Riksforsamlingen

Bakgrunnen

I 1814 var Danmark-Norge på den tapende siden i Napoleonskrigene. Ved Kielfreden 14. januar ble kong Frederik VI tvunget til å avstå Norge til kongen av Sverige, som var alliert med Storbritannia og var på den seirende siden i den store europeiske konflikten. 
I et åpent brev til det norske folk av 18. januar kunngjorde Kong Fredrik VI avståelsen og løste sine norske undersåtter og embetsmenn fra troskapseden til ham. Han oppfordret befolkningen til å gå inn i union med Sverige med ro og orden. Brevet kom ikke fram til Christian Frederik i Christiania før den 24. januar, og først dagen etter ble fredsslutningen kjent for folket gjennom avisen Tiden, under overskriften «Fred, Fred i Norden!» Prinsen fikk samtidig et fortrolig brev fra kongen, hvor han ble beordret til å overgi landets festninger til svenskene og vende hjem til Danmark. Men vilkårene gjorde prinsen ikke umiddelbart alminnelig kjent, fordi han hadde sin egen dagsorden. 
Han ville utnytte den utbredte uviljen mot svensk overherredømme og sette seg i spissen for en folkereisning for et uavhengig Norge – med ham selv som konge, i kraft av sin arverett. Hans underliggende motiv var på lengre sikt å gjenopprette unionen med Danmark, men på mer likeverdige betingelser. Dette ble aldri uttrykt klart, men var uansett lett å gjennomskue, siden han også var arving til Danmarks trone. Dette var en plan som han allerede i desember 1813 hadde lagt fram for kong Frederik, da begge var klar over at Danmark-Norge sto overfor et militært nederlag som ville føre til avståelse av Norge. Men Christian Frederik visste også at det hadde vært økende norsk misnøye med det eneveldige styret fra København.
I den siste uken av januar dro Christian Frederik ut på en reise til Trondheim. Underveis hadde han samtaler med fremtredende personer for å lodde stemningen. Han fant at det var bred oppslutning om nasjonal selvstendighet og sterk motstand mot union med Sverige. Men da han nevnte for folk at kong Frederik urettmessig hadde fratatt ham arveretten til Norge, og at han derfor hadde rett til å overta tronen, møtte han motforestillinger. Han ble advart mot å oppkaste seg til konge i kraft av sin arverett. Blant jurister og andre med kjennskap til statsrett var det mange som mente at prinsippet om folkesuverenitet måtte gjelde, at suvereniteten gjennom Kiel-traktaten var falt tilbake til det norske folk.
Da ordlyden i Kiel-traktaten ble kjent, og folk fikk vite at landet var avstått uten at folket selv var blit spurt, vokste oppslutningen om selvstendighet og viljen til å forsvare den. I begynnelsen av februar ble også de svenske reaksjonene på Christian Frederiks og nordmennenes «insubordinasjon» kjent i Norge. Kronprins Karl Johan truet med å bruke militærmakt for å gjennomføre Kiel-traktatens bestemmelser. Samtidig sendte han forsonlige signaler om å gi landet en fri forfatning og et utstrakt selvstyre. Men svenskene var på dette tidspunkt ikke i stand til å sette virkelig makt bak sitt krav på Norge, siden Karl Johan med store militære styrker befant seg på kontinentet for å delta i sluttkampen mot Napoleon.

Notabelmøtet på Eidsvoll

Tilbake i Christiania etter reisen nordenfjells var regenten etter møter med mange tilhengere styrket i sin tro på at han kunne bestige tronen i kraft av sin arverett. For å vinne tilslutning til denne fremgangsmåten, sammenkalte han en rekke betydningsfulle menn til et møte på Eidsvoll 16. februar. 
Der møtte han uventet motstand mot sine planer fra Georg Sverdrup og andre, som overtalte ham til først å sammenkalle en grunnlovgivende forsamling, og deretter eventuelt la seg velge til konge av folkets representanter. 
Prinsen fikk tilslutning for å erklære seg som regent og forberede valgene og grunnlovsarbeidet. Med støtte fra møtedeltagerne besluttet han å utlyse valg til Riksforsamlingen innen åtte uker. Disse planene gikk han med stor handlekraft i gang med å realisere da han var tilbake i hovedstaden 19. februar.

