google/wiki40b huggingface dataset:
Benjamin Schmolck

Bakgrunn

Benjamin Schmolck vokste opp i en prestefamilie. Faren, pastor Martin Schmolck, var pastor i hjembyen. Han studerte senere teologi i Leipzig. I studietiden begynte han å skrive lyrikk. Da han var ferdig med studiene, dro han hjem igjen til Brauchitzchdorf.

Prest, salmedikter

I hjembuen ble han ordinert og tok der over farens stilling. I 1702 ble han utnevnt til diakon for Friedenkirche i Schweidnitz. Der hadde katolikkene tatt over alle kirkene i byen, og lutheranerne var forvist til å ha samlinger i et hus utenfor bymurene, et hus som fungerte som den eneste lutherske kirken for 36 landsbyer. Schmolck ble der resten av livet i forskjellige stillinger. En av hans studenter var dikteren Johann Christian Günther.
Benjamin Schmolck skrev mange salmer, og de fleste av disse ble publisert på 1700-tallet før hans død. 
Hans første bok, Heilige Flammen der himmlisch-gesinnten Seele kom i 13 opplag og gjorde ham kjent over hele landet. Etter hans død ble bøkene hans samlet i to bind med tittelen Sämmtliche Trost- und Geistreiche Schrifften. Salmene hans har blitt oversatt til flere språk og finnes i flere salmebøker, blant annet Norsk Salmebok hvor tre av hans salmer er med og Norsk salmebok 2013 der en salme er med.
Symfoni nr. 1 (Mahler)

Symfoni nr 1 i D-dur, komponert av Gustav Mahler mellom 1884 og 1888. Verket var i utgangspunktet et symfonisk dikt med tilnavnet  Titan etter en roman av Jean Paul.

Struktur og analyse

Den 1. symfonien bærer allerede flere av elementene i det Malerske musikkspråket i seg, slik som folkelige melodier (fremfor alt i første og andre sats), den ironiske fremmedgjøringen, den collagaktige lagdelingen av motiver, og den delvis bryske bearbeidelsen av temaene. Kompositorisk står symfonien Liedern eines fahrenden Gesellen nært, som Mahler komponerte 1883-85. En fremføring av symfonien tar typisk om lag 55 minutter.

Første sats: "Langsam. Schleppend. Wie ein Naturlaut – Im Anfang sehr gemächlich"

Den første satsen i d-dur er variert i formen, men hovedstrukturen likner hovedsatsen i en sonate. Etter en utstrukket, langsom innledning kommer eksposisjonen, som mot normen i sonatesatsformen bare behandler ett tema, som Mahler har lånt fra Ging heut morgen übers Feld fra sin egen sangsyklus Lieder eines fahrenden Gesellen. Den tilsluttende gjennomføringsdelen går også mot formregelen, da den heller bearbeider motiver fra innledningen enn fra eksposisjonen. En forkortet reprise avslutter satsen.

Andre sats: "Kräftig bewegt, doch nicht zu schnell"

Den andre satsen i a-dur fremstår som en nokså rå Ländler, som ikke skyr å ta opp i seg elementer fra østerriksk folkemusikk.

Tredje sats: "Feierlich und gemessen, ohne zu schleppen"

Tredje sats (d-moll) åpner med en sørgemarsj, som er en fremmedgjort bearbeidelse av folkesangen "Bruder Martin" (sic!, Mahler siterte tittelen i denne lite brukte formen i tysk språktradisjon), en molltranskripsjon av kanonen "Frère Jacques". Mot alminnelig oppfatning er imidlertid ikke mollutgaven Mahlers oppfinnelse; snarere ble kanonen i det 19. og tidlig 20. århundre sunget i moll i bestemte regioner i Østerrike. Det er grunn til å tro at Mahler kjente denne versjonen. Satsen inneholder imidlertid også klezmerliknende scener fra den jødiske musikkverden. Den lyriske mittdelen siterer nok en gang fra Mahlers sangsyklus Liedern eines fahrenden Gesellen, denne gangen er sitatet hentet fra sangen Die zwei blauen Augen von meinem Schatz.

