google/wiki40b huggingface dataset:
Robert Hart

Bakgrunn

Hart ble født i en metodistisk familie i Ulster, i 1835. Hans far, Henry Hart (1806–1875), arbeidet i distilleriene, og giftet seg med en bondedatter, Ann Edgar, i 1834. 
Hart ble utdannet ved en wesleyansk skole i Taunton i Somerset, deretter ved Wesley Connexional School i Dublin, og så fra 15-årsalderen ved Queen’s University i Belfast, hvorfra han tok slutteksamen i  1853. Ette sin pensjonering ble han pro-kansler ved Queen's University.

Virke i Kina

I 1854 ble han ansatt som tolkeelev ved det britiske visekonsulat i Ningbo. Han tjenestegjorde i 1858 som sekretær hos den fransk-britiske kommisjon som under okkupasjonen av Guangzhou utøvde styringsmyndighet der. 
I 1859 ble han med i det nyorganiserte keiserlige tollvesen og ble dets generalinspektør og sjef i 1863. Under Harts ledelse ekspanderte dette vesenet sterkt, og sjøtollinntektene ble det kinesiske statsverks sikreste innkomstkilde. Han virket også for å spre kunnskap om den vestlige verden i Kina.
Hart var i en lang periode under Qing-dynastiet den eneste vesterlending som innehadde en ledende embedspost i den kinesiske hovedstad, en stilling som gav ham daglig tilgang til de ledende embedsmenn i Storrådet og i utenriksbyrået Zongli Yamen, blant annet den innflytelsesrike Prins Gong.
Det diplomatiske korps i Beijing benyttet ham ofte som rådgiver om kinesiske forhold. Selv har han gitt uttrykk for sine innsikter bl.a. i sin bok These from the land of Sinim.
Hart ble i 1896 generalinspektør for hele det kinesiske tollvesen (også innenlandstollen) og for postvesenet. Under bokseropprøret deltok han aktivt i forsvaret av legasjonsområdet i Beijing, og under opprøret ble hans hjem brent ned. Etter opprøret fikk han i 1901 i oppdrag å organisere tollvesenet i de nye traktathavnene. 
I 1908 dro Hart på permisjon til Storbritannia. Tanken var å vendte tilbake til Kina, men han døde i England i 1911.
Smerina manoro

Utseende

En middelsstor, oransje sommerfugl med litt smale vinger. Vingenes ytterkant er brun.

Utbredelse

Arten finnes bare på Madagaskar.
Lamasina

Utseende

Middelsstore (vingespenn 30-40 millimeter), spektakulært fargede stjertvinger. Bakvingen har to til fire stjerter av litt ulik lengde. Hannens overside er skinnende blå, nesten uten mørk ytterkant men med en oval, mørk grop på forvingen. Undersidens grunnfarge er skinnende grønn, på bakvingen med et bredt, blodrødt, svart og hvitt tverrbånd. Forvingen har to kortere, svarte og hvite tverrstriper.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Mellom-Amerika og det nordligste Sør-Amerika.
Viljujsk

Viljujsk (russisk: Вилю́йск) er en by i Republikken Sakha i Russland. Den ligger ved elva Viljuj (ei venstre sideelv til Lena), rundt 450 km vest-nordvest for Jakutsk. Innbyggertall: 9 776 (folketelling 2002).
Den ble grunnlagt i 1634 som kosakkbosetningen Tjukanskoje eller Verkhneviljujskoje. I 1783 ble byen Olensk bygget på stedet. Bynavnet ble endret til Viljujsk i 1821.
Skallskript

Et skallskript er et dataprogram som er konstruert for å kjøres av Unix-skall, som er en kommandolinjefortolker. De ulike dialektene av skallskript betraktes som ulike skriptspråk.
Sportsklubben Grane

De første årene

Grane ble stiftet i 1893 og spilte sine første kamper mot Kristiania-klubbene Spring og Gaa Paa. Klubben hadde sin egen bane på Nordstrand der flere av kampene ble avholdt. 12. september 1897 spilte Grane, forsterket med fem Spring-spillere, mot Örgryte i Göteborg. Dette var første gang et norsk lag reiste ut av landet for å spille en kamp. Det kombinerte Grane/Spring-laget vant kampen 4-0. Markante spillere disse første årene var Einar By, Anton Endrerud og de skotske fetterne Patrick Moyer og Charles Semper.
30. april 1902 ble Norges Fotballforbund stiftet på Hotel Bristol i Skippergaten av representanter for klubbene Grane, Lyn og Spring. Fra Grane møtte Just Hagemann, Isak Benjaminsen, Walter Aigeltinger og Emil Wettergreen. Isak Benjaminsen ble forbundets første formann.

