google/wiki40b huggingface dataset:
Whatever (En vogue)

«Whatever» er den andre singelen fra musikkgruppen En Vogues tredje studioalbum, EV3. Den har fått gull av RIAA for å ha levert over 500 000 enheter ut av landet.
«Whatever» ble produsert av Babyface (han deltok på andre spor òg), da dette albumet avmerket første gangen En Vogue avvek fra deres vanlige Foster & McElroy-lyd. Videoversjonen var også den første til å vise kun tre av de originale En Vogue-medlemmene (Uten det nylig avgåtte Dawn Robinson).
Innsats for å ta opp albumet på nytt uten Robinson var alt annet enn en suksess da hun kan høres i bakgrunnen og som ledsanger igjennom EV3. The originale lederverset i «Whatever» er fjerde («anything you do, I crave it baby …») og kan tydelig høres på remixen av sporet. Hun dominerer resten av sangen med hennes sterke sopranovokaler («what ey-y, eh-y, eh-y, eh-y EVER»). Terry Ellis erstattet Dawns fremfusende vokal i videoen og på studiealbumversjonen.
Interkommunalt arkiv for Møre og Romsdal

Interkommunalt Arkiv For Møre og Romsdal IKS (IKAMR) er et interkommunalt selskap eid av samtlige kommuner i Møre og Romsdal og Møre og Romsdal fylkeskommune. IKAMR ble opprinnelig stiftet i 29. januar 1999.
Forfatterne bak

Forfatterne bak A/S er et uavhengig produksjonsselskap som leverer kreativt innhold til TV, film, scene, bøker og næringsliv.
Selskapet ble startet i 2013 av de fire Nytt på nytt-forfatterne Askild Hagen, Elisabeth Botterli, Jørgen Mehren og Peder Udnæs, som alle fire har vært sentrale i det norske humor og satiremiljøet siden tidlig på 90-tallet.
Historien til grenlandsmålet

Historien til grenlandsmålet er grundigst skildret i Dalene (1953).
Planche des Belles Filles

Planche des Belles Filles er et skisportssted i Vogesene i Frankrike. Det ligger i departementet Haute-Saône.

Sykling

Fra Plancher-les-Mines er det 5,9 kilometer stigning over 503 høydemeter til målområdet 1 035 meter over havet, med et gjennomsnitt på 8,5% og maksimal stigning på 14%, men med et kort strekke fra 22% til 28% nær målgang.
Press

Formål

Ifølge organisasjonens vedtekter er Press’ overordnede målsetting en verden der rettighetene i FNs barnekonvensjon er innfridd. Organisasjonen påvirker lokale, nasjonale og internasjonale beslutningstakere til å gjennomføre tiltak og føre en politikk som er i samsvar med barnerettighetene. Organisasjonens slagord er: «Barns rettigheter brytes - ta det personlig!».

Historie

Press ble grunnlagt 12. august 1995 av unge aktivister i Redd Barna. På landsmøtet i 1999 ble løsrivelse fra Redd Barna diskutert og vedtatt. Press har siden da vært en egen, medlemsstyrt ungdomsorganisasjon. På Landsmøtet i 2014 endret organisasjonen navn fra «PRESS - Redd Barna Ungdom» til «Press», men organisasjonen er fremdeles ungdomsorganisasjonen til Redd Barna.

Organisasjon

Press er partipolitisk og religiøst uavhengig. Organisasjonens høyeste organ er Landsmøtet, som arrangeres hvert år før 30. april. Mellom landsmøtene er det Press’ Landsstyre som fatter politiske, organisatoriske og økonomiske vedtak på vegne av organisasjonen. Dette organet møtes minst seks ganger i året, og består av inntil 12 personer. Mellom landsstyremøtene står Sentralstyret og sekretariatet for organisasjonens daglige drift. I Sentralstyret sitter inntil åtte personer, som blir valgt på landsmøtet, mens sekretariatet består av tre stillinger (per 2017). Press har i 2017 ca. 21 lokallag. Alle mellom 13 og 25 år kan være medlemmer.

