Norsk energihistorie

Norsk energihistorie dreier seg om energibruk fra førmoderne tid til landet ble produsent av petroleumsprodukter. Utover på 1900-tallet ble landets omfattende vannkraftressurser utnyttet for kraftproduksjon for metall- og kjemisk industri. På 1970-tallet ble Norge ført inn i oljealderen etter at det ble oppdaget store oljefelter i Nordsjøen. Dermed ble Norge en av verdens største energieksporterende land.
I Norge har energi fra ved til oppvarming, matlagning, metallproduksjon og fremstilling av tretjære vært viktig i uminnelige tider. Vannkraft antas å ha vært i utbredt bruk siden 1200-tallet, først og fremst til bekkekverner, senere på 1500-tallet også for bruk i sagbruk og møller.  Tran har vært brukt for belysning i tranlamper, ved siden av talglys. Parafinlamper fikk først sin store utbredelse utover på siste halvdel av 1800-tallet. Ellers har både mennesker og dyr vært brukt som drivkraft til prosesser som det senere ble utenkelig å gjøre uten energi fra andre kilder.
I første halvdel av 1800-tallet kom de første industrietableringer i Norge der vannkraft ble benyttet. De første vannturbinene ble tatt i bruk der energien ble overført via reimer og akslinger i fabrikkene for å drive for eksempel sag, veve- og spinnemaskiner og verktøymaskiner. Noen av de aller første slike fabrikker i Norge ble etablert langs elven Tista i Halden på tidlig 1800-tallet. Disse første fabrikkene benyttet også kull som energikilde for dampmaskiner. Kull ble importert fra utlandet, og ble også benyttet i skip, damptog og for metallproduksjon.
På slutten av 1800-tallet ble elektrisitet tatt i bruk for belysning. Flere små elektrisitetsverk ble bygget både i forbindelse med fabrikker og for private boliger. Med etableringen av Norsk Hydro i 1905 kom for alvor den elektrokjemiske industrien i gang i Norge. Noen av datidens største vannkraftverker ble bygget for denne industrien i Rjukan. Enda større industriutbygginger skjedde i etterkrigstiden, der vannkraft ble benyttet spesielt for aluminiumsproduksjon, stålfremstilling og treforedlingsindustri.
Da petroleumsforekomstene i Nordsjøen ble oppdaget ble det klart at en industriutvikling uten sidestykke i Norsk historie ville finne sted. Oljeforekomstene lå i dypere og i mer værutsatte farvann enn andre forekomster i verden. Teknologioverføring fra andre lands oljeindustri kunne ikke skje uten at store endringer måtte gjøres. For eksempel var ikke plattformer av stål like god egnet i Nordsjøen som i andre havområder. Det vakte internasjonal oppsikt da en i Norge utviklet de såkalte Condeep-plattformene av betong. Disse ble bygget på de største olje- og gassfeltene for å gi stabile oljeplattformer som kunne stå på havets bunn.
Olje- og gassproduksjon har ført til at Norge er en storprodusent av energi, samtidig som betydningen for landets økonomi er stor. Bare en liten del av oljen, og knapt noe av gassen brukes  innenlands. Istedenfor går det rørledninger med en samlet lengde på flere 1000 km på bunnen av Nordsjøen for å forsyne nordeuropeiske land.