Fjerde sats: "Stürmisch bewegt"

Mens Mahlers musikk i hovedsatsen er preget av en utgang mot naturen (naturalistiske motiver, fugleimitasjoner, trompetfanfarer bak scenen) og i videste betydning tematiserer tilblivelsen av musikken, beskriver fjerde og siste sats (f-moll/d-dur) snarere det motsatte. Motivene virker oppjagede og aggressive, mot slutten tårner musikken seg opp, for å ende i et regelrett sammenbrudd som foregriper slutten. Men enda en gang "skyver" Mahler så musikkmaskinen videre, for å lede oss over i en mektig Finale, som bærer alle trekkene til en voldsom fremkalt apoteose. I de fleste symfoniske fremførelser spiller samtidig hornistene sluttema stående, for fortsatt å kunne overdøve det senromantiske stororkesteret.

Transkripsjoner

I 1906 ble et arrangement av Bruno Walter for firehendig piano publisert.
Tanum bokhandel

Tanum er en av Norges største bokhandler.
Bokhandelen ble grunnlagt i 1832 av Papen (Johan) Dahl i J. W. Cappelens navn, og var hovedstadens første bokhandel. I 1879 overtok Hieronimus og Halvard Aschehoug, som i 1880 flyttet butikken til Karl Johansgate 43. Her har Tanum hatt butikk siden, bare avbrutt av en større ombygging i perioden 1982-84 da butikken flyttet ut i en Moelvenbrakke mellom Nationaltheatret og Universitetet.
Butikken på Karl Johans gate har i alle år vært Tanums hovedforretning. I tillegg kom det etter hvert til andre enheter. I osloområdet ligger Tanum Karl Johan, Tanum Bogstadveien, Tanum CC Vest, Tanum Colosseum, Tanum Oslo City, Tanum Bryn, Tanum Byporten, Tanum Ringnes Park, Tanum Litteraturhuset, Tanum Grønland Basar, Tanum Storo, og Tanum Kolbotn Torg. Tanum har også butikker på Oslo Lufthavn, Flesland og Torp. I april 2001 åpnet nettbokhandelen www.tanum.no, som nå er en divisjon i forlagskonsernet Cappelen Damm.
Firmaet har vært i familien Tanums eie siden 1928 da Johan Grundt Tanum overtok bokhandelen. Fra 1931 startet han også et forlag. Det ble solgt i 80-årene og ble da hetende Tano forlag. I dag inngår det i Aschehoug. I 1964 ble Cammermeyers boghandel, der Johan Grundt Tanums far Sigurd Pedersen hadde vært medeier, fusjonert inn i Tanum bokhandel. Ingar Tanum gikk inn i firmaet i 1956. Han tok initiativ til etableringen av Sentral Bokhandel A/S, senere omdøpt til Libris, og til bokbransjestudiet i Bø, som var hans ide. Anne Carine Tanum tok over som 4. generasjon bokhandler i 1991.
I 1994 gikk Tanum ut av Libris. Anne Carine Tanum var en av initiativtakerne til bokhandlerkjeden Nexus Bokforum AS, en sammenslutning Tanum var tilsluttet frem til 1999. Anne Carine Tanum var formann i Den norske Bokhandlerforening fra våren 1994 til våren 1996.
I 2006 ble Tanum solgt til forlaget N.W. Damm & Søn AS – et selskap i den danske mediastiftelsen Egmont. Anne-Regine Bakstad gikk fra januar 2007 inn i stillingen som administrerende direktør.
I 2007 fusjonerte Damm og det Bonniereide Cappelen. Tanum er nå eid 100% av Cappelen Damm Holding AS. Holdingselskapet eies 50/50 av Bonnier og Egmont. Tanum er dermed søsterselskap med Norges største forlag, Cappelen Damm AS – og til bokdistributøren Sentraldistribusjon AS. Også nettbutikken tanum.no ble omorganisert og er nå en egen divisjon av Cappelen Damm, uavhengig av bokhandlene. Cappelens bokklubber skiftet også navn til Tanum bokklubber og ble organisert sammen med nettbokhandelen.
Ernst Wilhelm Nay