Slutten på Grane

Grane gikk etterhvert i oppløsning. Det nøyaktige tidspunktet når dette skjedde er usikkert. Ulike kilder gir noe motstridende opplysninger. Klubben spilte ingen registrerte kamper etter 1904. I årsberetningen til Kristiania og Omegn Fodboldkreds fra 1906 heter det om klubben: «En enkelt klub fører dog desværre en hensygnende tilværelse fra kamppladsen, hvor den dog i sin tid gikk for landets første.» Ifølge en Aftenposten-artikkel fra 1969, i anledning Nordstrand Idrettsforenings 50-årsjubileum, ble Grane oppløst rundt 1907. Mange medlemmer hadde da gått inn i Mercantile i 1906. Avisa skriver videre at 8. juni 1908 ble Nordstrand Idrætsforening stiftet som en gjenoppståelse av Grane. I en artikkel fra Bekkelagshøgda lokalhistoriske forening står det imidlertid at Grane i 1905 gikk inn i Skiklubben Freidig. Freidig og Nordstrand Idrætsforening ble 24. april 1919 sammenslått og fikk navnet Nordstrand Idrettsforening.

Kilder

CUPEN, NM i fotball 1902–1999, Per Jorsett/Arne Scheie, J.M.Stenersens Forlag, 1999, ISBN 82-7201-275-8
Volleyball under Stillehavslekene 1975

Volleyball under Stillehavslekene  1975. Volleyball var en av flere sporter som var med i de femte Stillehavslekene som ble arrangert i Guam i perioden 1. til 10. august 1975. Det var femte gangen som volleyball var med på programmet under stillehavslekene. Det to turneringer, en for menn og en for kvinner.
Nef

Det opprinnelige skipstypen

På 1200-tallet og begynnelsen av 1300-tallet betegnet nef de største krigsskipene på den franske vestkysten og i England som er avbildet i bysegl fra de engelske og franske byene Sandwich, Winchelsea, Hastings og La Rochelle. De usedvanlig detaljerte avbildningene på byseglene har muliggjort avanserte rekonstruksjoner, spesielt av Sandwichskipet og Winchelseaskipet. De var klinkbygd med tverrbjelker som dels stakk ut gjennom skrogssidene som på de nordiske skipstypene knarr, byrding og busse.
Skipene hadde formodentlig en tung konstruksjon med stor lasteevne og fast dekk, antakelig videreutviklet fra havskip fremfor langskip. På et stort antall bysegl fra flere byer er utseendet på skipene nesten identisk med høybordede skip med tverrbjelker (og uten), korte for- og akterstavner og kasteller. Noen hadde kun akterkastell, andre hadde også forkastell og det var også reist toppkastell for utkikken øverst på masten. Fra byseglet i Dover, datert til 1284, er det sett at forskipet med forkastell har et baugspryd.
En miniatyr i et manuskript som var utført i korsfarerhavnen Akka, Palestina i 1279 for dronning Eleonora av Castilla, viste et skip med nordisk utseende, klinkbygd med lett konstruerte for- og akterkasteller samt toppkastell med to mann over stangen på masten. Denne skipstypen som er dokumentert som nef i England og Frankrike, hadde vært i kamp med muslimer på Middelhavet. De kan ha ført engelske og franske korsfarere til det østlige Middelhav i forbindelse med korstog på 1200-tallet. Skipene også hadde en ekstra funksjon i fredstid som lasteskip for å få inntekter til statskassen i England og Frankrike.
På begynnelsen av 1300-tallet ble nef som den dominerende skipstype for krigsformål erstattet av nye skipstyper basert på koggen, som et rent seilførende frakteskip med høyt fribord, drektighet som gav stor lastekapasitet og kasteller. Forkastellet, akterkastellet og toppkastellet fra nefen ble overført til de såkalte krigskogger. Skipstypens rolle ble gradvis overtatt av andre skipstyper. Begrepet levde videre og ble på fransk en betegnelse for et stort skip som kan oversettes med holk eller karakk.
Fra 1500-tallet eksisterte ikke ordet nef lenger som annet enn en betegnelse på større krigsskip i fransk tjeneste.
Jean-Baptiste de Mirabaud