Valgene til Riksforsamling

Etter at innkalling til nasjonale valg var blitt besluttet på Notabelmøtet, sendte regenten sitt åpne brev om avleggelse av selvstendighetsed og valg av representanter i kirkene. Tiden var knapp, man måtte handle mens Carl Johan ennå var opptatt med troppeforflytninger på kontinentet, og åpningsdag for forhandlingene ble satt til 10. april. Stedet skulle være Eidsvoll verk, eiendommen til Christian Frederiks nære venn Carsten Anker. 
Christian Frederik satset på kirkeinstitusjonen. I kirkene var folk vant til å møtes, og presteskapet var kongelige embetsmenn som lojalt ville gjennomføre forordninger fra kirkens overhode, regenten. Dessuten ønsket han å gi valgene en religiøs ramme og bestemte at de skulle arrangeres i forbindelse med en kongelig forordnet bededag. Ved bededagens gudstjeneste skulle menigheten avlegge ed på «at ville hævde Norges Selvstændighed og vove Liv og Blod for det elskede Fædreland». På den måten bandt han folket ved ed til selvstendighetslinjen og svekket oppslutningen rundt tilengere av union med Sverige.
Ved kirkevalgene skulle hver menighet velge to valgmenn som mulige utsendinger til Eidsvoll. Deretter skulle valgmennene fra alle prestegjeld i hvert amt komme sammen og bestemme hvilke tre blant dem som skulle representere amtet ved Riksforsamlingen. Byene holdt egne valg, det gjorde også hærens og marinens avdelinger, disse foregikk i militærforlegninger og på flåtestasjoner så langt nord som til Bodø.
Allerede 25. februar ble de første lokalvalgene holdt i forbindelse med bededager over store deler av Østlandet. I dagene og ukene etter fulgte resten av Sør-Norge etter, med Romsdals amt (Møre og Romsdal) og Nordre Trondhjems amt (Nord-Trøndelag) som de to siste som rakk å holde valg tidsnok til at representnter kunne nå fram til Eidsvoll. Valgene skjedde hovedsakelig i kirkene etter gudstjenesten. 
På landet var valget indirekte ved at hvert prestegjeld skulle velge to valgmenn (hvorav én bonde). Alle valgmennene fra amtet skulle så samles på et sentralt sted for å velge tre av valgmennene som representanter til Eidsvoll (hvorav minst én bonde). De mindre byene med bare én menighet valgte sin ene representant direkte, mens de større byene med flere kirker fulgte samme fremgangsmåte som amtene. De større byene valgte sine representanter indirekte gjennom valgmenn fra hver menighet. Christiania, Kristiansand og Trondheim sendte to representanter til Eidsvoll, mens landets størst by, Bergen, sendte fire). Omkring 300 kirker tjente som valglokale. De militære holdt egne indirekte valg med to utsendinger fra overordnet regiment eller korps, hvorav én skulle være fra «underclasserne» – menige eller underoffiserer. Christian Frederik var personlig til stede ved bededagsgudsjenesten i hovedstadens to kirker, Vår Frelsers kirke og Akershus slottskirke
Regenten utformet bevisst valgregler som sørget for at bøndene ble godt representert. i alt var nærmere en tredjedel av representantene bønder, dersom man medregner soldater, lensmenn og andre som også var gårdbrukere. Beslutningen om å velge
minst én bonde fra hvert amt, og minst én av «underclasserne» fra de militære avdelingene, sikret sterk representasjon fra bondestanden og de lavere lagene, som åpenbart var mer kongetro og mer skeptiske til svenskene.
Ved å begrense kjøpmannsstandens representasjon i Riksforsamlingen sørget Christian Frederik for at de svenskvennlige i handelsstanden, særlig fra Østlandet, kom i kraftig mindretall. Både fra amtene og byene ble mange embetsmenn valgt, og disse var bundet av sin lojalitetsed til statsoverhodet og støttet derfor regentens selvstendighetslinje.
Få av embetsmennene tilhørte de meste framtredende i Norge, de fleste av dem var sorenskrivere eller prester, men to var amtmenn. 
Av de 112 medlemmene av riksforsamlingen var 33 valgt spesielt blant de militære, mens 25 var valgt fra byene og 54 fra landdistriktene i amtene. Embetsmennene dominerte forsamlingen med 57 representanter, mens det var 37 bønder, 13 kjøpmenn og 5 var bruks- og godseiere. Mange av Eidsvollsmennene var unge, gjennomsnittsalderen var 42,8 år.