Biografisk

Etter humanioralinjen ved høyere skole (tilsvarende norsk gymnas) i Schulpforta, begynte han i bokhandlerlære i 1921. Etter ett år kuttet han ut, og fikk seg småjobber, mens han arbeidet med maleri på egen hånd. Han tok med seg tre bilder og viste til Karl Hofer i 1924, og ble hans elev som stipendiat ved malerklassen i Hochschule für bildende Künste i Berlin. Han fikk sitt mesterelevbrev i 1928.
I årene som fulgte, reiste han mye, med opphold i Paris, Roma og Bornholm. Fra Vietzkerstrand, Pommern, laget han i 1935 og -36 en serie bilder kalt Dünen- und Fischerbilder (Sanddyne- og fiskerbildene). Året etter ble to av hans bilder hengt ut som «entartete kunst». I alt 6 bilder er registrert i listen over beslag.
Nay var en venn av Edvard Munch, og besøkte ham. Han var også to ganger i Lofoten og malte serien Lofotenbilder.
Tross entartetheten, ble han utkommandert til tjeneste i den andre verdenskrig, og ble karttegner ved den tyske vestfronten. I hemmelighet fortsatte han å male, tross vanskene med å få tak i kunstnermateriell.
Etter krigen bodde han til 1951 i Hofheim, Taunus. Han flyttet deretter til Köln, hvor han døde av hjertesvikt 1968. Han er bisatt på Melaten-Friedhof.

Verker og arbeider

Etter studietiden regnes han for å ha fulgt utviklingen til Edvard Munch et stykke på vei. Nays bilder ble med tiden mere og mere fjerne fra det figurative, og han arbeidet mot slutten utelukkende med fargefelter, der sammensetning, rytme og linjeføringer var hovedsak. Han blir derfor regnet som umulig å klassifisere, utover de vage begrepene modernisme og abstrakt kunst.
Han arbeidet vanligvis i serier, der en til å begynne med kunne se spor av motivene, for å gjøre dem mere og mere abstrakte som variasjoner over et gitt tema.
Fram til 1948, var det «Hekate-bilder», deretter «die Fugalen Bilder». I 1954 begynte han serien «Skivebilder». Hans «Øyebilder» ble begynt i 1963, fulgt av hans «Senere bilder»
Han ga også ut en avhandling om kunstteori: Vom Gestaltwert der Farbe i 1955.
Han var deltaker på de tre første documenta biennalene i Kassel. Han mottok flere priser, og ble æresmedlem av Akademie der Künste i Berlin i 1956. Det tyske postverket har gitt ut et minnefrimerke med hans motiv Gelbfeder in Rot på.
Bojko Borisov

Liv og virke

Borisov er utdannet ingeniør. Han har bakgrunn som offiser og livvakt, og var fra 2001 til 2005 øverste leder for det bulgarske politiet (MVR).
Han var statsminister i Bulgaria første gang fra 27. juli 2009 til 12. mars 2013. Borisov meddelte 20. februar 2013 at hans regjering ville tre tilbake som følge av kritikken mot forhøyete strømpriser og andre sparetiltak. Borisov ble avløst av Marin Rajkov som ledet en overgangsregjering til valget i mai 2013. Borisov ble statsminister for andre gang 7. november 2014 og gikk av i januar 2017. Etter valget i Bulgaria i 2017, inngikk Borisovs parti en koalisjonsregjering som hadde støtte fra 122 av parlamentets 240 medlemmer.
Han er en av grunnleggerne og uformell leder av partiet GERB (Borgere for europeisk utvikling av Bulgaria).
Banco de América Central

