Berg-og-dal-bane

En berg-og-dal-bane er en populær attraksjon utviklet for fornøyelsesparker. Den første berg-og-dal-banen ble patentert allerede i 1885 av LaMarcus Adna Thompson.
Berg-og-dal-banen er et spor lagt etter spesielle mønster i oppover- og nedoverbakke for å gi passasjerene en følelse av fart og spenning. Sporene trenger ikke nødvendigvis å være lagt i en komplett sløyfe, selv om noen entusiaster mener at en sann berg-og-dal-bane skal være det. De fleste berg-og-dal-baner har vogner for to, fire eller seks passasjerer i hver, og noen ganger er disse vognene koblet sammen til tog.

Mekanikk

Vognene på en typisk berg-og-dal-bane er ikke selvgående. Vognene trekkes isteden opp av en kabel eller kjetting til den første toppen på berg-og-dal-banesporet. Den potensielle energien blir til kinetisk energi når vognene setter utfor den første nedoverbakken. Kinetisk energi konverteres tilbake til potensiell energi idet vognene beveger seg oppover den neste bakken mot den andre toppen. Denne energien er nødvendigvis noe mindre ettersom en del blir tapt som følge av friksjon. Vognene fortsetter så ned igjen, og opp, og så videre.
En godt designet berg-og-dal-bane vil ha nok kinetisk energi til å fullføre en hel runde for så å bli bremset helt opp og dyttet inn på stasjonen på slutten.
Ikke alle berg-og dalbaner fungerer på denne måten. På noen baner blir vognene 'skutt' ut av stasjonen (for eksempel ved hjelp av hydraulikk eller trykkluft), andre blir heist opp av kabler eller kjetting og så sluppet ned igjen samme vei som de ble heist opp. Disse banen går gjerne fram og tilbake i samme spor istedenfor å gjøre en runde rundt en komplett sløyfe.

Blokker

De fleste større berg-og-dal-baner har muligheten til å kjøre to eller flere tog samtidig. Disse banene bruker et blokksystem som forhindrer togene fra å kollidere. I et slikt system er banen delt inn i flere seksjoner eller blokker. Kun et tog om gangen kan komme inn på en blokk. På enden av hver blokk er det en seksjon hvor vognene kan stoppes om nødvendig (enten ved å hindre at et tog forlater stasjonen, ved å skru på bremser eller ved å stoppe en heis). Sensorer ved enden av hver blokk oppdager at et tog passerer slik at datamaskinen som styrer berg-og-dal-banen vet hvilke blokker det er tog på. Hvis datamaskinen oppdager et tog som er på vei inn i en blokk hvor det er et tog fra før bruker den de metoder den har til disposisjon for å hindre at det skal kunne komme inn på denne seksjonen.
Dersom styringsenheten skulle hindre et tog vil det føre til en kjedeeffekt når flere tog må stoppe på slutten av hver blokk. For å unngå dette problemet følger operatørene faste prosedyrer for når et nyoppfylt tog skal slippes ut av stasjonen. Et vanlig mønster, brukt på berg-og-dal-baner med to tog er å holde tog 1 (som nettopp har fullført runden) rett utenfor stasjonen, slippe tog 2 (som er fylt opp mens tog 1 tok runden), for så å slippe tog 1 inn for å slippe av passasjerene.

Sikkerhet

Berg-og-dal-baner er ment å føles «farlige», men statistisk sett er de svært trygge. Det amerikanske Consumer Product Safety Commission anslo at 134 fornøyelsesparkgjester ble brakt til sykehus i USA i 2001 som følge av skader de pådro seg på attraksjoner i fornøyelsesparker. I gjennomsnitt omkommer to mennesker per år. Ser man dette i lys av at ca. 319 millioner mennesker besøkte fornøyelsesparker i 2001 (ifølge en undersøkelse bestilt av fornøyelsesparkselskapet Six Flags) er sjansene små for å bli alvorlig skadet. Undersøkelsen konkluderte med at sjansen er en til en og en halv milliard for å omkomme som følge av en tur i en berg-og-dal-bane. Skadetallene for barnevogner, tyggegummi, golf og hagemøbler er større enn for attraksjonene i fornøyelsesparker. Det er faktisk større risiko for å bli skadet i trafikken på vei til en fornøyelsespark enn i en av attraksjonene i parken. Og det er ikke uvanlig at fornøyelsesparkene betaler høyere forsikringspremie for karusellene enn for berg-og-dal-banene.
Likevel skjer det ulykker av og til. I mange av tilfellene skyldes ulykkene at enten passasjerer eller ansatte ikke følger sikkerhetsrutinene, men en sjelden gang kan også mekaniske feil være årsaken. Et eksempel på dette var da et rustent ledd i en kjedelås brøt av i den første oppoverbakken på Lisebergsbanan og et togsett raste tilbake til stasjonen hvor et annet togsett var i ferd med å slippe av passasjerene.
I Norge er det Park- og tivolitilsynet som stiller vilkår og kontrollerer sikkerheten på berg-og-dal-banene og andre attraksjoner i fornøyelsesparkene. Virksomheten utøves av Statens jernbanetilsyn på oppdrag fra Direktoratet for byggkvalitet.