Energikilder for lys og varme

I Norge, som i mange andre land, har ved blitt brukt til oppvarming og matlaging opp gjennom tidene. Det tradisjonelle ildstedet i gammel tid var en åpent bålplass kalt åre midt på gulvet i huset. I taket rett over var det en åpning kalt ljoren der røyken slapp ut. Over åpningen var det en luke som kunne stenges nedenfra ved hjelp av en stang. Senere utvikling førte til at ildstedet ble flyttet mot en av ytterveggene, hvor det ble murt opp en steinmur for å beskytte mot brann. Senere igjen ble dette murverket utviklet videre til en skorstein som gikk opp gjennom taket. Først rundt midten av 1600-tallet kom kakkelovnen fra Tyskland til de nordiske landene. Jernovnen ble også introdusert i Norge på denne tiden.
I områder av landet med lite skog har torv vært brukt som brensel. Denne ble stukket ut av myrer og tørket. Torv som brensel er omtalt i Heimskringla. Helt opp til etterkrigstiden har torv vært brukt til brensel.
Tran fra fisk ble mye brukt til lamper i gammel tid, men også talglys var blant de viktigste lyskildene. På 1700-tallet hadde Kongsberg Sølvverk sin storhetstid og talg ble benyttet til belysning nede i gruvegangene. Det var stort behov for talg og mye av denne ble transportert over Hardangervidda fra Hardanger. Grunnlaget for talgproduksjonen i Hardanger var sauehold, og i 1744 mottok Kongsberg hele 16 200 kg talg transportert med hester. Talg var på denne tiden foretrukket til gruvebelysning, og bare i nødstilfeller ble fakler benyttet på grunn av stor brannfare. Rundt 1840 ble talgtransporten avsluttet fordi tran tok over som energikilde for belysning.

Energikilder for transport og produksjon

Myrmalm er jernoksid fra myr som ble brukt til fremstilt av jern i såkalte jernvinne, en metode som ble utviklet i jernalderen og brukt frem til middelalderen da malm fra berggrunnen tok over. I denne prosessen benyttes trekull som utvinnes i en kullmile. I mer avanserte jernverk ble vannmøller anvendt for å drive blåsebelger for jernvinnen og hammere for videre bearbeiding av jernet.
Ett tredje produkt fra trevirke er tretjære, der varmeenergien i trevirke samtidig er del av prosessen for utvinningen. Tjære fremstilles tradisjonelt ved destillasjon av tyrived i en tjæremile. Tjære ble brukt til impregneringsmiddel for båter, utvendige vegger på hus og andre gjenstander av tre.
En annen svært tidlig energikilde i Norge var vindkraft for brukt til fremdrift for båter med seil. Uten medbør måtte båten roes. Helt opp til moderne tid var båter drevet med seil det viktigste kommunikasjonsmidlet langs kysten. En stor del av samferdselen skjedde til fots, eller med ridehest helt frem til moderne tid.
Mennesket som drivkraft var også vanlig i en lang rekke andre sammenhenger, for eksempel håndkverner, kjerning av smør og pløying av åkermark for dyrking. I tidlige tider ble treller satt til hardt kroppsarbeid, eller en brukte husdyr, for eksempel hester og okser. For eksempel ble hester avlet frem for å spesialiseres til å bli arbeidshester eller kjørehester. I mer industrialiserte prosesser var mennesker drivkraft for tredemøller som igjen kunne drive kraner, pumper, blåsebelger og andre arbeidskrevende innretninger.
Den første kjøreveien i Norge beregnet for hjultransport, altså vogn med hjul trukket av hest, ble bygget i 1630 mellom Kongsberg og Hokksund. Veien ble kjent som kongeveien, der hensikten var transport mellom Kongsberg Sølvverk og nærmeste havn. Omkring 1665 ble den forlenget til helt frem til Christiania. I hæren ble hester brukt av kløvkompaniet helt frem til 1984.
Vanndrevne kverner og møller var kjent i Romerriket på Kristi tid, en mener at kunnskapen om disse har kommet til Nord-Europa herfra, uten at en kjenner nøyaktig  tidspunkt. En tror at slike vanndrevne maleverk ble tatt i bruk i Norge på 1200-tallet. Vindmøller har tradisjonelt hatt liten utbredelse i Norge, men det er kjennskap til at noen ble forsøkt satt opp på 1600- og 1700-tallet. Vanndrevne møller var enklere å bygge og drive i Norge. I 1830 var det mellom 20 og 30 000 kvernkaller i landet, de fleste på Vestlandet. Så sent som i 1929 har en nøyaktige opptellinger som viser at det var 10 926 møller og kverner i bruk. Da er også moderne møller inkludert.
Vannkraft ble ytterligere utnyttet rundt 1500-tallet, som energikilde i sagbruk og såkalte kjerrater. Oppgangssagen revolusjonerte da trelasthandelen som ble en viktig eksportnæring i Norge fra 1500-tallet og utover.
Alt dette er energikrevende prosesser, der andre energikilder som importert kull, senere tok helt eller delvis over ved den andre industrielle revolusjonen. Spesielt tok kull over i metallproduksjon, men som også drivstoff i tog og skip, samt boligoppvarming.

