Slaget ved Kursk

Bakgrunn

Vinteren 1942-43 vant sovjetstyrkene slaget om Stalingrad. En hel tysk armé hadde gått tapt, og de samlede tap for aksemaktene var rundt 800 000 soldater, en kraftig reduksjon av den totale styrken. I tillegg hadde sovjeterne gjenerobret veldige landområder. I annen del av februar hadde de trengt dypt inn i Donbass (Donets-bassenget) i Øst-Ukraina og tatt Kharkov, som tyskerne riktignok klarte å gjenerobre. Med en truende alliert invasjon av Vest-Europa nær forestående, innså Adolf Hitler at et direkte nederlag for Sovjetunionen før invasjonen var usannsynlig, og han bestemte seg for å presse frem en nøytralisering av landet.
I 1917 hadde tyskerne bygget den berømte Hindenburglinjen på vestfronten, kortet inn forsvarslinjene og derved økt sin defensive styrke. Hitler planla nå å gjøre det samme i Sovjet og begynte byggingen av massive forsvarsverk kjent som Panther-Wotanlinjen. Det var planlagt at de tyske styrkene skulle trekke seg tilbake til linjen sent i 1943 for så å la sovjetstyrkene forblø mot den mens deres egne styrker kom seg. 
Rundt 20. februar 1943 kulminerte den sovjetiske vinteroffensiven i sør – forsyningslinjene var blitt svært lange. Et unormalt tidlig mildvær gjorde veiene nesten ufremkommelige, og jernbanene var ødelagt av tyskerne (nord for Orjol fortsatte sovjeterne fremrykningen noen dager til). I slutten av februar og i mars hadde den tyske feltmarskalk Erich von Manstein gjennomført en motoffensiv og trengt frem til Donets, og etter den tyske seieren i det tredje slaget om Kharkov stivnet østfronten i en relativt rett linje nord-syd, bortsett fra en tysk frontbue ved Orjol, et viktig tysk støttepunkt – og en stor sovjetisk lomme ved Kursk.

Sovjetiske planer

Den røde armé planla også en sommeroffensiv og hadde bestemt seg for en plan som speilet den tyske. Angrep ved Orjol og Kharkov skulle rette ut frontlinjen og muliggjøre et gjennombrudd ved Pinskmyrene. Den sovjetiske generalstaben var imidlertid bekymret over ikke å vite hvor den tyske offensiven ville komme. Tidligere tyske angrep hadde kommet på uventede steder, men i dette tilfellet virket Kursk som et naturlig angrepspunkt for Wehrmacht. Sovjeterne fikk også varsler om de tyske planene gjennom sine spioner på tysk side. Georgij Zjukov hadde alt tidlig i april i en rapport til Stavka forutsagt at den tyske offensiven ville komme ved Kursk, og foreslått den strategi som sovjetstyrkene skulle komme til å følge.
Stalin og noen av generalene i Stavka ønsket å slå til først. Mønsteret i krigføringen på østfronten så langt hadde vært vellykkede tyske offensiver. Blitzkrieg hadde knust alle motstanderne, inkludert Den røde armé; ingen hadde klart å stoppe et tysk gjennombrudd. Samtidig hadde sovjetiske offensiver de to siste vintrene, i slaget om Moskva og slaget om Stalingrad, vist at de kunne slå tilbake. De fleste medlemmene av Stavka støttet imidlertid Zjukovs forslag: å la den tyske offensiven forblø mot et sterkt sovjetisk forsvar, for så å gå til et raskt motangrep og tilintetgjøre den tyske hovedstyrken. Denne planen fikk Stalins støtte.
Utsettelsen av det tyske angrepet ga sovjetstyrkene fire ekstra måneder til forberedelser, og lommen rundt Kursk ble sterkt befestet. Den røde armé og tusenvis av sivile la ut om lag en million landminer og gravde rundt 5 000 kilometer skyttergraver. De konsentrerte også store styrker i og ved lommen; 1 300 000 soldater, 3 600 stridsvogner, 20 000 kanoner og 2 400 fly. Mange av troppene som forsterket området var veteraner fra kampene om Stalingrad, men Den røde armé økte også sine styrker med en million mann i første halvår 1943. Sovjetstyrkene var altså større enn i 1942, selv etter tapene ved Stalingrad.
Konsentrasjonen av artilleri i lommen var uvanlig høy, det var flere artilleriregimenter enn infanteriregimenter. Sovjetstyrkene hadde bestemt seg for å utmatte de angripende tyske enhetene med en blanding av miner og artilleriild. Indirekte beskytning fra haubitsere ville ramme det tyske infanteriet, mens direkte beskytning med panservernartilleri var beregnet på angripende stridsvogner. Nord i lommen var det 23 kanoner pr. kilometer frontlinje, mens det i sør var mindre artilleri, om lag 10 kanoner pr. kilometer. I gjennomsnitt var det 1 500  stridsvognminer og 1 700 antipersonellminer pr. kilometer frontlinje.