Liv og virke

Det eksisterer lite kildemateriale om Mirabauds liv. Han var offiser og deltok i flere slag, deriblant slaget ved Steenkerque i 1692. En tid var han medlem av Oratorianerne, et katolsk ordensfellesskap. Interessen for litteratur fikk han fra sin venn Jean de La Fontaine.
Mirabauds oversettelse av Torquato Tassos La Gerusalemme Liberata («det befridde Jerusalem») fra 1724 fikk mye positiv omtale og førte til at han to år seinere ble tatt opp i Det franske akademi. Mer blandet mottakelse fikk en oversettelse av Ludovico Ariostos Orlando furioso («Den rasende Roland»), utgitt i Haag i 1741.
Først etter Mirabauds død kom det fram at han også var forfatter av filosofisk litteratur, framfor alt samfunns- og kirkekritikk av en slik natur at han var tvunget til å utgi sine verker anonymt.

Verdenssyn

Mirabaud hevdet et ateistisk og materialistisk verdenssyn, dvs at alt som finnes i verden er observerbar materie, og de naturlovene som påvirker den.
En av Mirabauds hovedteser er at verden er eldre enn postulert i Bibelen. Han hevdet at verden ble til gjennom en omforming av evig bestående materie, og avviste at den oppsto som resultat av en skapelseshandling. Han avviste det geosentriske verdensbilde og fulgte Epikurs forestilling om et uendelig antall verdener.

Ettermæle

Mirabauds ideer fikk stor påvirkning på de påfølgende forfatterne i opplysningstida. Mirabaud var mer radikal enn Voltaire, men mindre original, og støttet seg på Voltaire, Julien Offray de La Mettrie, Bernard le Bovier de Fontenelle, Pierre Bayle, Michel de Montaigne, og framfor alt på Benoît de Maillet. 
For å beskytte seg mot sensurmyndighetene publiserte Paul Henri Thiry d’Holbach etter Mirabauds død sine egne verk under pseudonymet «Jean Baptiste de Mirabaud». I et brev til John Wilkes omtalte han Mirabaud som forfatter av sitt eget verk Système de la nature, det samme gjorde han i et brev til Ferdinando Galiani.
Dalian

Historie

Dalian ble allerede på 500-tallet en av Kinas viktigste havner. Den var del av staten Yan i Vår- og høstperioden. I 1880-årene ble den en liten by, da Qing-dynastiet bygde broer, kanonstillinger og militærleirer der.
Stedet ble okkupert av britene i 1858 men ble returnert til Kina i 1880-årene. Byen fikk navn etter bukten den ligger ved, Dalianwan. Qing-dynastiet bygde ut byen til det viktigste støttepunktet for nordflåten, som imidlertid gikk tapt i 1895, etter den første kinesisk-japanske krig (1894) som Japan vant. 
Fra 1898 til 1905 ble den kontrollert av russerne ved en påtvinget forpaktningsavtale, som kalte den Dalny og Port Arthur (Lüshun) – disse to nabobyene er idag en enhet igjen. Byen opplevde et oppsving på grunn av byggingen av den transmandsjurske jernbane. I denne perioden hadde byen mange russiske innbyggere, og likeså endel vest- og mellomeuropeere. Det russiske navnet Dalni kommer fra дальний – fjern – , og skyldes at byen tilhørte Det fjerne østen. Den var ved siden av Vladivostok en av de to endestasjonene for den transsibirske jernbanen.
Etter den russisk-japanske krig 1904/05 kom byen på japanske hender, og ble del av det japanske Kwantungterritoriet (også kalt Guandongzhou). Da japanerne etablerte Manchukuo i 1932 ble byen overført til dette japanskkontrollerte lydriket, skjønt Japan beholdt også den direkte kontrollen ved en leasingavtale. I 1937 ble byen utvidet og modernisert av japanerne som to separate byer, Darien i nord og Ryojun (Lushun) i sør.
Etter annen verdenskrig ble byen til å begynne med administrert av Kina og Sovjetunionen, teoretisk i fellesskap men i virkeligheten under russernes kontroll. Den ble da kalt Lüda (en sammentrekning av Lüshun og Dalian). I 1950 fikk Lüda bystatus igjen, men mistet den igjen mellom 1953 og 1954.
Først i 1955 ble byen tilbakeført til kinesisk styre. 
Byens navn ble atter endret til Dalian den 5. mars 1981. 
I 1984 ble Dalian en kinesisk særlig økonomisk sone. På grunn av sitt milde klima er byen en yndet ferieby for folk fra de nordligste deler av Kina. Havnen er også en av landets viktigste marinebaser.
Beijinggatekirkens bygning ble i 2002 vernet som historisk kulturminne av Dalians myndigheter.

