Riksmål

Riksmål var inntil 1929 det offisielle navnet på det alminnelige norske skriftspråket til forskjell fra «landsmål». Bokmål er en videreføring av denne formen gjennom senere rettskrivningsreformer. Betegnelsen «riksmål» brukes i dag først og fremst om en ikke-offisiell rettskrivningsnorm som er fastlagt av Det Norske Akademi og fremmet av Riksmålsforbundet. Moderne riksmål oppstod i konkurranse til den samnorskpregede bokmålsnormeringen i første halvdel av 1900-tallet som følge av den norske språkstriden, og baserer seg på 1907-reformen av bokmålet, den gang kalt riksmål, og på deler av 1917-reformen. Mellom 1938 og 2005 var det tidvis betydelige forskjeller mellom riksmål og bokmål, og de fremstod i denne perioden som klart forskjellige målformer, særlig før 1980-årene. Riksmålet har vært i omfattende bruk i presse, litteratur og private sammenhenger, og er dokumentert gjennom en rekke ordbøker, blant disse seksbindsverket Norsk Riksmålsordbok og den digitale videreføringen Det Norske Akademis ordbok.
Etter at samnorskpolitikken ble oppgitt, har reformer i nyere tid innen både bokmål (1981 og 2005) og riksmål (1986) gradvis brakt målformene nærmere hverandre, og etter den store bokmålsreformen i 2005 var det bare få forskjeller mellom riksmål og såkalt moderat bokmål. Norges største avis, Aftenposten, fulgte riksmålsnormen inntil avisen fikk utarbeidet sin egen norm i 2006, som avisen betegnet som moderat bokmål. Gjennom ytterligere normjusteringer etter 2005 har de fleste gjenværende forskjellene mellom riksmål og moderat bokmål forsvunnet, og Det Norske Akademis visepreses Helene Uri uttalte i 2017 at «moderat bokmål er i alle praktiske henseender det samme som moderne riksmål». Også nasjonalbibliotekar Aslak Sira Myhre mente samme år at riksmål og den dominerende formen for bokmål har blitt identisk, i praksis ved at riksmålet har flyttet inn i bokmålet, og mente at den norske språkstriden er i ferd med å dø ut. Høyres landsmøtevedtak i 2017 om å overføre ansvaret for bokmålsnormeringen til riksmålets normeringsorgan, Det Norske Akademi, var også en del av denne utviklingen. Riksmålsforbundet uttalte i 2017 at riksmål og moderat bokmål bør hete bare norsk fordi det er et mer praktisk navn som allerede brukes i de fleste sammenhenger.

Opphav og navn

Riksmål og bokmål har sitt opphav i den danske skrifttradisjonen i Norge og det dansk-norske talemålet som utviklet seg fra det. Historien til det dansk-norske språket er beskrevet i artikkelen norsk og i mer detalj i artikkelen bokmål.
I utgangspunktet var Bogmaal, Bogsprog og etter hvert også Rigsmaal ulike navn på samme språkform, nærmere bestemt det danske rettskrivningen slik den var brukt i Norge. For eksempel ble Bogmaal brukt i landsskoleloven av 1889, der det i § 73 heter at «Skolestyret bestemmer, om Skolens Læse- og Lærebøger skal være affattede paa Landsmaal eller i det almindelige Bogmaal». I 1899 grunnla Bjørnstjerne Bjørnson riksmålsbevegelsen og introduserte navnet rigsmaal etter mønster fra dansk, der Rigsmaal fra slutten av 1800-tallet ble brukt om skriftspråket og fra 1890 om det landsgyldige standardtalemålet i Danmark. Navnet riksmål fikk gjennomslag, og Kirkedepartementet valgte å bruke det om rettskrivningene av 1907 og 1917.
I lovverket bar språket fortsatt navnet bokmål, i forbindelse med revidering av lærerskoleloven stemte Stortinget over om språket fortsatt skulle hete bokmål i lovverket. Forslagene riksmål og dansk-norsk falt med henholdsvis 13 mot 22 og 17 mot 18 stemmer i Lagtinget. Dette har siden vært regnet som den offisielle avgjørelsen på navnespørsmålet. Språklig representerte ikke navnesaken noe skjellsettende brudd; det var myndighetenes normering av bokmålet, og avvisningen av de valgfrie formene innført i 1917, som førte til at det etter det offisielle navneskiftet fra riksmål til bokmål ble tatt initiativ til alternativ språknormering under navnet riksmål, som da stod ledig. Siden da har riksmål betegnet den mest tradisjonsbundne retningen innenfor den dansk-norske språktradisjonen.