Valgene i Nord-Norge

De lange avstandene og en besværlig postgang førte i 1814 til at den nordlige landsdelen var på konstant etterskudd med hensyn til utviklingen i det politiske Norge. Da det skulle holdes valg til grunnlovgivende forsamling, nådde innkallingen Nordlandenes amtmann Christen Elster 20. mars. Uvær langs kysten forsinket postgangen. Amtmann Elster utsatte de lokale valgene til 29. april da mennene var tilbake fra Lofotfisket. Prestene hadde ikke fått opplyst om sted eller tidspunkt for valgmannsforsamlingen som skulle utpeke utsendinger til Eidsvoll. Før Elster fikk samlet valgmennene kom meldingen fra Eidsvoll om at Riksforsamlingen var avholdt og Elster meldte 20. juni til Christian Frederik at det var nytteløst å velge utsendinger. Her resonnerte amtmannen at det var utelukket å nå Eidsvoll den 10. april, og han kalte derfor ikke inn til amtets valg av representanter, noe som var hans oppgave. Lokalvalg i kirkene gikk likevel sin gang, det er skriftlig dokumentert gjennom fullmaktene som ble utstedt til de lokale valgmenn.
Innkallingen nådde amtmann for Finmarkens amt (som omfattet Finnmark og Troms), Wedel Jarlsberg, i Alta 14. april og amtmannen kalte inn til representantvalg. Ingen visste hvor lenge forhandlingene på Eidsvoll ville vare og 14. mai informerte amtmannen prestene i Finnmark om at valgmennene skulle møte i Tromsø 1. august for velge utsendinger. Seks av 40 valgmenn uteble blant annet fordi de ikke hadde mulighet til å forlate arbeid og familie flere uker for å reise til Tromsø. Valgmennene fra Vardø og Vadsø reiste lengst av valgmenn i 1814. Da valgmennene møtte i Tromsø til representantvalg 1. august, var nyheten om ferdig grunnlov nådd fram. Da tok amtmannen en historisk avgjørelse: i stedet for å velge eidsvollmenn, ville man velge representanter til Norges første Storting, som man nå hadde fått vite ville bli holdt i februar 1815. De tre som ble valgt, ble dermed Norges første valgte stortingsmenn. Til Stortinget kom de imidlertid aldri. Møtetid for det første ordinære Storting ble høsten 1814 fastsatt til 1. juli 1815, og nye valg ble utskrevet. Da ble tre andre representanter valgt fra Finmarkens amt.

Møtets begynnelse

Forsamlingen møttes 10. april etter at valg var blitt holdt. Dette var påskedagen, og representantene møttes første gang utenfor Eidsvoll kirke, der prinsregent Christian Frederik tok imot dem. Etter gudstjenesten reiste de til Eidsvoll Verk, der forhandlingene skulle foregå. 
Selve forsamlingen ble formelt åpnet dagen etter, andre påskedag, av regenten og regjeringsrådet som var oppnevnt i begynnelsen av mars. Den dagen stilte alle representantene i galla, bøndene kom i helgedrakter. Prinsen åpnet forsamlingen med en kort tale, nærmest en trontale, hvor han minnet forsamlingen på den viktige oppgaven den hadde fremfor seg. Selvstendighet stod ikke på agendaen, det var utformingen av en grunnlov innen rammen av denne selvstendigheten prinsen la vekt på. Han ble boende på Eidsvoll de seks ukene Riksforsamlingen forhandlet der.
Deretter ba han dem velge president for en uke av gangen, sekretær og konstitusjonskomité. Som første president for forsamlingen valgte man kammerherre Peder Anker etter prinsens ønske, mens forsamlingen valgte sorenskriver Koren Christie som sekretær. Deretter ble det nedsatt en reglementskomité, som også skulle formulere en takkeadresse til prinsen. I komitéen satt Hegermann, Diriks, Sverdrup, Falsen, Wergeland og Omsen.
Forsamlingen visste den hadde liten tid. Karl Johan, som på den tid var svensk kronprins, ville kunne mønstre en hær mot Norge innen sommeren, og før det måtte det foreligge et resultat med en norsk grunnlov.