Banco de América Central (BAC) er en bank med hovedsete i Managua i Nicaragua. Den ble grunnlagt i Managua i 1952, under navnet Banco de América, og er siden 2010 en del av konsernet BAC Credomatic, som i 2010 ble kjøpt opp av colombianske Grupo Aval.
På midten av 1980-tallet ekspanderte banken til utlandet, først til Costa Rica, hvor den kjøpte opp det som i dag er kjent som BAC San José. Den er i dag til stede også i Guatemala, El Salvador, Honduras, Panama, Caymanøyene og Bahamas.
Jan Mikołaj Smogulecki

Bakgrunn

Jan Mikołaj Smogulecki kom fra Kraków eller Smogulec (kildene spriker), og var sønn av starostaen av Bydgoszcz, Maciej Smogulecki, og hans hustru Zofia Zebrzydowska. Han begynte sin utdannelse ca 1621 på jesuittenes skole i Braniewo, og fortsatte den fra ca 1623 ved Lubrański-akademiet i Poznań. Senere forlot han Det polsk-litauiske samvelde for ytterligere utdannelse utenlands. I perioden 1626–29 studerte han matematikk og astronomi i Freiburg, filosofi i Roma, og rettsvitenskap i Padova (der han også offisiell representant for Det polsk-litauiske samvelde).
Han kom tilbake til Polen ca. 1630 eller 1631 (kildene nevner begge), ble tilknyttet det kongelige hoff og utnevnt til starosta av Nakło. Han ble valgt som deputert til konvokasjonssejmen i 1632; og igjen i 1635. I 1636 ble han valgt til Crown Tribunal.

Jesuitt

I 1634 eller 1636 (kildene spriker) ble han medlem av jesuittordenen, erklært sitt ønske om å bli utsendt som misjonær i fjerne land, og begynte med teologiske studier i Kraków.

Prest

I 1640 kom han til Roma; i 1641 ble han ordinert. I 1645 dro han ut fra Portugal (hvor han hadde takket nei til å slutte seg til det portugiske kongelige hoff til Java, India og Kina for å bli misjonær.
Under den lange reisen ble han syk, og døde nesten. Han kom i 1646 frem til Macao. Han studerte kinesisk språk og landets kultur i Jiangnan og Hangzhou. Så kom han til Nanjing og tok seg et kinesisk navn, Mu Ni-co (også skrevet Mu Ni-ko, Mu Nike, Mu Nigo; noen kilder tilføyer en tredje del, Rude, som i Mu Nigo, Rude). Han begynte sin misjonærgjerning i Nanjing, men i 1647 ble han av en borgerkrig nødt til å flytte til Jianyang i provinsen Fujian. Der var han misjonær årene 1648–51.
Han underviste også i astronomi og matematikk, og introduserte logaritmer til Kina, og ble meget respektert av kinesiske høylærde. Hans ry som lærd og lærer spredte seg, og i 1653 ble han invitert av Shunzhi-keiseren til hans hoff i Beijing.
Pater Smogulecki fikk tillatelse til å forlate hoffet for å fortsette sine reiser som misjonær. Hand var i Mandsjuria, og så i Yunnan, hvorfra en annen borgerkrig fikk han til å reise til Guangzhou. Han besøkte øya Hainan, og vendte så tilbake til fastlandet.
Den 17. september 1656 døde han i Zhaoqing i provinsen Guangdong. (De gamle kilder transkriberer byens navn som Tszan-King, Zhaojing, Zhaoging Fou).