Gullbarbie

Siden 2010 har Press årlig delt ut prisen Gullbarbie til de som får ungdommen til å føle seg verst, blant annet ved å vise uoppnåelige skjønnhetsidealer, og lager et bilde for ungdommer om at «alle» bør se slik ut.
Manihi

Manihi er en atoll og en kommune i Tuamotuøyene i Fransk Polynesia. Kommunen omfatter også atollen Ahe. Folketellingen i 2017 viste et innbyggertall på 1 179, derav 650 på Manihi og 491 på Ahe.
Det er flyplass på Manihi.
Room 40

Room 40 (eller 40 O.B. (Old Building) - senere NID25) var under første verdenskrig en etterretningsavdeling under det britiske Admiralty. Kodeknekkerne i Room 40 befattet seg med dechiffrering av tyske og østerrikske hemmelige kommunikasjoner. Et sentralt grunnlag for arbeidet med tyske chiffer var funnet av en tysk kodebok i august 1914 på den russiske østersjøkysten, der det tyske krigsskipet SMS «Magdeburg» hadde strandet. Etterretningsavdelingens viktigste bragd var dechiffreringen av det såkalte Zimmermann-telegrammet, som påvirket den amerikanske inntreden i verdenskrigen i 1917.

Bakgrunn

I 1914 rekrutterte kontreadmiral Oliver fysikeren James Alfred Ewing for å bygge opp en kryptologisk avdeling. Etterhvert vokste avdelingen frem, og ble i november 1914 tildelt rom 40 i Admiralitetets bygning i London, derav tilnavnet Room 40. Det var likevel ikke der alle medarbeidere var huset. Da Zimmermann-telegrammet ble dechiffrert engasjerte tjenesten ca. 800 i lyttetjenesten (telegraf, radio med mer) og 80 kryptologer og kontoransatte. I oktober 1916 forlot Ewing gruppen, og kommandør (senere admiral) William Reginald Hall overtok ledelsen. Senere ble Room 40 oppløst. Enkelte av medarbeiderne gjorde krigsinnsats igjen under annen verdenskrig i Bletchley Park.

Zimmermann-telegrammet

Room 40 hadde en viktig romme i mange av maninens engasjementer under våren, spesielt notablelt er oppdagensen av større tyske manøvre i Nordsjøen som ledet til Slaget ved Doggerbank i 1915 og Slaget ved Jylland i 1916 som den britiske flåten ble sendt ut til å avskjære. Deres mest notable bidrag til første verdenskrig var dekrypteringen av Zimmermann-telegrammet, et telegram fra det tyske utenriksdepartement send i januar 1917 via Washington for deres ambassadør Heinrich von Eckardt til Mexico. Denne oppfangingen ble muliggjort noen få timer etter Storbritannia gikk inn i krigen ved at kabelskipet «Alert» (dog ofte tilskrevet at det var «Telconia»), som lå utenfor den tyske kysten og kuttet fem telegrafkabler som koblet Tyskland til Spania, Tenerife og New York. Dekrypteringen er beskrevet som den viktigste etterretningstriumf for Storbritannia i løpet av den første verdenskrig, og en av de tidligste mulighetene hvor signaletteretning endret verdenshendelser.
I det dekodede telegrammets tekst leste kodeknekkerne Nigel de Grey og William Montgomery om den tyske utenriksminister Arthur Zimmermanns tilbud til Mexico om USA-territoriene Arizona, New Mexico og Texas som et lokkemiddel for å få dem med som en tysk støttespiller. Telegrammet ble sendt videre til USA av kommandør Hall. Telegrammet var instrumentalt i at USA den 6. april 1917 gikk til krig mot Tyskland og ble med på ententemaktenes side sammen med Storbritannia og Frankrike.
Dörentrup