Spørsmål til debatt

Under Riksforsamlingen stod debatten om tre hovedforhold. For det første om landet skulle søke den beskyttelsen og umiddelbare fredsslutningen som fulgte med en union med Sverige, eller snarere erklære seg fullstendig selvstendig av alle andre makter men med en dansk arveprins som konge. For det andre om Riksforsamlingen skulle nedsette finans- og utenrikskomiteer for å forestå en parlamentarisk politikkutvikling og kontinuerlig oppsyn med riksstyret, eller avgrense seg til å bare vedta en grunnlov og velge Christian Frederik til arvekonge. Og for det tredje om man etter at grunnloven var vedtatt skulle vente med kongevalget til forholdet til nabolandene var mer avklart, eller om man skulle velge konge straks. I hvert hovedforhold i det foregående nevnes det svenskvennlige unionspartiets standpunkt først, deretter standpunktet til det mer danskvennlige selvstendighetspartiet.
Sverre Bagge og Knut Mykland legger stor vekt på betydningen av at Norge fikk valgt et eget storting, vedtatt en egen grunnlov, etablert en egen regjering og et konstitusjonelt monarki, allerede før Karl Johans krigsvante soldater kunne sendes til Norge for å sette ut i livet hovedbestemmelsen i Kieltraktaten om avståelse av Norge til kongen av Sverige. Men de forklarer likevel gjennombruddet for en norsk grunnlov med Karl Johans egne løfter om en norsk konstitusjon, og summen av de løfter og internasjonale forhold han måtte ta hensyn til i en forsiktig tilnærming til maktovertakelsen.

Adressedebatten

Prinsens adresse ble lagt frem 12. april. Selve talen var nøytral, forfattet av Georg Sverdrup. Etter at adressen var vedtatt, ble det debatt om hvorvidt forsamlingen skulle legge vekt på spørsmålet om selvstendighet. Spørsmålet ble reist av Nicolai Wergeland, som mente det var forsamlingens primære oppgave å verne om selvstendigheten. «Denne frihed, denne uafhængighed være det første, vi hævde, forsvare, og bevare …»  Wergeland la igjen folkesuverenitetsprinsippet til grunn for forhandlingene, og fikk støtte for det. Han mente dessuten at maktoverdragelsen til regentskap måtte godkjennes av Riksforsamlingen – den måtte bekrefte vedtaket gjort ved stormannsmøtet på Eidsvoll. Innlegget kunne ikke tolkes som annet enn en indirekte kritikk av prinsregentens rolle. Her protesterte Georg Sverdrup og Peder Anker, som mente Wergeland hadde oversett mandatet som lå i folkets edsavleggelse tidligere på våren. Forsamlingens mandat var begrenset av denne handlingen, og Stormannsmøtet hadde bare gitt prinsen regent-tittel, så flertallet liten grunn til å problematisere dette. Sverdrup kjente seg personlig krenket, etter den rollen han hadde spilt i forhandlingene med prinsen i februar. Han truet Wergeland med at han nok skulle kreve ham stilt til ansvar for det han hadde sagt. Likevel ble Wergeland innvalgt i redaksjonskomiteen som skulle utforme grunnlovsforslaget. Han hadde god oversikt over de ulike lands konstitusjoner og holdt lange foredrag om dette i plenumsforsamlingen, til lite begristring.