Forberedelser

Etter fire måneder hadde Wehrmacht samlet 2 700 stridsvogner og selvdrevet artilleri, 1 800 fly og 800 000 soldater. På denne tiden begynte den allierte krigføringen i Vest-Europa å få en betydelig virkning på tysk militær styrke. Selv om felttoget i Nord-Afrika på ingen måte hadde samme dimensjon som kampene på østfronten, tapte Luftwaffe 40 % av sin totale styrke i luftslagene over Malta og Tunisia. I tillegg bandt hjemmeforsvaret stadig større luftstyrker etter som vestmaktenes strategisk luftkrig økte i styrke. Tysk luftherredømme var ikke lenger en selvfølge. Det sovjetiske flyvåpenet var nå tallmessig overlegent og teknologisk på høyde med det tyske, blant annet med angrepsfly som Iljusjin Il-2 Sjturmovik.
Datoen for den tyske offensiven var flyttet gjentatte ganger, men den 1. juli 1943 gikk det ut ordre om å starte angrepet den 5. juli. Dagen etter varslet Stavka ved general Aleksandr Vasiljevskij frontkommandantene at det tyske angrepet ville komme i tidsrommet 3. – 6. juli, informasjon de hadde fått fra spioncellen Rote Kapelle.
De innledende kampene begynte sør for lommen den 4. juli, siden 4. tyske panserarmé hadde bestemt seg for å nedkjempe de sovjetiske forpostene før hovedangrepet neste dag. Med disse forpostfektningene gikk overraskelsesmomentet tapt, men de sovjetiske stillingene lå på høyder med oversikt over oppsamlingsområdene, så noen overraskelse var uansett vanskelig å oppnå. 
Samme kveld slo tyske «Stuka» stupbombere et tre kilometer bredt hull i frontlinjen nord i lommen gjennom et intenst 10 minutters angrep, etterfulgt av massiv artilleriild. General Hoths III Panzerkorps rykket så frem mot de sovjetiske stillingene ved Zavidovka. Samtidig angrep panserdivisjon Großdeutschland Butovo og 11. panserdivisjon besatte høydene ved Butovo. Vest for Butovo var det vanskeligere for Großdeutschland og 3. panserdivisjon på grunn av sterk sovjetisk motstand, og det ble midnatt før de hadde nådd sine angrepsmål. 2. SS panserkorps begynte innledende angrep for å sikre observasjonsposter og ble også møtt med hard motstand inntil styrker med flammekastere ryddet de sovjetiske bunkerne og forpostene.
Klokken 22.30 slo sovjetstyrkene tilbake med artilleribeskytning nord og sør for lommen. Sperreilden fra over 3 000 kanoner brukte opp nesten halvparten av ammunisjonen som var beregnet på hele operasjonen. Hensikten var å forsinke og forvirre det tyske angrepet. På nordsiden skjøt det sovjetiske artilleriet mest mot tyske artilleristillinger og klarte å uskadeliggjøre 50 av de 100 tyske artilleristillingene de beskjøt. Resultatet var mye svakere tysk artilleriild neste dag, da hovedangrepet startet. De tyske styrkene fikk også forskjøvet angrepstidspunktet som følge av de problemene som artilleribeskytningen skapte. I sør skjøt sovjetstyrkene mot tysk infanteri og stridsvogner i oppsamlingsområdene. Beskytningen bidro til å forsinke angrepet, men forårsaket få tap.