Industriell fremvekst og bruk av elektrisitet 1840 – 1899

Den industrielle revolusjon var i stor grad drevet av oppfinnelser og rask spredning av kunnskap og maskiner relatert til energibruk. I denne tiden var det først og fremst kull som ble brukt som energikilde for produksjon og samferdsel. Dampmaskinen som ble oppfunnet i 1712 fikk stor betydning som drivmaskin i fabrikker og videreutviklet for bruk som damplokomotiv. Den første dampmaskin ble oppfunnet av Thomas Newcomen (1664-1729) som ofte blir kalt den industrielle revolusjons far. James Watt (1736-1819) utviklet dampmaskinen videre til en mer anvendbar maskin, blant annet med betydelig forbedret virkningsgrad enn den Newcomen fant opp. Senere kom petroleum til å spille en stor rolle både som energikilde og energibærer.
Den industrielle revolusjon fant første og fremst sted i Storbritannia, mens den andre industrielle revolusjonen utspant seg i andre land som Tyskland, USA, Frankrike og flere andre, blant annet Norge. I Norge var spesielt utviklingen av Birkeland-Eyde-prosessen av stor betydning. Dette var grunnlaget for etableringen av Norsk Hydro på begynnelsen av 1900-tallet. På denne tiden skjedde det også en rekke andre industrietableringer basert på vannkraft for elektrisitetsproduksjon.

Vannkraftbasert industri

Den tidlige industrielle utviklingen i Norge var blant annet basert på vannkraft. Vannturbiner ble satt opp i forbindelse med fabrikker på første halvdel av 1800-tallet. Disse fabrikkene brukte vannkraften til å drive sag, veve- og spinnemaskiner, verktøymaskiner, samt flere andre innretninger som ble funnet opp på denne tiden. Overføringen av energien skjedde via akslinger og reimer. Eksempler på dette er virksomhetene som vokste opp langs Tista i Halden og Akerselva i Christiania, med fabrikker som Saugbrugsforeningen i Halden, og i Christiania Nydalens Compagnie, Lilleborg og Hjula Væverier, alle disse etablert rundt midten av 1800-tallet.
I denne bølgen av industrialisering var også kull en viktig energikilde. For eksempel brukte de nevnte bedriftene langs Akerselva både kull og vannkraft.

Etablering av storindustri 1900 – 1940

På slutten av 1800-tallet var det flere store og kapitalintensive kraftutbyggingsprosjekter på gang. Mange av disse var kommunale initiativer, men også staten vurderte eierskap. Allerede i 1892 hadde det blitt foreslott for Stortinget statlige oppkjøp av vannfallsrettigheter for å forsyne jernbanen med elektrisitet for å redusere behovet for importert kull.