Konstitusjonskomitéens arbeid

Selv om det var store stridigheter innad om selvstendighetsspørsmålet, var alle enige om nødvendigheten av en grunnlov, og på dette punktet ble det arbeidet samstemt og raskt. 20. april tok selve grunnlovsarbeidet til, og Falsen la frem det svært grundige utkastet som han og lektor J. G. Adler hadde forfattet i februar. Også Wergeland og Sverdrup kom med avanserte og gjennomarbeidede forslag – og en forening av disse utkastene skulle danne grunnlaget for den endelige konstitusjonen. 
Det Adler-Falsenske utkastet ble gjennomgått og vurdert på fire dager, og man reduserte antallet paragrafer fra 230 til 113. Deres opprinnelige utkastet var basert på den franske grunnloven fra 1791. Konstitusjonskomitéen strøk en lang rekke allmenne betraktninger som heller passet i menneskerettighetserklæringen, og sto igjen med en rekke forskrifter om forvaltning og landsstyre. Halvdan Koht gir Sverdrup og Diriks æren for dette. 
21. april kom konstitusjonskomiteen til enighet om at nasjonalforsamlingens navn skulle være Stortinget. Forslaget ble fremmet av Nicolai Wergeland, som baserte seg på norrøn litteratur. Falsen la frem forslag om deling i to kamre: Lagting og Odelsting. Navnevalgene «Storting», «Odelsting» og «Lagting» var Wergelands viktigste seier i forhandlingene. 
I løpet av disse dagene hadde svenskene vunnet frem i sine egne diplomatiske fremstøt, og Storbritannia avgjorde at de kom til å støtte Sveriges krav etter Kielfreden. Dermed var slaget i første omgang tapt for full selvstendighet. 
30. april la konstitusjonskomiteen frem det endelige grunnlovsutkastet, og det ble diktert for plenumssorsamlingen de neste dagene. Nå begynte dragkampen om ordlyden, samtidig som forsamlingen fikk vite at Napoleon var avsatt. Dette intensiverte grunnlovsarbeidet, siden det nå ikke var noen hindre som stod i veien for Karl Johans gjennomføring av krig mot Norge. Forhandlingene tok til for alvor 4. mai. Forsamlingen hadde fått tre dager til å tenke over utkastet og gjøre seg opp en mening. Opprinnelig hadde konstitusjonskomiteen arbeidet med 115 paragrafer, men i det endelige utkastet var det bare 110.

Forholdet til Danmark

5. mai kom det til debatt om forholdet til Danmark. Unionspartiet ville sette en stopper for ny union med Danmark, og her fikk de støtte fra flere av selvstendighetspartiets folk. De ledende mennene her skjønte raskt at Christian Frederik ville ta det ille opp hvis det ble vedtatt en slik paragraf og holdt igjen. Nicolai Wergeland foreslo at Grunnloven skulle si i klartekst at landet aldri skulle i union med Danmark igjen. «Hvad Gud haver adskillet, maa intet Menneske tilsammenføje».
Spesielt embedsmennene gikk mot dette forslaget. De hadde mer kulturfellesskap med Danmark enn noen annen gruppe i Norge, og noen av representantene var født i Danmark og utdannet der. Falsen og Sverdrup forsvarte derfor en mulig fornyelse av unionen, og Jacob Aall støttet dem. Et ubetinget unionsforbud falt med en støtte på 11 stemmer. Det var stor forskjell mellom de ulike synene på hvorvidt landet skulle kunne klare seg på egen hånd mellom stormaktene, og debatten handlet om hvem man skulle være knyttet til. En av Eidsvollsmennene kalte temaet en «øm byld» man nødig pirket borti. Men, som Nicolai Wergeland påpekte – norsksinnede var de alle, og alle så full selvstendighet som «det herligste av alt», men neppe realiserbart.
Til syvende og sist la formuleringen om kongens rett til å ta imot en annen krone mange effektive hindre i veien for mulige nye unionsplaner fra Christian Frederiks side. Det ble også vedtatt at kongen ikke skulle være fraværende mer enn noen måneder av gangen, og helst holde seg innen Norges grenser. Dette måtte siden endres på i forbindelse med Mossekonvensjonen og endelig med Novembergrunnloven, som la til rette for en svensk konge som kunne la seg representere i Norge ved en stedfortreder.