Hovedslaget i nord

Selve slaget startet 5. juli 1943. Sovjetstyrkene kjente angrepstidspunktet og utførte et massivt flyangrep på Luftwaffes baser i området i et forsøk på å slå ut tyskernes lokale flystøtte. Det utviklet seg til et gigantisk luftslag, muligens det største som noensinne er utkjempet. Ingen av partene klarte imidlertid å oppnå luftherredømme over slagfeltet.
9. armé i nord klarte langt fra å nå sine mål for første dag. Sovjetstyrkene hadde klart å forutse hvor angrepet ville finne sted. De tyske styrkene angrep på en 45 kilometer bred front, men ble sterkt hindret av minefelt som først måtte ryddes av ingeniørtropper under mitraljøse- og artilleriild. Tyske tap i de sovjetiske minefeltene var store. 653. Panserjägerbataljon begynte angrepet med 49 Elefant panserjagere, men innen kl. 17 var 37 av dem tapt i minefeltene.
Den 9. armés langsomme fremrykning skyldtes dels de sterke sovjetiske forsvarsverkene, men hadde også sin årsak i manglende konsentrasjon av angrepsstyrken. Den sovjetiske ledelsen hadde også forutsett de tyske angrepspunktene og konsentrert styrkene sine der; den sovjetiske 13. armé som fikk hovedtyngden av angrepet, var også den sterkeste enheten, målt i soldater og panservernvåpen. De sovjetiske generalene hadde dessuten antatt at hovedangrepet ville komme i nord, og det var derfor større styrker på nordre enn på søndre side av lommen.
En gjennomgang av angrepet viser at den sovjetiske planen fungerte. Den 5. juli angrep 9. armé på en 45 km bred front og avanserte 5 kilometer, neste dag var fronten 40 kilometer bred og fremdriften 4 kilometer, den 7. juli var fronten 15 kilometer bred og var skjøvet to kilometer frem. 8.-9. juli var fronten bare 2 kilometer bred og hadde avansert ytterligere to kilometer. Men så stanset den tyske 9. armés fremrykning den 10. juli etter en ukes strid som hadde resultert i at Wehrmach avanserte 12 kilometer. Den 12. juli begynte Den røde armé sin offensiv mot den 2. tyske armé ved Orjol. Angrepet tvang den 9. armé til å trekke seg tilbake for ikke å bli omringet.