Verker

Han skrev verker om solflekker og solformørkelser. Han underviste astronomen Xue Fengzuo, som ble den første kineser som i sine verker benyttet seg av logaritmer.
Terrorangrepene i Lahore 11. mars 2008

Bakgrunn

Den lange rekke med selvmordsaksjoner i Pakistan startet etter at politi og soldater stormet Den røde moské i Islamabad i juli 2007, noe som førte til at over hundre islamittiske studenter ble drept i kampene.
Mere enn 500 mennesker har blitt drept i Pakistan før dette tvilling-angrepet i ulik miltant-relatert voldshendelser, inklusive en rekke selvmordsbomber. Angrepet mot FIA skjedde bare en måned etter at to andre selvmordsbombere sprengte seg i luften ved byens sjøkrigsskole. Siden 18. februar 2008 har det vært i alt seks bombeattentater i Pakistan. Militante grupper har de siste årene vært ansvarlig for flere voldelige aksjoner mot både politivesenet og hæren, som har slått hardt ned på militante i de nordvestlige provinsene i Pakistan.

Angrepet

Den første og største bomben raserte lokalene til det føderale politiets kontorer(FIA) i en sju etasjes høye bygningen i sentrum av Lahore. Bygningens inngangsparti ble helt ødelagt av eksplosjonen, og utenfor ble trær blåst over ende av trykket og mange biler ødelagt. Mere enn et hundre ansatte var allerede i gang med arbeidsdagen da angrepet skjedde om morgenen lokal tid. En etterforsker uttalte til media at de trodde selvmordsbomberen kjørte inn i bygget og traff selve resepsjonen.
Den andre eksplosjonen fant sted omtrent samtidig i et velstående område av Lahore ca. ti km fra stedet for det første angrepet. Politiet fortalte at den andre bomben eksploderte etter at den var blitt stoppet nær porten til et reklamebyrå, nær hjemmet til Asif Ali Zardari, enkemannen til avdøde Benazir Bhutto.

Skader

21 mennesker mistet livet der og mange ble såret i angrepet mot det føderale etterforskningskontoret.   170 mennesker skal ha blitt såret. Mange av de drepte ved FIA-bygget var ansatte ved etterforskningskontoret. Minst to barn og de to selvmordsbomberne, som var i en bil, ble drept, og et førtitalls ble såret i den andre eksplosjonen.

Ansvar

Ingen tok på seg ansvaret for angrepene, men noe internasjonale eksperter mente det var en forbindelse mellom islamistiske opprørere i stammeområdene mot Afghanistan, al-Qaida-flyktninger i disse områdene, og jihadister fra Punjab. Pakistansk politi mistenkte islamistiske ekstremister med forbindelser til Taliban og al-Qaida for å stå bak hendelsene.
Vestlige nyhetsmedier meldte 16. mars at militante grupper lojale til pro-Taliban kammondøren Baitullah Mehsud hadde tatt på seg ansvaret for terrorangrepet i Islamabad 15. mars 2008. Mehsud hadde tidligere fått skylden av pakistanske myndigheter for å stå bak flere andre angrep, inklusive mordet på Benazir Bhutto i desember 2007. Reuters siterte Maulana Omar, en talsmann for Mehsud, som også tok ansvaret for det doble terrorangrepet i Lahore 11. mars.
Henry Algernon Percy, 5. jarl av Northumberland

Henry Algernon Percy, 5. jarl av Northumberland (født 13. januar 1477, død 19. mai 1527) var den eldste sønnen til Henry Percy, 4. jarl av Northumberland og Maud Herbert. Hans besteforeldre på morssiden var William Herbert, 1. jarl av Pembroke (1423 – 1469) og dennes hustru Anne Devereaux.
Edvard IV av England gjorde ham til ridder i 1481 og i 1495 ble han gjort til ridder av Hosebåndsordenen. Han kjempet mot opprørere fra Cornwell ved Blackheath i London i 1497. Han ble utpekt til militær leder av de nordlige grenseområdene i 1503.
Han tjenestegjorde i krigen mot Den hellige liga (Italia) i årene 1508 til 1516 med et stor privat følge. Han tjenestegjorde med ære under Henrik VIII av England i Sporeslaget den 16. august 1513. Slaget var en avgjørende seier over styrkene til kong Frans I av Frankrike ved den franske general Jacques de la Palice.
Han ble utpekt til å sitte i rådet for nordområdene (Council of the North) i 1522. Han er gravlagt ved Beverley Minster i Yorkshire. Han fikk tilnavnet «Henry den praktfulle» for sitt sløseri på underholdning og festligheter.
Harringtonia