Historie

De tidligste forløperne til berg-og-dal-bane vi kjenner til er de russiske sledeturene som om vinteren ble kjørt over spesialbygde snøhauger vinterstid, spesielt rundt St. Petersburg. Disse snøhaugene ble vanligvis bygd mellom 20 og 25 meter høye, og med en 50 graders fall.
Mot slutten av 1700-tallet var dette så populært at driftige sjeler andre steder begynte å kopiere idéen, men i en utgave tilpasset litt varmere forhold. Det ble nå brukt vogner med hjul dratt langs skinner. Et selskap som med hell forsøkte seg på dette var Les Montagnes Russes à Belleville som drev et slikt spor i Paris fra 1812. Det første sporet med en loop ble sannsynligvis også bygd i Paris etter engelsk design i 1846. En slede med hjul med plass til en person gikk gjennom en loop med en diameter på ca. fire meter. Ingen av disse banene gikk i sløyfe, men var spor med begynnelse og slutt. Den dag i dag bruker franskmennene begrepet montagnes russes (russiske fjell) når de refererer til berg-og-dal-baner.
De første berg-og-dal-banene i USA dukket opp i 1880-årene og var basert på sikksakktog, og ble drevet av togselskap i helgene når passasjertallene ellers var lave på de vanlige togene. De første berg-og-dal-banene med en komplett sløyfe kom i 1884, og i 1885 introduserte Phillip Hinkle konseptet med en «heisbakke» (lift hill).
Etter hvert som populariteten til berg-og-dal-banene økte tok også eksperimenteringen med banenes dynamikk av. Så tidlig som i 1880-årene utforsket man konseptet med en vertikal loop, og i 1895 så den første av sitt slag dagens lys i Sea Lion Park i Brooklyn, New York. Like etter kom Loop-the-Loop i Columbus, Ohio. Disse banene var utrolig farlige, og mange passasjerer fikk nakkeslengskader. Begge ble relativt raskt demontert, og det skulle gå et halvt århundre før berg-og-dal-baner dukket opp igjen. Vel å merke i en litt tryggere utgave.
I 1912 ble den første underfriksjonsbanen utviklet. Underfriksjon vil si at det er et sett med hjul også på undersiden av skinnene, noe som gjør at vognen ikke hopper av sporet (se bilde). Økt sikkerhet bidro til enda større popularitet, og snart var det berg-og-dal-baner over hele USA og resten av verden.
Alle de tidlige berg-og-dalbanene ble laget av tre, og mange av banene fra tidlig på 1900-tallet er fortsatt i drift i dag. Den eldste banen som fortsatt går er Leap the Dips i Lakemont Park i Pennsylvania, bygget i 1902.
Den store depresjonen markerte slutten på den første gullalderen for berg-og-dal-banene. Fornøyelsesparker over hele verden gikk inn i en mørketid som skulle vare helt fram til 1972, da The Racer ble bygd i Kings Island i Ohio. Denne banens umiddelbare suksess regnes av mange som starten på berg-og-dal-banenes andre gullalder, som fortsetter helt fram til i dag.
I mellomtiden introduserte Disneyland i 1959 en helt ny type berg-og-dal-bane med The Matterhorn Bobsleds. Som den første berg-og-dal-bane konstruert i stål var den et gjennombrudd i berg-og-dal-baneteknologi. I motsetning til de gamle trebanene kunne en bane i stål bøyes i alle retninger, og plutselig kunne designerne legge inn looper og korketrekkere og mange andre detaljer når de designet berg-og-dal-baner. De fleste moderne berg-og-dal-baner som bygges i dag er laget av stål, men trebaner bygges også innimellom.
Teknologiske framskritt og ønsket om å ha den største, raskeste eller villeste berg-og-dal-banen gjør at grensene den dag i dag stadig flyttes for berg-og-dal-banene som produseres.
I dag er det i underkant av 2500 berg-og-dal-baner i verden hvorav de aller fleste er stålbaner. Det er kun 5% av banene som er klassifisert som trebaner. Asia er det kontinentet som i dag har flest berg-og-dal-baner, særlig etter at Kina siden år 2000 har bygget en rekke store fornøyelsesparker. Tett etterfulgt av Asia er Nord-Amerika og Europa. I Afrika, Australia og Sør-Amerika er det kun rundt 150 baner tilsammen. USA har lenge vært det landet som har flest berg-og-dal-baner, men ble i 2012 forbigått av Kina.