Elektrokjemisk industri

Utover på 1900-tallet skjedde det en rekke industrietableringer relatert til elektrokjemi, annen industri, samt bergverk. Disse industribedriftene ble lagt nær vannkraftressursene og det vokste opp nye samfunn rundt disse. Noen av de første var Borregaard etablert i 1889 og Sulitjelma Gruber i 1891. Skånska Superfosfat Aktiebolaget stod bak industrietableringen i Sulitjelma og hadde behov for svovelkis til sin produksjon i Sverige. I Sulitjelma ble det også utvunnet kobber, der verdens første elektriske smeltehytte for kobber ble konstruert av Jens Westly (1882-1960). Borregaard ble etablert i Sarpsborg i begynnelsen av 1890-årene, bak denne bedriften stod The Kellner-Partington Paper Pulp Co. Ltd. Produksjonen her var cellulose og papir. Firmaet etablerte Borregaard kraftverk for energiproduksjon. Allerede i 1909 var Borregaard landets største industriarbeidsplass. Disse bedriftene ble begge kjøpt opp av norske interessenter på begynnelsen av 1900-tallet.
Andre store industrietableringer utover på 1900-tallet var var blant andre Odda Smelteverk, som  i 1906 startet produksjon av kalsiumkarbid og derivatene kalsiumcyanamid, dicyandiamid og hydrogencyanamid. Like ved Odda, i Tyssedal, ble også Det Norske Zinkkompani A/S og Tinfos Titan & Iron etablert. Her ble store vannkraftstasjoner som Tysso I og Skjeggedal kraftverk bygget. I nabokommunen Sauda ble også store industrietableringer igangsatt på omtrent samme tid. Sauda Smelteverk ble startet her i 1923, og under andre verdenskrig ble det satt i gang aluminiumproduksjon. Høyanger i Sogn var også et industristed som tidlig startet opp med aluminiumproduksjon med store vannkraftutbygginger i området.
Selv om disse industriene var store og betydde mye for lokalsamfunnene var Norges desistert største industrietablering på 1900-tallet allikevel Norsk Hydro. Selskapet ble stiftet 2. desember 1905 av Samuel Eyde (1866-1940) og fysiskprofessor Kristian Birkeland (1867-1917). Den svenske Wallenberg-familien var med på å finansiere det nye selskapet sammen med franske banker. Birkeland hadde med finansiering fra Eyde utviklet en prosess for utvinnelse av nitrogen fra luft for å lage kalksalpeter til bruk som gjødsel. Prosessen ble kjent som Birkeland-Eyde-prosessen, og for å skaffe energi ble først Svelgfoss kraftverk ved Notodden bygget ut og en fabrikk etablert like ved. Noe senere ble Rjukanfossen utbygget med Vemork kraftstasjon. Lenger ned i dalen ble tettstedet Rjukan etablert med fabrikker og bebyggelse. Kraftverket hadde en installert ytelse på 200 000 hk (eller 147 MW) og var blant verdens største i 1911. Det leverte likestrøm for lysbueovnene i fabrikken Rjukan. Senere i 1916 ble Såheim kraftverk i Rjukan sentrum satt i drift. Dette var omtrent like stort som Vemork kraftstasjon. Etter hvert var ikke Hydros lysbueteknologi lenger konkurransedyktig. Dette gjorde at Hydro i 1927 valgte å inngå et kompaniskap med det tyske selskapet IG Farben for å få tilgang til Haber-Bosch-prosessen, som var mer effektiv. Til gjengjeld ble IG Farben minoritetseier i Hydro frem til 1945. Sam Eyde tok også initiativ til stifting av Elkem i 1904, under navnet Det Norske Aktieselskap for Elektrokemisk Industri.
En industrietableringer med en mer turbulent oppstart var Glomfjord Aktieselskap som hadde til hensikt å starte en fabrikk for utvinning av nitrogen for kunstgjødselproduksjon. Her startet byggingen av kraftverket før byggingen av fabrikken, da Haber-Bosch-prosessen ble kjent i 1914, var kraftverket under bygging og initiativtagerne måtte innse at de hadde kraftverk, men ikke lenger noen relevant industri å bruke energien til.
Den raske utviklingen innenfor elektroteknikken førte til at overføring av elektrisk energi ble mer effektiv, med stadig høyere spenningsnivåer med bruk av vekselstrøm. Dermed var det ikke lenger rasjonalt å legge industribedrifter på avsidesliggende steder som Notodden og Rjukan, der transportkostnadene for ferdigvarene ble veldig store. Da Norsk Hydro senere skulle etablere ny industri, falt valget på Herøya i Porsgrunn, der det er gode havneforhold for store skip.