Utseende

Middelsstore, kastanjebrune trebukker med uregelmessige, gule legdestriper på dekkvingene. Antennene er kraftige og litt sagtakkede. Pronotum et tønneformet uten tenner på sidene.

Utbredelse

Slekten er kjent fra Costa Rica, Panama og Bolivia.
Dag Coward

Familie

Slekten Coward er av engelsk opprinnelse og kom til Norge på slutten av 1700-tallet. Navnets opprinnelse er cowherd som betyr «kuhyrde». Norsk uttale er /kåvard/.
Morgenavisen

Morgenavisen var en dagsavis som ble utgitt i Bergen i årene 1902 til 1984.  I 1945 kjøpte avisen forlagsrettighetene til Bergens Aftenblad, som ble nazifisert under krigen. Morgenavisen hadde redaksjonslokaler i Allehelgens gate 6, der nå Bergen politikammer ligger. 
Morgenavisen var ved oppstarten organ for partiet Frisinnede Venstre og Christian Michelsen, som også var den drivende kraft bak etableringen av avisen. Etter den andre verdenskrig sognet Morgenavisen til partiet Høyre, men den var aldri offisielt partiorgan. Morgenavisen var byens eneste morgenavis, og da den gikk inn i 1984 var opplaget under 9 000.
Morgenavisen ba om oppbud i Bergen skifterett mandag 6. februar 1984, etter at regjeringen Kåre Willoch uten varsel endret utbetalingssystemet for pressestøtten.
Üstra Hannoversche Verkehrsbetriebe

Üstra Hannoversche Verkehrsbetriebe driver den offentlige kollektivtrafikken i Stor-Hannover som partner i Großraum-Verkehr Hannover (GVH).
Üstra Hannoversche Verkehrsbetriebe driver et stort nettverk av sporveislinjer som kjører både i tunneler og på gateplan. Nettet består av tolv linjer; linje 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11 og 17, samt 3 ekstralinjer; 10, 16 og 18.
Sporveisnettet åpnet 19. mai 1893. Det er normalsporet (1435 mm).
Stefano della Bella

Stefano della Bella (født 18. mai 1610 i Firenze, død 12. juli 1664) var en italiensk grafiker kjent for etsninger av mange motiver, blant annet militære.

Bakgrunn

Han ble født i Firenze, og gikk først i gullsmedlære, men ble en gravør mens han arbeidet under Orazio Vanni og videre for Cesare Dandini. Han studerte etsning under Remigio Cantagallina, som også hadde undervist Jacques Callot, som hadde bodd i Firenze 1612-1621, og hvis arbeider hadde hatt en stor innflytelse på grafikerne.

Karriere

For Galileo Galileis Dialogo sopra i due massimi sistemi (1632) laget han en radering som går for å cvære den første italienske kopernikus-radering. Erwin Panofsky var av den oppdatning at della Bella her ikke hadde etterstrebet noen portrettlikhet, men fremstilte Kopernikus som arketypisk lærd skikkelse.
Virke i Roma: Della Bella fikk muligheten til å studere tre år i Roma fra 1633 til 1636 med støtte fra sin mesen Don Lorenzo de Medici. I Roma laget han et trykk, som den gangen ble beundret, av kavalkaden som feiret Polens ambassadør sitt inntog i 1633. Han laget også mange trykk av utsiktsbilder over Roma.
Paris og returen til Firenze: I 1642 reiste han til Paris, introdusert av Toscanas ambassadør, Alessandro del Nero, og ble boende i syv år. Kardinal Richelieu engasjert ham til å reise til Arras og lage tegninger av beleiringen og overtagelsen av byen av den kongelige hæren.
Etter å ha vært en lenge periode i Paris vendte han tilbake til Firenze, hvor han fikk en pensjon fra storhertugen. Han underviste sønnen, Cosimo de Medici, i tegning. Produksjonen hans var svært tallrik – mer enn 1000 separate arbeider.
Han er kjent for å ha illustrert noen av oppdagelsene til Galileo. Se Hansken for hans berømte etsninger av den berømte elefanten etter dens død.
Intel 4004