Historie

Kommunens historie går tilbake til tiden for den germanske folkegruppen Saksere. Tettsteder i regionen ble grunnlagt på den tid og har ending -trup forgjengeren til den skandinavisk formen Torp.
Slottet utenfor tettsted Wendlinghausen ble grunnlagt av bror av Baron von Münchhausen, Hilmar von Münchhausen i 1613.
Tredveårskrigen hadde tatt hardt på Lemgo-regionen ved innkvarteringer og kontribusjoner. Tettstedene kom seg så seint som 1800-årene. Befolkningsveksten etter andre verdenskrig påvirket den videre sosiale og strukturelle utvikling.
Fylkesvei 7516

Fylkesvei 7516 går mellom Bogen og Holkestad i Steigen kommune. Veien er 20,8 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 636.
Loddefjord skole

Historie

En utviklingsplan for spesialpedagogiske tiltak hadde foreslått at en spesialskole for funksjonshemmede burde integreres eller bygges i tilknytning til den vanlige grunnskolen. Loddefjord skole ble den første integrerte barneskole i Norge, der man ville forsøke å få i stand felles undervisning og sosialt samhold mellom «evneveike» og andre barn. Til dette foregangsarbeid ble universitetslektor Sven Svebakk brukt som pedagogisk-psykologisk rådgiver.

Bygningen

Skolen ble tegnet av arkitektene Helge Borgen, Bertram Brochmann, Svein Hatløy i Cubus a.l. Det omfattende planarbeidet inkluderte studieturer i inn- og utland som blant annet inkluderte besøk til Kristofferskolan (1965–67) i Stockholm,
tegnet av Erik Asmussen (1913–1998). Byggingen av Loddefjord skole startet sommeren 1972 og rundt juletider 1973 sto bygget ferdig. I januar 1974 startet undervisningen opp for noen få klasser og fra skoleåret 1974/1975 var det full drift på skolen.
Skolen hadde et romprogram på 3492m2 og inkluderte blant annet større undervisningslandskap, helsestasjon, gymnastikksal, førskole, tannlege, svømmehall, grupperom, klasserom, bibliotek-mediatek, lærerarbeidsrom og administrasjon. Skolen er plassert i et bilfritt område med åpne friarealer og vegetasjon. Bygningen er svært godt tilpasset det omkringliggende terreng, plassert lineært på en langstrakt ås. Underetasjen er laget som en tjenende sone (administrasjon) som vender utover mot Loddefjorddalen, mens undervisningsarealene er lagt i hovedetasjen, vendt ut mot skolegården og boligområdet Vadmyra. 
Skolens planløsninger er preget av en kombinasjon av store og små lukkede rom og større, åpne landskap. Undervisningsrommene ligger sidevis langs åsen og får sin identitet og særpreg gjennom sin lokale tilknytning til landskapet og sin spesielle utforming fra sin funksjon. Hver undervisningsgruppe har sine egne innganger. De desentraliserte inngangspartiene har også egne toaletter. Skolen ble på denne måten bygget som «en liten skole» i den store skolen. Planløsningen er ellers preget av irregulært formede rom med lysinnslipp fra flere sider. Det bølgende taklandskapet har også store åpninger som slipper lys ned i undervisningsarealene. Materialbruken i interiørene er preget av ubehandlet furu og betong. Bygningens sentrale dører er visuelt markert med kunstnerisk utsmykning utført av Olav Herman Hansen.   
I 1988 ble arkitektene tildelt A. C. Houens fonds diplom for utformingen av skolen.
San Jose del Monte

San Jose del Monte (officiellt City of San Jose del Monte) är en stad i Filippinene som ligger i provinsen Bulacan i regionen Central Luzon. Den har 574 089 innbyggere i 2015.
Staden er inndelt i 59 smådistrikt, barangayer, varav 4 är klassificerade som landsbygdsdistrikt och 55 som tätortsdistrikt.
Pelsverk

Pelsverk er pelsvarer og skinnutstyr, det vil si klær og lærvarer laget av dyrs pelsskinn, så som kåper, kapper, hatter og stolaer. Dette kan være pels på skinn fra blant annet okse, ku, kalv, sau, lam (persianer), mink, rødrev, røyskatt (hermelin), sobel og ekorn (gråverk). 
Handel med pelsverk fra truede dyrearter er forbudt.