Hovedslaget i sør

Sør for Kursk-lommen hadde sovjetstyrkene ved Voronezj-fronten større problemer med angrepet fra den tyske 4. panserarmé, bestående av 52. armékorps, 48. panserkorps og 2. SS panserkorps. Sistnevnte angrep på en smalere front mot to sovjetiske geværregimenter. De pansrede fortroppene til general Hoths 4. panserarmé presset på, og den 6. juli hadde styrken avansert 15 kilometer. Sovjetisk planlegging spilte igjen en stor rolle. I sør hadde man ikke samme hell med å forutse angrepsaksen, og dette tvang sovjetstyrkene til å spre seg ut langs frontlinjen. Tre av de fire arméene ved Voronezj-fronten hadde om lag 10 anti-stridsvognkanoner pr. kilometer, mens antallet var dobbelt så stort i de utsatte sektorene på sentralfronten i nord. Ledelsen ved Voronezj-fronten bestemte seg også for å bemanne den fremre, taktiske delen av fronten med færre soldater enn i nord. Til sist var Voronezj-fronten svakere enn nordfronten, på tross av at den sto overfor sterkere tyske styrker.
De tyske styrkene hadde jevn fremgang under sin offensiv, men som i nord ble bredden og dybden i angrepet redusert etterhvert som styrkene rykket frem, dog ikke så markert som i nord. En 30 kilometer bred frontlinje den 5. juli smalnet inn til 20 kilometer den 7. juli og til 15 kilometer den 9. Dybden i offensiven gikk likeså fra 9 kilometer den 5. juli til 5 kilometer den 8. juli og 2-3 kilometer de påfølgende dager, inntil angrepet ble innstilt.
Sovjetiske minefelt og artilleri hadde igjen lyktes i å forsinke det tyske angrepet. De befestede sovjetstyrkenes evne til å holde ut og sinke tysk fremrykning ga Den røde armé tid til å omdisponere styrker til støtte for de truede sektorene. Små mobile ingeniørenheter la også ut rundt 90 000 miner under selve slaget, gjerne om natten og umiddelbart foran de tyske angrepspunktene. De tyske styrkene tok relativt få fanger og erobret lite artilleri, noe som sto i sterk kontrast til tidligere raske tyske offensiver og viste at Den røde armé trakk seg tilbake i god orden. Den sovjetiske tilbaketrekningen var et taktisk trekk for å spare styrker til neste offensiv.
De tyske tap i sør kan illustreres ved pansergrenaderdivisjon Großdeutschland, som hadde 118 stridsvogner da offensiven startet. Etter fem dagers kamp rapporterte divisjonen den 10. juli at den hadde 3 Tigere, 6 Panthere og 11 andre stridsvogner i kampdyktig stand, til sammen 20. Om lag 80 % var tapt (ødelagt eller skadet og under reparasjon). 48. panserkorps meldte at av de 200 Panther stridsvogner enheten hadde da angrepet ble innledet, var bare 38 fremdeles kampdyktige, mens 131 ventet på reparasjon.
Samtidig var det klart at trusselen om et tysk gjennombrudd i sør måtte møtes. I månedene før angrepet var Steppefronten etablert som en sentral reserve for en slik situasjon. Enheter tilhørende Steppefronten begynte å forflytte seg sørover allerede den 9. juli, blant dem 5. gardearmé. 
Den tyske flanken var imidlertid ubeskyttet etter at den sovjetiske 7. gardearmé hadde stoppet Kemps divisjoner etter at tyskerne hadde krysset elven Donets. Den 5. gardearmé støttet av to stridsvognkorps gikk i stilling øst for Prokhorovka og begynte å forberede et motangrep da 2. SS panserkorps nådde området og intense kamper utbrøt. Sovjetstyrkene klarte å stoppe SS, men bare såvidt. Det var nå lite som kunne stanse den tyske 4. panserarmé, og et tysk gjennombrudd var en høyst reell mulighet. Den sovjetiske siden bestemte seg for å sette inn resten av 5. gardearmé.

Prokhorovka

Om morgenen den 12. juli avanserte 2. SS panserkorps mot Prokhorovka. Den sovjetiske 5. gardearmé hadde samtidig begynt en serie angrep for å ramme de tyske styrkene når man antok de var «ute av balanse». De sovjetiske og tyske stridsvognenhetene møttes på åpent sletteland vest for Prokhorovka. Hva som egentlig skjedde blir fremdeles diskutert etterhvert som nytt arkivmateriale blir tilgjengelig.
De sovjetiske styrkene tapte mellom 150 og 300 stridsvogner i slaget, mens den tyske siden tapte rundt 70-80 stridsvogner. De totale tap var langt mindre enn det som senere ble tilskrevet «historiens største stridsvognslag». Utfallet av slaget kan best beskrives som et taktisk tap, men strategisk uavgjort for sovjetstyrkene.