Historie og beskrivelse

4004 ble utgitt som en 16-pins CERDIP 15. november 1971. 4004 var den første prosessoren som var designet og produsert av Intel, som tidligere laget minnebrikker. Sjefsingeniørene som utviklet den var Ted Hoff (1969: arkitektoniske forslag) og Federico Faggin (1970-1971: design) fra Intel og Masatoshi Shima fra Busicom (senere ZiLOG: selskapet ble grunnlagt av Federico Faggin med Ralph Ungermann ved utgangen av 1974).
I 1969 dro en gruppe ingeniører fra det japanske firmaet Busicom til Intel for å diskutere utviklingen av sju integrerte kretser for å bygge en ny generasjon kalkulatorer. Marcian"Ted" Hoff undersøkte arkitekturen til Busicoms planlagte kalkulator,og synes den var altfor komplisert. Han foreslo en enklere struktur som reduserte de sju kretsene til fire: én ROM brikke, én RAM brikke, én I/O (inn og ut) brikke og én CPU som potensielt kan bli integrert till en enkelt chip. Busicoms ingeniører (blant dem var Masatoshi Shima, enprogramvaredesigner) evaluerte Hoff's forslag og aksepterte det i oktober 1969.
Den nye arkitektoniske forslag ble ikke utviklet før mange måneder senere. (Hoff var ikke en chip designer og deltok ikke i utformingen av 4004). Den faktiske byggeprosessen begynte i april 1970 da Intel hentet Federico Faggin, en MOS chip og prosess designer, fra Fairchild Semiconductor for å lede MC-4 prosjektet og design 4004. I 1968 hadde Faggin laget verdens første siliciumport teknologi ("Silicon Gate Technology"), som gjorde det mulig å bygge halvlederminne og mikroprosessorer. I tillegg hadde han laget den første MOS integrerte kretsen med silisiumport teknologi – Fairchild 3708. Faggin var også godt kjent med datamaskinarkitektur og logisk og kretsdesign fordi han hadde konstruert og bygget en liten elektronisk datamaskin mens han arbeidet for Olivetti i Borgolombardo, Italia i 1961.
Så snart han ble ansatt av Intel, formulerte Faggin en ny metodikk for såkalt "random logic" med silisiumporter som tidligere ikke hadde eksistert. Denne metodikken, sammen med andre teknologi- og kretsinnovasjoner han bidro til, gjorde at 4004 kunne bli integrert i én enkelt brikke. Masatoshi Shima fra Busicom, uten tidligere erfaring i chip design, assisterte Federico i seks måneder under utviklingen av MCS-4 før han dro tilbake til Japan. Der skrev han programvaren for Busicoms kalkulator, det første produktet som tok i bruk en mikroprosessor.
Siden 4004 var designet for å bli brukt i Busicoms kalkulatorer, ble det også utviklet tilleggsbrikker til den (for eksempel "programm"-ROM). 4004 bestod av 2300 transistorer og den ble etterfulgt det neste året av den første 8-bits prosessoren 8008, som hadde 3500 transistorer (og 4040, en revidert 4004).
Intels fjerde mikroprosessor var den som startet mikrodatamaskinrevolusjonen; 8080.