Konge og adel

7. mai ble paragrafene om kongemakten behandlet, og regjeringens posisjon ble fastsatt. Her kom det til debatt om adelen og en eventuell avskaffelse av denne. Mange mente adelens privilegier skulle avskaffes, og i første omgang ble titlene fjernet. Men selve spørsmålet om avskaffelsen av adelen ble utsatt og endelig vedtatt først i 1821.

Statsborgerskap m.m.

8. mai var en søndag, men forhandlingene ble fortsatt. Denne dagen drøftet man innfødselsrett, statsborgerskap og stemmerett. I første omgang ble stemmeretten knyttet til borgerskap i byene og bygsel og odelsrett på landet. Alle menn over 25 år innenfor disse gruppene skulle kunne stemme. I forhold til demokratisk skikk i tiden var dette en seier for landdistriktene. I Storbritannia, der stemmerett hadde vært praktisert lenge, var stemmeretten bare knyttet til gårder over en viss størrelse. I Norge var brukene langt mindre, og det endelige vedtaket dekket da alle gårder i landet, store som små. Teis Lundegaard argumenterte med at «det er ikke jorda, men mannen som skal tale på tinget».
Bøndene krevde samtidig Odelsretten tilbake. Dette ble lagt frem av bøndene Tvedten, Lande, Evenstad, Walbøe, Regelstad og Huvestad. De baserte seg på den norrøne odelsretten fra Håkon den godes tid, og så odelsretten som et vern for bøndenes frihet. På dette punktet vant bøndene støtte på grunn av odelsrettens klare symbolverdi rent nasjonalt. Her var også Falsen og Wergeland enige.
Paragraf 92 bestemte at bare norske borgere kunne bli embetsmenn i staten, med unntak for lærere (inkludert professorer), leger og konsuler i fremmede land. Det var en lang og hissig debatt om denne bestemmelsen, det var sterk motstand mot å flere dansker som embetsmenn i Norge. Unntaket for professorer var blant annet begrunnet med at man trengte utlendinger til å bygge opp det nystiftede universitetet.

Paragraf 106

Denne paragrafen bestemte at «det Geisteligheden beneficerede Gods» bare kunne benyttes til opplysningens fremme og til avlønning av presteskapet. Formålet var å øremerke den største formuen som var på statens hånd til finansiering av universitet og folkeskoler i Norge. Paragrafen ble ikke vedtatt uten debatt. Flere bønder protesterte og argumenterte med at leilendingsgodset snarest måtte selges til oppsitterne, det ble også foreslått å bruke midlene som grunnfond for en ny Riksbank. Embetsmennene i forsamlingen trumfet sitt syn gjennom og paragrafen la grunnlaget for Opplysningsvesenets fond.

Stortingets sammensetning

Fra 11. mai var det Falsen som satt med presidenthvervet. De siste dagene ble representasjonen på Stortinget debattert, og Falsens utkast hadde basert seg på tanken om den franske nasjonalforsamlingen. Bøndene innvendte at det ikke måtte bli overvekt av representasjon fra byene, og samlet seg om motstand mot embedsmannsdominans. I disse dagene bar forsamlingen klart preg av klassekamp. Mot slutten av dagen ble det også vedtatt hvordan eventuelle forandringer av Grunnloven skulle finne sted. Med dette var Grunnloven i praksis ferdigstilt.

