunne ulven «kontrollere» økosystemet under seg.
Ved slutten av siste istid var ulven utbredt over store deler av Europa, og etterhvert som isbreene smeltet fulgte den reinflokkene inn i nye områder. Problemet for ulven var at samtidig med dens utvikling, utviklet en annen sosial, tilpasningsdyktig topp-predator seg – mennesket. Ulv og mennesker har en så lik sosial struktur at ulvevalper kan adopteres inn i en menneskeflokk og tilpasses familiens/stammens behov for hjelp på jakt og med vakthold og lignende. Man vet ikke akkurat når de første ulvene ble temmet, men det hendte trolig for omkring 40 000–20 000 år siden. Man regner at tamhunden var domestisert for cirka 15 000 år siden. De første tamme ulvene utviklet imidlertid seg gradvis, gjennom selektiv utvelgelse, til de mange hunderasene vi har i dag.
Likheten gjorde også mennesker og ulver til direkte konkurrenter og de jaktet også på hverandre. Trolig var forholdet nokså jevnbyrdig i starten, men etterhvert som menneskenes samfunnsutvikling akselererte etter istiden, ble ulvene liggende etter, og med oppfinningen av skytevåpen var slaget tapt for ulven over store områder. På De britiske øyer ble den siste ulven skutt på midten av 1700-tallet og ved slutten av 1800-tallet var ulven utryddet i store deler av Vest-Europa. Bestander av ulv overlevde i  sentral-/søreuropeiske og russiske skog- og fjellområder.

Ulven vender tilbake

Lavmålet for den europeiske ulvebestanden var på slutten av 1960-tallet, da de skandinaviske ulvene var nærmest utryddet og det sto ikke stort bedre til i resten av Europa. Unntaket var i Romania, der en diktator holdt liv i en stor rovdyrbestand for å ha noe å jakte på sammen med sine kamerater.
Vendepunktet kom på 1970-tallet med fredning og ny miljøbevissthet blant befolkning og politikere. Hvis ulven får sjansen vil den øke raskt i antall og spre seg vidt. Erfaringer fra Yellowstone nasjonalpark i USA demonstrerer potensialet, der har 31 ulver som satt ut i årene 1995-97(?) økt til over 700 i dag, og ulver fra Yellowstone er funnet helt ned til Oregon(sjekk). Men mens Yellowstone er villmark kan det samme ikke sies om store deler av Europa, her har reetableringen møtt betydelig motstand og selv om ulv kan tilpasse seg de fleste forhold bare den får være i fred, så er ulven dårlig tilpasset et moderne samfunn, bl.a. har ulver en egen evne til å bli ihjelkjørt av tog og biler.
For å inspirere og lede arbeidet med reintroduksjon av ulv ble Wolf Spesialist Group stiftet i 1981.
Action Plan for the conservation of the wolves (Canis lupus) in Europe – fra 2000
The Challenge and Opportunity of Recovering Wolf Populations – av L. David Mech, klassisk artikkel om reintroduksjon av ulv

Skandinavia

På begynnelsen av 1800-tallet var det store ulvebestander i Norge og de skandinaviske landene, men antallet gikk sterkt ned fram mot midten av århundret. Den sterke avgangen skyldes flere faktorer: «ulvepesten» slo til rundt 1840, i 1845 startet en statlig utrydningskampanje med innførsel av skuddpremie på flere rovdyr og store rovdyrbestander sammen med et sterkt befolkningspress (jakt, press på utmarka) førte til at de viktigste byttedyrene som elg, rådyr og hjort ble så godt som utryddet.
Bestandsnedgangen fortsatte til den siste skandinaviske ulven døde engang på 1960-tallet, og ulven ble fredet rundt 1970. Nærmeste ulvebestand var i Russland (Sovjetunionen) hvor ulv vandret over grensen til Finland og til dels Finnmark. En livskraftig finsk/russisk bestand etablerte seg i Sørøst-Finland. Fra denne bestanden kunne en ny skandinavisk bestand bygges, problemet var at ungulver på vandring måtte måtte gjennom store reindriftsområder hvor de «forsvant». Dette skjedde flere ganger med «kjente» ulver, og i desperasjon startet svenske myndigheter og organisasjoner «Projekt-VARG», hvor utsetting av ulv i Dalarna og Värmland ble anbefalt. Prosjektet ble lagt ned i 1977, etter mye bråk.
På slutten av syttitallet dukket flere ulver opp i Sør-Norge/Sverige, blant annet den «kjente» Vegårdsheiulven og det første kjente paret etablerte seg på svensk side øst for Finnskogen. Mange koblet dette sammen med Projekt-VARG og mente at ulvene var blitt satt ut. Trass i at ulven har stort reproduksjonspotensial (30% pr år) var bestanden lite livskraftig på grunn av innavl, inntil en ny finsk/russisk hannulv kom med friskt blod og ga en sterk bestandsøkning utover 1990-tallet. Senere har bestandsutviklingen stagnert noe, grunnet tyvjakt hevder mange, men siste sesong (2004) var det rekordyngling med antagelig over 13 ynglinger i den svensk/norske bestanden.
For å unngå innavl må bestanden tilføres nytt blod fra moderbestanden, den siste kjente kontakten i 1992 vitaliserte bestanden, i januar 2002 slo en finsk/russisk hannulv - «John» - seg ned i Nord-Sverige, midt i et reinbeiteområde. Det ble mye bråk, myndighetene satte mye inn på å hindre at John forvant, 15 måneder senere ble senderen tyst. Les mer om Laponiavargen. Tidlig i 2005 dukket det opp tre finsk/russisk ulver i nord/midt-Sverige. Deriblant en som holder til nær Sundsvall og en hannulv som markerer revir nær det  lille tettstedet Ringvatnet, hvor den har lagt sin elsk på tispene. Hva som skjer med disse ulvene er usikkert. I midten av februar (2005) ble  den tredje av disse  skutt nær Pajala i svensk lappland, samme dag som  fellingstillatelse ble gitt på Ringvatnvargen som ble skutt to dager senere.
Ifølge en undersøkelse utført av Scandulv er innavlsituasjonen i den sørskandinaviske bestanden kritisk, ulver i bestanden er nærmere i slekt enn helsøsken. For eksempel var alfahannen i Koppangsflokken far til alfatispa på bildet til høyre.