Fly

Dalian har det nordøstlige Kinas travleste lufthavn, Dalian Zhoushuizi internasjonale lufthavn.

Jernbane

Hada-banen, en høyhastighetsbane åpnet i 2012, går fra Harbin til Dalian.

Veitrafikk

Kinas riksvei 201 ender opp i Dalian. Den begynner i Hegang i provinsen Heilongjiang og fører via blant annet Mudanjiang og Dandong sør til Liaodonghalvøya til Lüshunkou/Dalian.
Kinas riksvei 202 ender også opp i Dalian. Den begynner i Heihe i provinsen Heilongjiang, passerer gjennom Harbin og Shenyang før den ender i Dalian.
Lyngenlinjen

Lyngen-linjen er navnet på den siste forsvarslinjen Tyskland bygget i Lyngen i Troms på slutten av andre verdenskrig. Den skulle stanse russisk fremrykning mot Narvik. Den eneste veiforbindelse mellom Troms og Finnmark gikk gjennom Storfjord. Dersom veien sør for Skibotn ble sprengt, ville det være tilnærmet umulig å komme landeveien til sørligere deler av fylket.

Hitlers ordre

Hele Nord-Troms og Finnmark ble beordret brent. Ordren ble gitt av Hitler, gjennom Terboven, og lød slik:
«På grunn av befolkningens ringe beredvillighet til frivillig evakuering har der Führer samtykket i Reichkommisars forslag og befalt at hele den norske befolkning østenfor Lyngenfjord for sin egen sikkerhets skyld skal tvangsevakueres og alle boliger nedbrennes, resp. ødelegges. Øverstkommanderende for Nord-Finland er ansvarlig for at Führerbefalingen gjennomføres hensynsløst. Medlidenhet med befolkningen er ikke på sin plass.»

Bakgrunn

Tyskerne var overbevist om at russerne hadde til hensikt å gå så langt sørover i Norge som til Narvik. Derfor besluttet de å opprette den såkalte Lyngen-linjen som forsvarslinje. Dette krevde store ressurser, fordi alle festningsanlegg, veier og broer knyttet til denne linjen skulle være ferdig innen 1. mai 1945. I Kvesmenes–Lyngen-området ble et høyt antall sovjetiske krigsfanger i oktober 1944 satt inn i arbeidet med Lyngen-linjen. Sett under ett var det en omfattende byggevirksomhet tyske styrker gjennomførte, med sovjetiske krigsfanger som arbeidskraft.

Etter krigen

Lyngenlinjen går fra svensk/finsk grenseområde – og følger fjellet utover mot Storfjorden. Området er vanskelig tilgjengelig, og mange områder kan fortsatt være «uoppdaget» etter krigen. Det er bygget store bunkersanlegg langs hele fjellet, og mange har funnet effekter og våpen fra krigens dager i disse områdene.
Etter krigen ble det bygget norske anlegg i Skibotndalen, med forlegning på Brennfjell og Helligskogen – som hadde som oppgave å sinke en fiende fra øst. Disse anleggene er nå nedlagt, men i fjellene oppover Skibotndalen kan en finne mange stillinger som er intakte og kan taes i bruk på kort varsel.
Samiske veivisere

Samiske veivisere (nordsamisk: Sámi ofelaččat) er fire ungdommer som er engasjert for å reise rundt i Norge for å informere ungdommer om samisk kultur og samiske forhold. De oppsøker spesielt videregående skoler, men også andre aktuelle steder der ungdom samles. På de enkelte lærestedene gjennomføres en standardplan, eller det brukes et skreddersydd opplegg som er tilpasset skolen og elevene. Samiske veivisere er gratis å bestille.
De samiske veiviserne får opplæring ved Samisk høgskole i Kautokeino, som også står faglig ansvarlig for gjennomføring og drift av Samiske veivisere. Ordningen er finansiert over budsjettet til Kommunal- og moderniseringsdepartementet.
Diamanter (Grethe Kausland-album)