Striden om Eidsvollsgarantien

Eidsvollsgarantien garanterte blant annet kursen på gamle pengesedler.
Forhandlingene 13. mai var harde og voldsomme. De to partiene sto steilt imot hverandre i spørsmålet om finansene og statsbudsjettet. Hvordan skulle den nye staten finansieres? Debatten ble atter en gang en trette om prinsipper og om selvstendighet. Forsamlingens finanskomité, som hadde arbeidet siden 18. april, bestod av satt det stort sett kjøpmenn og grosserere, Meltzer, Schmidt, Rolfsen, Mørch, Stoltenberg, Lund og Rosenkilde, samt to jurister, Krohg og Collett. Krogh var formann, og Collett sekretær. 
Komiteen hadde beregnet statsgjelden og inntektene, slik at forsamlingen kunne få oversikt over den finansielle situasjonen landet var i, og så fastsette hva man kunne gjøre med det. Man kom frem til at det var gode utsikter til at landet kunne klare seg finansielt. Det som ikke ble lagt frem, var Norges del av statsgjelden som tilkom den oppløste helstaten Danmark-Norge, og som Norge ifølge Kieltraktaten skulle dekke en andel av. Det var mange usikre spørsmål knyttet til dette, og til krigen og hyperinflasjonen man nettopp hadde vært igjennom. Finanskomiteen regnet med en statsutgift på cirka 14 millioner speciedaler over det neste året. Riksforsamlingen måtte sette en garanti for å greie dette, og det kom til uenighet om dette punktet. 
Major Sibbern tok ordet og mente at dette betød en større skattebyrde på den enkelte borger i riket, og spurte i tillegg om Riksforsamlingen virkelig hadde mandat til å ta opp dette. Skulle den også skattlegge folket?
Den økonomisk skolerte Herman Wedel-Jarlsberg leverte sitt hovedinnlegg i nettopp denne debatten, hvor han med stor effekt stilte tungtveiene spørsmål ved finansieringen av den selvstendige staten. Verken finamskomiteens medlemmer eller statsrådene Haxthausen og Carsten Tank kunne gi gode svar på Wedel-Jarlsbergs spørsmål. Han mente det økonomiske uføret med låneopptak og inflasjon under Napoleonskrigene var Danmarks ansvar, og det kom til hard debatt mellom ham og Krogh, som kjente seg fornærmet på egne vegne.
Selvstendighetspartiet valgte å forsvarte eidsvollsgarantien retorisk, med effektive argument om offervilje og fedrelandssinn. Man trakk også inn selvstendighetseden fra 25. februar. Til slutt tok Jonas Rein og Georg Sverdrup ordet. Sverdrup tok utgangspunkt i folkereisingen etter Kielfreden, men berørte ikke sakens kjerne. Jonas Reins tale er av de mest virkningsfulle som er holdt i Riksforsamlingen. Han appellerte med stor kraft til forsamlingens fedrelandssinn, og spurte demagogisk: «Vor stilling er ikke glimrende og dog spørger jeg, hvilket folk kjøbte nogensinde sin frihed og uafhængighed ofr så ringe pris?» Omsen svarte med en kritikk av finansdepartementets utsendinger og ble den førende taleren for unionspartiet den dagen. Igjen hadde selvstendighetspartiet vunnet diskusjonen, og med 76 mot 29 stemmer vedtok forsamlingen Finanskomiteens forslag til finansgaranti – den såkalte Eidsvollsgarantien.
Debatten handlet primært om skattlegging, og unionspartiet mente dette ikke lå innenfor forsamlingens mandat. Debatten varte hele dagen 13. mai, og resten av finanskomitéens fremlegg ble ikke diskutert før dagen etter. Det viste seg til slutt at eidsvollsgarantien ikke hadde noen effekt, unionspartiet fikk også her retten på sin side i det lange løp. Etter unionens etablering ble det klart at pengepolitikken ikke lot seg forsvare, og Stortinget måtte i 1819 godta tunge forpliktelser om å tilbakebetale 3 millioner speciedaler av Danmark-Norges utenriksgjeld.
Grunnloven ble nå vedtatt renskrevet av Diriks, Sverdrup og Weidemann. Grunnloven i sin endelige form ble lagt frem for riksforsamlingen 16. mai, Sverdrup var da valgt til president og fikk æren av å gjennomføre voteringen over Norges første selvstendige grunnlov.

Kostnader i forbindelse med riksforsamlingen

Regnskapet som ble gjort opp i august 1814, viste at kost, losji og andre utgifter kom på rundt 71 000 riksbankdaler. I tillegg kom reiseutgiftene til de deputerte, slik at det endelige beløpet kom på 99 000 riksbankdaler. Reiseutgiftene for de sivile representantene ble fordelt på deres valgdistrikter. Utgiftene for kost, losji og de militære representantenes reiseutgifter var tenkt utlignet som del av den landsdekkende skatten, men da hele regnskapet endelig kom til behandling i Finansdepartementet høsten 1816, ble det bestemt at skatten ikke skulle inndrives, og kostnadene skulle behandles som andre utgifter uten anvisning av spesielle skatteinntekter.