Grønland

Ulven ble utryddet på Grønland på 30-tallet, men vendte tilbake til i begynnelsen av 80-tallet og ble første gang observert i 1984. De nye ulvene vise seg å være to arktiske ulver — (Canis lupus arctos) – fra kanadiske Ellesmere Island. I dag har Grønland en bestand på om lag 100 ulver.
Forskning viser at Moskusokser utgjør 65-75% av næringsinntaket, men det er usikkert om ulv er ansvarlig for en markert nedgang i moskusbestanden siden ulv reetablerte seg på øya.

Frankrike

Etter å ha vært utryddet i mer enn femti år vandret ulv inn i sørøst Frankrike fra Italia på begynnelsen av 90-tallet. I dag er det 30-50 ulver i området og konfliktene i forhold til landbruk er så store at myndighetene har gitt fellingstillatelse på fem ulver.
Wolf Wars in the French Alps

Italia

Under siste istid isolerte store breer ulvene i Italia fra resten av Europa, etter istiden førte menneskeskapte- og geografiske forhold til at isolasjonen fortsatte og den italienske ulven utviklet seg til å bli så forskjellig fra ulv andre steder i Europa at mange mener den kan regnes som en underart.
Ulven forsvant fra Alpene i 20-årene, men noen få individer overlevde i sentrale områder i fjellkjeden Appenninene. Utover 70-tallet ble forholdene bedre for ulvene, fraflyttingen fra landsbygda minsket konfliktene med bøndene, reintroduksjon av hjortedyr ga mer mat, og fredning i 1976 ga en vis beskyttelse. Fra et lavmål på 100 dyr i 1972 har bestanden økt til om lag 500 dyr i dag, og ulv fra Italia har vandret inn i Frankrike og etablert seg der.
Dagens bestand er stabil eller i svak vekst og blir betegnet som «passende», men noe kontroversielt er det at tilveksten på 20% årlig taes ut ved krypskyting. For myndighetene er denne reguleringen ubekvem, men samtidig praktisk fordi de slipper bråket en offentlig regulert jakt vil føre med seg, ulvemotstanderne får utløp for sin motstand og ulvebestanden holdes på et nivå som er levedyktig genetisk, i forhold til byttedyr og konfliktnivå.
Italia dras ofte fram i norsk debatt som eksempel på at det er mulig å ha en positiv sameksistens med ulver, men det gjelder stort sett bare nasjonalparken Abruzzo nær Roma. Her er det landsbyer som lever av ulve- og naturturister. I andre deler av Italia er det velkjente konflikter mellom beitebruk og rovdyr. Og selv i Abruzzo er halvparten av om lag 50 ulvene holdt inne i en innhegning for å beskytte stammen mot hybridisering med hund.

Den iberiske halvøy

Portugal og Spania har en egen underart av ulv. Iberisk ulv — (Canis lupus signatus) er en liten ulveart som bruker samme nisje som f.eks prærieulv og sjakal. Bestanden på om lag 3000 individer er utsatt, men ikke truet.

Bulgaria

Bulgarske anslag over ulvebestanden viste 2230 ulver i 2004, en oppgang på 11% fra året før.  Kombinert med en hard vinter ga det høye bestandstallet så store problemer at bulgarske myndigheter ga tillatelse til en dags fri ulvejakt i februar 2005.