Normjusteringer 2015

I desember 2015 publiserte Riksmålsforbundet en oversikt over nylige normeringsvedtak som innebærer tilnærming til bokmålet. Noen «forsiktige norvagiseringer» har blitt gjort, i form av at lånord (fortrinnsvis franske) har fått norvagiserte former (eksempelvis lunsj som alternativ til lunch) eller at den utenlandske formen har blitt tatt bort (eksempelvis utgår charme, mens sjarm står). Det andre hovedtrekket er at stum h i begynnelsen av noen ord gjøres valgfrie. Eksempler er (h)valp, (h)verv (sol-, tide-), (h)virvel og (h)visle. Riksmålsordlisten er samtidig tilbake på forbundets nettside, oppdatert med de nye formene. For om lag 40 ord med to valgfrie former, utgår den tradisjonelle. I disse tilfellene er den tradisjonelle formen satt i parentes i Riksmålsordlisten, med henvisning til den nyere. Blant formene som utgår er efter, sprog, nu (substantivet står: leve i nuet), kold, hård og vidne. Resultatet er en noe fastere norm, og avvikene fra moderat bokmål beskrives av Trond Vernegg, formann i Riksmålsforbundet, som «nå få og stort sett ubetydelige».

Forskjeller mellom riksmål og andre norske målformer

Forskjellene mellom riksmålet og bokmålet kan illustreres blant annet gjennom setningen «skogbunnen ble dekket av dugg». Riksmål har tradisjonelt hatt færrest mulig valgfrie former, mens bokmål både har og har hatt flere former å velge mellom. Denne setningen har derfor vært lik på riksmål helt fra det skilte seg ut som egen rettskrivningsnorm etter 1938. Flere av ordene i denne setningen har flere alternative skrivemåter på bokmål, som gir denne setningen 48 ulike kombinasjoner i dagens bokmål, mot 108 mulige former på det meste. Flere av formene valgfriheten medfører er unaturlige og lite brukt (om overhodet), slik som helmjølken og heilmelka, og antallet ulike kombinasjoner i faktisk bruk er derfor lavere enn det potensielle, men variasjonen er likevel betydelig større enn på riksmål.

Grammatiske forskjeller

I likhet med dansk og moderat bokmål, men i motsetning til radikalt bokmål, nynorsk og de fleste dialektene, har riksmål bare to grammatiske kjønn: felleskjønn og intetkjønn. Felleskjønn erstatter han- og hunkjønn, og tar på dansk bøyingsmønsteret til det gamle hunkjønnet. I riksmål sammenfaller bøyingsmønsteret derimot med det norske bøyingsmønsteret for hankjønn. En del substantiv kan likevel ende på -a i bestemt form i riksmål etter påvirkning fra norske dialekter, blant dem kua, øya, jenta og andre ord som var forskjellige på dansk og dannet dagligtale. Ifølge Tor Guttu dreier det seg om rundt 150 ord. På riksmål anses ikke a-formene som hunkjønnord, men som et ulikt bøyingsmønster under felleskjønnet, og mangelen på samsvarsbøying og egne hunkjønnsformer av andre ordklasser trekkes frem. Det eneste marginale tilfellet av trekjønnssystem i riksmål er når determinativene min, din og sin kommer etter substantiv med bunden form på -a, der hunkjønnsformene mi, di og si har blitt lånt inn sammen med a-formene. Det heter dermed kua mi, ikke *kua min, men på riksmål må det fortsatt hete se kua, den er min, ikke den er mi.
Riksmål har tradisjonelt mange pronominaladverb som hvorefter/-etter og hvori, som mangler helt i nynorsk og delvis i bokmål.

Stilistiske forskjeller

Siden riksmålet bygger på både en dansk og en norsk språktradisjon, inneholder det en rekke «leksikalske dubletter» med beslektet, men ikke helt lik betydning. Eksempler er ond (metafysisk) vs. vond (fysisk), (en kvinnes) kjød vs. kjøtt, meget vs. mye. Disse har tradisjonelt vært i like stor grad i bruk i bokmål, men sjelden i nynorsk. Tradisjonelt angir den «særnorske» varianten et konkret, mens den tradisjonelle angir et abstrakt, for eksempel sort (farve) og svart (skittent), hårdt/hardt og hoved-/hode (i sammensetninger).

Ortografiske forskjeller

Riksmål har beholdt stum h i noen tilfeller der den er fjernet eller blitt valgfri i bokmål: hvalp (bokmål valp), hveps eller veps (bokmål veps), hverken (bokmål verken eller hverken), hvirvel (bokmål virvel), hvis (bokmål hvis eller viss, egentlig av nedertyske wes). Fellesformene uten h ble innført i 1959 i både bokmål og nynorsk som en del av samnorskpolitikken, og formene uten h oppstod som en følge av at hv- var en ubrukt konsonantkombinasjon på nynorsk. Allerede i 1936 hadde Riksmålsforbundet og Riksmålsvernet gått enstemmig inn for å stryke stumme h-er også i ord som hvad (seinere hva), hvem og hvilken, men fikk ikke gjennomslag for dette.
Fornorsking av ord med utenlandsk (særlig engelsk) opphav, har innen riksmålstradisjonen vært noe mer forsiktig med å normere forut for faktisk bruk. I visse tilfeller har riksmålet åpnet for en rettskrivning som ligger nærmere uttalen i standard østnorsk, for eksempel heter det kræsje i riksmål i motsetning til krasje i bokmål og nynorsk. Derimot har bokmål sjanger (eller genre), mens riksmål bare har genre.