Diamanter er en samleplate med Grethe Kausland, utgitt i 2006.
Sjúrður Skaale

Familie og yrkesliv

Sjúrður Skaale er sønn av lærerparet Jóannes og Óluva Skaale og gift med psykolog Súsanna O. Skaale. Faren er sønn av borgermester og lagtingsmann Sigfried Skaale, men ble oppfostret av lærer og lagtingsmann Marius Johannesen i Mikladalur. På morssiden er Sjúrður Skaale grandnevø av lagtingsmann Ove Mikkelsen i Vágur.
Han har studentereksamen fra Føroya Studentaskúli fra 1987, kandidatutdannelse i statsvitenskap fra Københavns Universitet og Universidad Complutense de Madrid fra 1997 og tilleggsutdannelse i spansk fra Colombia og København. Skaale var journalist i dagsavisene Dimmalætting og Sosialurin 1989–1997 og i TV-kanalen Sjónvarp Føroya 1997–1998. Han var pressetalsmann for Færøyenes regjering 1999–2001 og sekretær for Den nordatlantiske gruppe 2001–2005. De neste årene arbeidet han med reklame, underholdning og som gymnaslærer. Fra TV er han mest kjent for komedien Pipar & Salt, som han lagde sammen med Jákup Veyhe, og for hovedrollen i komedien E elski Førjar fra 2008.

Politisk arbeid

Skaale var medlem av Lagtinget for Tjóðveldi 2008–2011, og satt i Lagtingets kulturkomité. Han var varamedlem av det danske Folketinget 2007–2011, og møtte fast for minister Høgni Hoydal i et halvår i 2008.
I 2011 brøt han med Tjóðveldi, etter uenighet om det færøyske grunnlovsforslaget. Etter noen måneder som partiløs gikk han inn i Javnaðarflokkurin. Samme år ble han valgt til Folketinget, hvor han ble formann i utvalget for Færøyene, medlem av delegasjonen til Nordisk råd og varamedlem av det utenrikspolitiske utvalget.
Kattefot

Utseende

Kattefot er særbu. Det vil si et individ av kattefot kun har hann- eller hunnblomster. De forskjellige blomsterkjønnene er lette å kjenne igjen på at hannblomster er hvite mens hunnblomster er rosa. Selve blomstene hos kattefot er ordnet i små, puteforma klaser som ligner på poten til en katt – derav navnet. Kattefotkorger har lyse korgdekkblader, i motsetning til andre norske kattefotarter.
Kattefot vokser i bestand, kjennetegnet av tette matter med sølvaktige, små, avlangt runde blader. Vekstformen kommer av at bladrosettene danner små utløpere, som igjen danner nye bladrosetter. Blomsterstenglene blir ikke høye, rundt 15–20 cm.

Forekomster i Norge

Arten hører først og fremst til tørr, nitrogenfattig kulturmark, gjerne naturbeitemark eller gjengroende slåtteenger. På grunn av dette har kattefot gått noe tilbake i nyere tid. Kattefot går også et godt stykke opp i fjellet, der den møter sin nære slektning fjellkattefot.
Utbredelsen til kattefot i Norge er stor, og den vokser fra Lindesnes i sør til Nordkapp i nord. Således kan ikke kattefot regnes som noen sjelden art.

Synonymer

Kattefot kalles iblant også harelabb.
Bryn Mawr College

Rangeringer

U.S. News & World Report rangerte Bryn Mawr College som nummer 27 blant liberal arts-collegene i USA i 2015, Forbes plasserte det på 64.-plass blant alle colleger i USA, mens Washington Monthly rangerte det som nr. 1 av amerikanske liberal arts-colleger i 2014.
Bryn Mawr College var ikke å finne blant de 500 beste universitetene i verden i Times Higher Education World University Rankings 2014-2015, i QS World University Rankings for 2014 eller i Academic Ranking of World Universities (Shanghai-rankingen) for 2014.
Verden i verden

Verden i verden er et musikkalbum med Elle Melle, utgitt i 1998.
Granbarkmåler

Utseende

En middelsstor (vingespenn 30 – 40 mm), ganske kraftig, gråspraglete måler. Den skiller seg fra de fleste andre gråspraglete artene på at den er noe kraftigere og mørkere på farge. Hannens antenner er nokså lange og fjærformede. Forvingen har fire, mer eller mindre tydelige, brede, mørke tverrbånd. Bakvingen er skittengrå. Larven er naken, lang og slank, brunaktig.

Levevis

Denen arten kan forekomme både i barskog, blandingsskog og ren løvskog. De voksne målerne flyr om natten i juni – august og kommer gjerne til lys.
Larvene lever hovedsakelig på gran og barlind, men de kan også ete en lang rekke andre busker og trær, blant andre blåbær, bjørk, eik, vivendel og selje.