Pelsverk som mønster på våpenskjold

I heraldikken brukes pelsverk i våpenskjold som mønster i stedet for rene fargeflater, de såkalte tinkturer. Pelsverk regnes som en egen kategori og brukes dels som bakgrunn og dels på figurer. Pelsverk kan være i stedet for de heraldiske metallene gull og sølv, eller i stedet for de heraldiske farvene. Pelsverk har derfor vært kalt "amfibiske" tinkturer. Den heraldiske «tinkturregelen» anses ikke å gjelde for pelsverk. 
De to grunntypene av pelsverk i heraldikken er de sterkt stiliserte pelsverkene hermelin (røyskattskinn) og gråverk (ekornskinn). Det forekommer flere variantformer av hermelin og gråverk. Andre typer pelsverk forekommer, men er sjeldne i våpenskjold. 
Det er forholdsvis sjelden at skandinaviske våpen har pelsverk, utenom i våpenkapper rundt kongevåpen. Norske Ørskog har i kommunevåpenet fra 1983, en hermelin bunn og på den en gull pæl, som symbol for pelsdyravl i kommunen. Det ble i 1930 foreslått å ha gråverk som skjoldbunn for den norske løve i et våpen for Svalbard. Søgnes kommunevåpen fra 1985 er et skjold delt av blått og sølv ved gråverkssnitt (med to spisser oppover).
Våpenkappe foret med pelsverk kan finnes i våpenskjold i stedet for hjelmklede.
Rundt skjold i fyrstelige våpen, som kongevåpen, brukes ofte kapper i purpur farge og foret med hermelin. Dette ses blant annet i de skandinaviske kongevåpnene. 
Det finnes lignende og virkelige purpur-/hermelinskapper til å henge over skuldrene til fyrstelige eller andre mektige personer. De kan ses brukt som seremonielle plagg, iallfall fra 1600-tallet, under kroning av monarker, bl.a. det norske kongeparet i 1906, samt den britiske dronning Elizabeth II i 1953. En slik kappe kan også bli lagt på kisten til en avdød monark under begravelsesseremonier.
I mange høytidelige framstillinger av konger, for eksempel dansk-norske unionskonger, har disse slike lange hermelinskapper over skuldrene, mens de står eller sitter på tronstoler. Dette finnes blant annet på segl, mynt og trykksaker med lover og forordninger.
Velvalgte viser (Alf Prøysen-album)

Velvalgte viser er en samleplate med Alf Prøysen, utgitt i 1998.
Dillwyn Knox

Bakgrunn,familie

Dillwyn Knox var den fjerde av seks barn av Edmund Arbuthnott Knox, da tutor ved Merton College og senere anglikansk biskop av Manchester; han var bror av E.V. Knox, Wilfred Knox og Ronald Knox, og onkel til forfatterinnen Penelope Fitzgerald.
Dillwyn (Dilly) Knox ble undervist ved Summer Fields School i Oxford og så Eton College. Han studerte klassiske fag ved King's College i Cambridge fra 1903, og ble i 1909 valgt til fellow etter Walter George Headlams død. Fra ham arvet han et omfattende forskningsmateriale om Herodas' verker. I studietiden ble han venn med Lytton Strachey og John Maynard Keynes. Knox gav i 1910 noe privatundervisning til Harold Macmillan ved King's College. Han ble senere britisk statsminister. Macmillan mintes ham som «austere and uncongenial».
Han giftet seg med Olive Rodman i 1920, og glemte å invitere to av sine tre brødre til bryllupet. De fikk to sønner, Oliver og Christopher.