Offensivens slutt

De angripende tyske styrkene i sør ble presset inn i en stadig smalere kile, og på flankene holdt sovjetiske enheter stand mot forsøk på å utvide området. De tyske styrkene kunne ikke presse mange enheter inn i denne kilen og hadde heller ikke nok styrker til å utvide den. Etterhvert som den tyske angrepsstyrken trengte frem, mistet den også kraft fordi den måtte sikre sine egne flanker. 
Mens den tyske offensiven i nord var blitt stoppet den 10. juli, var situasjonen i sør fremdeles uavklart den 12. Selv om de tyske styrkene var utslitt, hadde de trengt gjennom to forsvarslinjer og antok at de var i ferd med å trenge gjennom den siste linjen. Det var feil, ytterligere fem forsvarssoner ventet, selv om de ikke var så kraftig befestet som de to første, og noen av dem ennå ikke bemannet. Det sovjetiske forsvaret var så sterkt svekket at hoveddelen av reservene måtte settes inn. Likevel var de gjenværende reservene til Den røde armé langt større enn det tyskerne hadde tilgjengelig.

Sovjetisk motoffensiv

Den sovjetiske motoffensiven nord for lommen ved Orjol, Operasjon Kutuzov, markerte en stor endring i slaget. Enheter fra den tyske 9. armé måtte flyttes for å møte angrepet, noe som ytterligere svekket deres egen fastlåste offensiv. I sør fikk de tyske enhetene som deltok i offensiven den 15. juli ordre om å trekke seg tilbake til utgangsposisjonen den 4. juli. Hensikten med retretten var å korte frontlinjen og danne en reserve.
Sovjetstyrkene i sør trengte tid for å omgruppere etter tapene i juli, og motoffensiven Operasjon Polkovodets Rumjantsev kunne ikke innledes før 3. august. Støttet av avledende angrep på elven Mius lenger sør ble Belgorod gjenerobret 5. auguat, samme dag som Orjol ble tatt tilbake. 11. august nådde Den røde armé Kharkov, en by Hitler hadde lovet å forsvare for enhver pris. Tyskerne satte inn et kraftig motangrep og klarte dermed å sinke sovjeterne og redde ut hovedstyrkene. Mot slutten av måneden hadde sovjeterne gjenerobret byen.
Den 22. august var begge parter utmattet, og slaget om Kursk var over. Det ble fulgt av en serie fremgangsrike operasjoner av Den røde armé, kjent som slaget ved Dnepr, som ledet til krysningen av Dnepr, og frigjøringen av Kiev høsten 1943.

Konsekvenser av slaget

På tross av store tap var slaget ved Kursk en sovjetisk triumf. En stor tysk offensiv hadde blitt stoppet før den klarte å trenge gjennom de sovjetiske forsvarslinjene. På tross av nye stridsvogner og krigserfarne besetninger klarte ikke de tyske styrkene å bryte sovjetstyrkenes linjer. Wehrmacht ble også overrasket over de store reservene Den røde armé hadde tilgjengelige for slaget, og dette kom til å prege krigføringen på østfronten.
Kursk var den siste store tyske offensiven på østfronten. Resten av krigen var Wehrmacht på tilbaketog og måtte nøye seg med å svare på sovjetiske offensiver. De tyske styrkene fortsatte å påføre sovjetstyrkene store tap, men takket være Sovjetunionens større befolkning og industrielle produksjon, og ikke minst amerikansk lend-lease våpenhjelp, var det umulig å stoppe Den røde armé. 
Et annet viktig resultat av slaget ved Kursk var at det bidro til å overbevise Hitler om at hans generalstab var inkompetent. Hitler blandet seg stadig mer i krigføringen, inntil han mot slutten involverte seg i taktiske disposisjoner. Det motsatte skjedde med Stalin. Etter å ha sett Stavkas planlegging bli rettferdiggjort på slagmarken, stolte han mer på sine rådgivere, unnlot å blande seg inn i detaljene ved krigføringen, og overprøvde sjelden de militæres beslutninger. Den røde armé fikk større frihet og ble mer fleksibel mot slutten av krigen.