Berg-og-dal-baner på ulike språk

Navnet «Berg-og-dal-bane», som beskriver formen på banen, brukes kun i Norge og Sverige. I Danmark og på Island brukes rutsjebane, som viser til at det i de opprinnelige banene var tyngdekraften som drev banen framover – man rutsjet. På engelsk brukes ordet «Roller Coaster», som man mener at stammer fra veldig tidlig design hvor sleder uten hjul rullet over roterende/rullende stokker. Mange land i Asia sier også Roller Coaster eller Rolling Coaster, skrevet fonetisk med eget tegnspråk.
I tysktalende land, og nederlandsk/flamsk, brukes uttrykket «8-tallsbane», en betegnelse som stammer fra den første kommersielle berg-og-dal-banen på Coney Island, New York, som var formet som et 8-tall. De fleste latinske land sier «Russisk fjell», og viser til de aller første berg-og-dal-banene som ble laget i Russland, men i Russland kaller man det «Amerikanske fjell». Andre språk bruker ord som bølgebane og fjellbane, og på kroatisk sier de «Dødens tog». Se oversikt under:
Arabisk: أفعوانية [af'awaaniyya] (Serpentin/Slangebane)

Katalansk: Muntanya russa (Russisk fjell)

Dansk: Rutchebane

Engelsk: Roller coaster

Esperanto: Onda fervojo (Bølgebane)

Estisk: Ameerika mäed (Amerikansk fjell)

Filippinsk/Tagalog: Rolerkoster

Finsk: Vuoristorata (Fjellbane)

Fransk: Montagnes russes (Russisk fjell)

Gresk: Καταδυόμενο τρενάκι [Katadiomeno trenaci] (Stupende lite tog)
 
Hebraisk: רכבת הרים [Rakevet harim] (Fjellbane)

Indonesisk: Roller coaster

Islandsk: Rússíbani (Rutsjebane)

Italiensk: Montagne russe (Russisk fjell)

Japansk: ローラーコースター (Japansk uttale av Roller Coaster – bruker også ordet Jetcoaster)

Koreansk: 롤러코스터 (Koreansk uttale av Roller Coaster)

Kroatisk: Vlak smrti (Dødens tog)

Malaysisk: Sasakyang rodilyo (Rullende vogn)

Mandarin/Kinesisk: 过山车 [Guo shan che] (Bil/vogn over fjell)

Nederlandsk: Achtbaan (8-talls bane)

Persisk/Farsi: ترن هوایی (Lufttog) / قطار هوایی (Fjelltog)

Polsk: Kolejka górska (Fjellbane)

Portugisisk: Montanha-russa (Russisk fjell)

Rumensk: Montagne russe (Russisk fjell)

Russisk: Американские горки [Amerikanskie gorki] (Amerikansk fjell)

Spansk: Montaña rusa (Russisk fjell)

Svensk: Berg- och dalbana

Taiwan/Kinesisk: 雲霄飛車 (Rask flygende vogn/Flygende vogn i skyene)

Thailandsk: รถไฟเหาะตีลังกา (Saltomortale-tog)

Tsjekkisk: Horská dráha (Fjellbane)

Tyrkisk: Hız treni (Raskt tog)

Tysk: Achterbahn (8-tallsbane)

Ungarsk: Hullámvasút (Bølgetog)

Berg-og-dal-baner i Norge

I Norge er det syv parker med berg-og-dal-baner.

Tusenfryd

Etter at SpeedMonster åpnet på Tusenfryd i april 2006 kan denne parken tilby 6 forskjellige berg-og-dal-baner. De varierer i lengde og fart fra Den aller minste, som Tusenfryd selv påstår er verdens minste berg-og-dal-bane, til Thundercoaster, som er en av Europas største berg-og-dal-baner i tre.

Omreisende tivolier

Av de omreisende tivoliene i Norge, er det kun Lunds Tivoli, Thomas Tivoli og Hugos Tivoli som har berg-og-dal-bane-attraksjoner.
I tillegg kommer andre skandinaviske tivolier innom Norge av og til...

Berg-og-dal-baneklubber

I mange land finnes det berg-og-dal-baneklubber. Formålet med klubbene er å samle folk som har felles interesse i berg-og-dal-baner, ofte kalt berg-og-dal-baneentusiaster, og flere av klubbene arrangerer årlig både korte og lengre turer til ulike fornøyelsesparker over hele verden.
Den største berg-og-dal-baneklubben er American Coaster Enthusiasts (ACE) med over 7000 medlemmer, hovedsakelig fra USA. De utgir bladene ACE-News og RollerCoaster!, og arrangerer minst én lengre utenlandstur årlig, samt flere helgeturer til parker i USA.
I Europa er European Coaster Club (ECC) den største berg-og-dal-baneklubben, og samler over 2000 berg-og-dal-baneentusiaster fra hele Europa. ECC utgir bladet First Drop, og arrangerer minst én lengre utenlandstur årlig, samt flere helgeturer, hovedsakelig i Storbritannia. Annethvert år går turen til ulike deler av USA, mens det i de øvrige årene arrangeres turer til store berg-og-dal-banedestinasjoner som Japan, Kina, Tyskland, Frankrike, Italia og Skandinavia.
Det finnes også en rekke mindre nasjonale berg-og-dal-baneklubber, bl.a. i Norge, Sverige, Danmark, Storbritannia, Tyskland, Frankrike, Nederland, Belgia, Spania, Italia, Canada og Japan.
Ved siden av klubbene arrangerer Theme Park Review (TPR) flere turer årlig til fornøyelsesparker over hele verden, og har etterhvert blitt verdens største uoffisielle berg-og-dal-baneside på nettet. Theme Park Review lager ofte filmer fra turene, og gir disse ut på DVD.