Akademisk forskning

Mellom de to verdenskriger fant Knox tid til å avslutte det store kommentarverk om Herodas som var blitt påbegynt av Headlam, og tok skade på synet under studiet av British Museums samling av papyrusfragmenter. Til sist klarte han å deschiffrere teksten på Herodas-papyriene. Knox-Headlam-edisjonen av Herodas utkom til sist i 1922.
Jiang Ying

Liv og virke

Jiang var halvt kinesisk, halvt japansk. Hun er tredje datter av Jiang Baili, en ledende militær strateg for generalissimo Chiang Kai-shek, og hans japanske hustru Satô Yato (佐藤屋子). Jiang er også niese til forfatteren Jin Yong som også stammet fra Haining i Zhejiang.
I 1936 reiste Jiang til Europa sammen med sin far og studerte musikk i Berlin. Jiang tok eksamen ved Hochschule für Musik Hanns Eisler i Berlin i 1941. Hun dro så til det nøytrale Sveits og fortsatte med studier i opera. Hun tok eksamen ved  Musikhochschule Luzern i 1944. 
I 1945 giftet hun seg i Shanghai med rakettingeniøren Qian Xuesen, som var med på å grunnlegge Jet Propulsion Laboratory i USA og senere ble leder for Folkerepublikken Kinas romfartsprogram.
Jiang gjorde debut i Shanghai den 31. mai 1947. Senere samme år flyttet hun til USA. Hun dro tilbake til Kina med ektemannen i 1955, da han ble deportert av den amerikanske regjering. Jiang ble senere professor i musikk og opera ved Det sentrale musikkonservatorium i Beijing.
Jevgenij Vakhtangov

Bakgrunn

Både Vakhtangov og Meyerhold hadde sin bakgrunn som skuespillere i Stanislavskijs teater. Meyerhold hadde ikke fulgt opp hans metode, men gått sin egen vei. Vakhtangov hadde på sin side fulgt opp denne metoden, og la vekt på den indre opplevelsen.

Lekende skuespillere

I motsetning til Meyerhold som hadde brukt scenekonstruksjonene som skuespillerens lekeapparat, la Vakhtangov vekt på at skuespilleren skulle være den lekende faktoren, og teateret skulle være en lek mellom skuespiller og publikum. Prinsesse Turandot av Gozzi fra 1922, er det stykket som får best frem denne teaterformen. I dette stykket ønsket Vakhtangov å overføre både teknikken og spillestilen fra commedia dell’arte-skuespillene til samtidens teater. Her tok han opp mange av Meyerholds virkemidler fra oppsetningene Det lille markedsteater og Don Juan.
Vakhtangov ville vise teatret som en fest og en lek. Skuespillerne var flott kledd i kjole og hvitt eller i lange kjoler. De tok imot publikum i entreen og viste dem deres plasser, mens de snakket og fortalte vitser. Forestillingen ble introdusert av fire commedia dell’arte-skuespillere. På signal fra dem gikk teppet opp og skuespillerne fant sine plasser på et stort skråplan på scenen. Her lå det rekvisitter og klær som de brukte for å vise hva slags rolle de hadde og hvor handlingen foregikk. Likevel var grunnkostymet alltid synlig, og derfor var det heller ingen tvil om at det var samtidige skuespillere som opptrådte som seg selv, slik de i innledningen hadde møtt publikum. Kostymene var derfor ikke noe de gjemte seg bak, men noe de lekte med. Rollene eller figuren de viste ble som en lek de lekte med publikum. På samme måte som Meyerhold hadde gjort det i oppsetningen av Don Juan på Aleksandrinskij-teatret, ble publikum også her innviet i teatrets hemmeligheter. Dette skjedde ved at en gruppe scenetjenere åpenlyst brakte rekvisitter og dekorasjoner ut og inn og skiftet bakteppe.
Bare mellom fjerde og femte akt falt sceneteppet. I denne pausen oppførte scenetjenerne en parodi på hele handlingen og spillestilen. Dette ble da en dobbelt lek med teatret i teatret. En annen lek hadde de til slutt, der det hele overraskende endte tragisk, og hvor de viste at det hele var et narrespill der publikum var blitt lurt.