Utbredelse

Granbarkmåleren finnes i Mellom- og Nord-Europa. I Norge forekommer den på Østlandet og Sørlandet.
Bjerke Idrettslag

Bjerke Idrettslag (Bjerke IL) er en idrettsklubb fra Nannestad i Akershus som ble stiftet i 1936. Klubben er mest kjent for sin langrennsavdeling, men har også grupper innen fotball og skiskyting. Fotballgruppen er skilt ut i klubbenheten Bjerke IL Fotball, mens langrenn- og skiskyttergruppen har navnet Bjerke IL Ski. Tidligere hadde klubben også en aktiv friidrettsgruppe.
Bjerke IL Ski har et flott ski- og skiskytterstadion på Nordåsen i Maura. Skiskytterstadionet ble asfaltert på standplass i 2009. Bjerke IL Ski har flere store skiskytterrenn på Nordåsen skistadion hvert år, blant annet Bendit/Bama Skiskytterfestival og Nordåsenrennet. Bendit/Bama Skiskytterfestival har Bjerke arrangert siden 2007, og klubben har en 5 års avtale med Bama om rennet. Bjerke IL Ski investerte i en ny løypemaskin i 2009/2010-sesongen. Bjerke IL Ski og Nannestad Skiklubb arrangerer også Dælhierennet hvert år i Nannestad sentrum, et skirenn for barn i alle aldre med løyper på 500 m, 1 km, 2 km og 5 km. Dæhlierennet har ca. 1000 deltagere hvert år. Bjerke IL har bygget nytt klubbhus på skistadionet Nordåsen i 2011/2012. Klubbhuset, som har kostet omtrent 6 millioner kroner er finansiert ved hjelp av støtte fra Nannestad kommune, som har betalt 60 % av byggekostnadene. Resten av bygget er finansiert av Bjerke selv og via diverse stønader og spillemidler fra Norsk Tipping. Det nye klubbhuset er 400 m² stort og rommer kjøkken, oppholdsrom (varmestue), garderober og toaletter. Den gamle varmestua på Nordåsen er til sammenligning et 25 m² stort rom og ble brukt til kjøkken/kiosk under skirenn.
Klubben ble norske mestere i langrenn, stafett for menn i 1980, 1981, 1983, 1989 og 1990. Kvinnene vant stafetten i 1984.
Klubbens mest kjente medlemmer har vært Lars Erik Eriksen og Anette Bøe. Begge er flere ganger norske mestere individuelt, og begge er mottakere av Holmenkollmedaljen. Roeren Alf Hansen var også aktiv i klubben der Terje Bogen i en lengre periode fungerte som hovedtrener
Molino de Cazorla

Molino de Cazorla (Cazorla mølle) ligger i kommunen San Bartolomé de Tirajana på Gran Canaria. Den befinner seg i utkanten av Los Altos de Fataga, og er en av de beste eksemplene på bruk av vannhjul på Gran Canaria. Anlegget kan dateres tilbake til det nittende århundre, men det har også blitt forandret senere.
Furutre, steinsøyler, en vannkanal av mørtel, tegltak osv. supplerer maskineriet av tre, jern og stein, og utgjør anlegget av «industriell arkeologi» sammen med vannhjulet med en navhøyde på 12 meter, møllebygningen og møllerens hus.
Den ble bygget i 1880 og fikk sitt nåværende utseende etter en endring i begynnelsen av det tjuende århundre. Ombygningen var en lokal begivenhet etter at eierne hadde bygd et vannmagasin som var mer enn dobbelt så stort som det opprinnelige.
De som deltok i åpningen vil aldri glemme opplevelsen da vanntrykket ble for sterkt og ødela den opprinnelige vanntilførselen. Denne har senere blitt forsterket av en trappeformet tårn som til nå har motstått påkjenningen av vann og tid .
Gailtal-Alpene

Avgrensning

Gailtal-Alpene begrenses i nord av Drau (mot Hohe Tauern og Gurktal-Alpene) og i syd av Gail (mot De karniske Alper og Karavankene).
Hamlet (krater)

Hamlet er det største krateret på den kjente delen av overflaten til Uranus-månen Oberon. Krateret har en diameter på ca. 206 km og er oppkalt etter hovedkareakteren i stykket Hamlet, av William Shakespeare. Krateret har en mørk bunn og er omgitt av et system av lyse stråler, som er oppvirvlet is avleiret under nedslaget. Opphavet til det mørke materialet på bunnen er ikke kjent, men det kan komme fra det indre. Krateret ble først avbildet av Voyager 2-sonden i januar 1986