Ettermæle

Vakhtangov døde før forestillingen var ferdig. Han etterlot seg ikke noe teoretisk, men isteden en konkret realisering av sine prinsipper om at teatret skulle være en fest der publikum aldri skulle glemme at de var på teater. Skuespillerens teater skulle åpne seg for publikum, ikke lukke seg som hos Stanislavskij.
Bilegger

En bileggerovn er en ovn som fyres fra et tilstøtende rom til der ovnen er montert. Vanligvis fyres bileggerovnen fra en luke i muren i et åpent ildsted for matlaging, vanligvis en grue. Ovnens lufttilførsel og avtrekk er plassert samme sted. En bileggerovn er uten dør for ilegg av brensel, og uten ventil for regulering av trekk.
Bileggerovnen har sin motsats i vindovnen, som har ovnsdør for ilegg av brensel, og luftventil, som oftest kan reguleres.
Norske jernovner ble produsert både som bileggere og vindovner. De norske jernverkene produserte jernovner for forskjellige markeder, med ulike tradisjoner, og ulike typer brensel.
I Norge var bileggerovner lenge populære langs kysten fra Jæren og nordover Vestlandet, Trøndelag og Nord-Norge. De var vanlige i Danmark og på Færøyene og Island.
I de slaviske områdene i Øst-Europa ble røykovnen fra rundt 1600 utviklet til en bileggerovn inspirert av kakkelovn i de tyske områdene. Den tradisjonelle røykovnen i de slaviske områdene ble snudd med røykåpningen mot «forstuen» med en lukket ende mot oppholdsrommet som en bilegger. Samtidig ble kokingen flyttet til forstuen som ble til kjøkken. Røykovnstuen forsvant med dette fra de slaviske områdene.
Diplomatarium

Diplomata'rium er en samling av diplomer, det vil si offentlige aktstykker fra middelalderen som i ettertiden har blitt ordnet systematisk eller kronologisk.  På 1800-tallet ble det igangsatt innsamlings-, oversettings og trykking av middelalderdiplomer.
Nanset Standard

Nanset Standard AS er et norsk selskap etablert i 1929. Det er landsdekkende leverandør av anleggsmaskiner fra Hitachi og Bell dumpere. Bedriften er lokalisert i Larvik, 125km sørvest for Oslo, 15 kilometer fra Torp flyplass. I 2011 byttet selskapet navn til Nasta AS og flyttet inn i nye lokaler på Bommestadmoa industriområde. Hovedsete er Larvik, men bedriften har verksteds-avdelinger i Bergen, Stjørdal, Stavanger, Tromsø, Kristiansand, Hamar og Lillestrøm.
Morselskap er Sørenco AS. 
Administrerende direktør er Tom Johansen.
Ræge

Ræge eller Rege (har tidligere også vært skrevet Reke) er en bygd i Sola kommune sør for Stavanger lufthavn, Sola. 
Navnestriden blusset opp i 2008. De språklærde har i generasjoner vært uenige om hvordan stedsnavnet skal skrives. Saken ble igjen aktuell ved at et nytt landemerke, den nye kirken, ble reist. Sola historielag har søkt Statens kartverk om å få vurdert om det er Ræge eller Rege som er det korrekte navnet. Det er ikke et offisielt navn på stedet. Den 22. oktober 1996 vedtok Stavanger bispedømmeråd skrivemåten Ræge for kapellet. Samtidig vedtok den samme skrivemåten som soknenavn. På grunnlag av navnebruken på økonomisk kartverk og Norge 1:250 000 er gårdsnavnet registrert i Sentralt stedsnavnregister (SSR) med skrivemåten Rege som godkjent, ifølge kartverket.
Ifølge boka «Norske Gaardnavne» betyr navnet Rege veg; Gangsti for Kreaturer. Ifølge Inge Særheim på UiS finnes varianter av navnet så langt tilbake som år 1297. Da som navnet Rækene. Ifølge Særheims bok «Stedsnavn i Rogaland» stammer navnet fra gammelnorsk «rægin» som er sammensatt av ordet rák som betyr veg/gangsti (for krøtter) og -vin som betyr naturlig eng eller beite. I «Norske Gardsnavne» vises skrivemåter som Regenn (1563), Reige (1606), Rege (1610), Regge (1616) og Reege (1668 og 1723).

Historie

Ræge har hatt bosetning siden bronsealderen, og Rægehaugene, Norges rikeste bronsealdergrav, finnes her.
Trizogeniates bordoni

Utbredelse

Billen finnes i den neotropiske faunaregionen, nærmere bestemt i Brasil.
Skøytetinget

Skøytetinget er Norges Skøyteforbunds høyeste myndighet og avholdes annenhvert år innen 15. juni. Tinget innkalles av forbundsstyret med minst to måneders varsel direkte til de representasjonsberettigede organisasjonsledd. Fullstendig saksliste med forslag må være utsendt minst 2 uker før tinget.
Skøytetinget 2011 ble avholdt på Hamar 27.–29. mai med Hamar Idrettslag som vertskap. I 2013 ble tinget bli avholdt i Asker i perioden 7.–9. juni, forrige gang skøytetinget ble avholdt i Asker var i 1985. I 2015 ble skøytetinget arrangert med Gol IL som vertskap i perioden 12.–14. juni 2015 på Storefjell Resort Hotel, Golsfjellet. Det var andre gang at Skøytetinget ble avholdt på Gol, første gang var det på Pers Hotell 15.–17. juni 1984 men da med Buskerud Skøytekrets som arrangør. Sommeren 2017 vil skøytetinget bli avholdt i Bergen, den 9.-11. juni på Quality Hotel Edvard Grieg hotell med Fana Idrettslag som vertsskap ved skøytetingforhandlingene.
Sauset Rasoverbygg

Sauset Rasoverbygg er et 59 meter langt rasoverbygg på tidligere europavei 136 i Rauma kommune i Møre og Romsdal. Det ble erstattet i 1993 av Måndalstunnelen.
Fingersymbaler

Fingersymbaler, også kjent som zill (fra tyrkisk zil; «symbaler»), er små symbaler av metall som brukes i magedans og lignende forestillinger. De kalles sājāt (صاجات) på arabisk. Instrumentet ligner på tibetanske tingshabjeller.

Egenskaper

Et sett av zill består av fire symbaler, to for hver hånd. Moderne fingersymbaler kommer i en rekke størrelser, men de vanligste har en diameter på ca. 5 cm. Fingersymbaler i forskjellige størrelser og utforminger vil skape lyder som skiller seg i volum, tone og resonans. For eksempel vil en danser som opptrer sammen med et orkester bruke større fingersymbaler med mer volum, mens en kabaretdanser vil bruke fingersymbaler med en mer delikat lyd. Amerikanske stammedansere bruker vanligvis langt større fingersymbaler med en roligere tone.
De som lager fingersymbaler bruker vanligvis kobber i stedet for bronse, som brukes for større symbaler, men det kan også brukes mange andre legeringer. Noen fingersymbaler kan dekkes med et tynt lag av metall for å få en sølvblank farge eller lysere overflate. Fingersymbaler varierer i utforming og kan være blanke, mørke, glatte, enkle eller graverte.
Moderne dansere bruker elastikk for å sikre grepet på fingersymbalene, en strikk festet til tommelen og en til langfingeren. Fingersymbaler beregnet for profesjonell bruk har to hull som gjør det mulig å tre elastiske strikker gjennom fingersymbalene, mens billigere utgaver (inkludert utgaver for turister) bare har ett hull.
Fingersymbaler kan spilles på flere måter, enten for å skape ringetoner eller en ujevn «clack»-lyd.