Konsesjonslovene og statens rolle i kraftutbyggingen

Felles for industribedriftene som utnyttet vannkraft var at de bygget på vitenskapsbasert teknologi, de var svært kapitalintensive og preget av internasjonalisering. De største industriene i denne kategorien hadde utspring fra USA og Tyskland. Derfor var utenlandske kreditorer og samarbeidspartnere sterkt involvert i norske foretak. Dette var noe som i Norge ble sett på som en stor trussel, fordi en var redd for at disse skulle få kontroll over vannkraftressursene. Siden disse bedriftene var så mye større enn de norske, fryktet en at de kunne få monopol over kraftproduksjonen, og dermed skape problemer for mer tradisjonell norsk industri.
For at norske bedrifter skulle få tilgang på billig elektrisk energi ble det fra 1906 til 1917 utredet, debattert og vedtatt konsesjonslover knyttet til vannkraft. Johan Castberg (1862-1926) var justisminister i årene 1908-10 og sosial- og handelsminister i 1913-14, og spesielt opptatt av de sosiale sakene tilknyttet elektrifisering og industriutvikling. Han var ansvarlig for forslag til lover, kjent som konsesjonslovene, eller også «panikklovene» som omfatter både vassdrag og bergverk. Sentralt i konsesjonslovene er hjemfall som ble innført i 1909, og senere i 1918 fastsatte Norges Høyesterett ved plenumsdom at hjemfallsretten ikke var grunnlovsstridig. Hjemfallsordningen innebærer at privat eierskap av fallrettigheter bare tillates i et begrenset antall år. Fra 1917 var denne konsesjonsperioden maksimalt 50 år.
Selv om konsesjonslovene var strenge, skjedde det en stor industrietablering med utenlandsk kapital i kompaniskap med norske bedrifter. Norsk Hydro og Elkem var de største norske initiativtagere utover mot 1920. Grunnen til dette var at norsk vannkraft var billig å bygge ut på grunn av flere fysiske forhold, de ga dermed stor lønnsomhet. Dessuten var flere fallrettigheter anskaffet før konsesjonslovene trådte i kraft.
Elektrisitetsforsyningen på begynnelsen av 1900-tallet vokste frem som kommunale initiativer eller som private foretak, der de førstnevnte tok seg av det alminnelige forbruket og de private kraftutbyggingene ble foretatt i forbindelse med industrietableringer. Samarbeid ville kunne gitt fordeler, men var ikke vanlig. En annen problemstilling var at slike anlegg ble tilpasset lokale behov; der det var tilgang på vannkraft nært forbrukerne ble disse utnyttet. Problemer oppstod for store befolkningssentra som byen på Østlandet og Sørlandet, der vannfallene var langt unna. Stortinget fikk derfor etablert Elektrisitetsforsyningskommisjonen i 1919 for å utrede «spørsmålet om grundlinjer for landets elektricitetsforsyning». Kommisjonen ble ledet av professor Olav Heggstad (1877-1954) ved NTH og andre fageksperter. Et av forslagene fra kommisjonen var at staten og fylkeskommunene skulle bygge store vannkraftverker, samt at det ble fremmet forslag om at kraftverkene skulle knyttes sammen for dermed å gå i samkjøring, altså være elektrisk sammenkoblet. Mange distriktskommuner var sterkt imot dette, blant annet fordi det ble hevdet at det lokale selvstyret ville svekkes. En mente også at slikt samarbeid uansett ville skje naturlig i de tilfellene det ville gi fordeler. Industrilederne viste seg å heller ikke være fornøyd med forslaget, fordi de mente at kraftverkene ikke ville bli store nok til å gi billig energi. Deres forslag var offentlig og privat samarbeid om utbyggingen.

Utbygging av alminnelig elektrisitetsforsyning

Ikke alt på denne tiden dreide seg om storindustri og utbygging av svære kraftstasjoner. I forbindelse med en rekke byer og tettsteder ble det bygget mindre kraftstasjoner. Eksempler på noe mer moderate utbygginger for forsyning av byer er Tafjord kraftverk som ble bygget i 1923 for å forsyne Ålesund, Istad kraftverk som ble bygget i 1919 for å forsyne Molde og Nygård kraftverk fra 1932 som leverte elektrisk kraft  Narvik. Det sistnevnte kraftverket forsynte også Ofotbanen med banestrøm med frekvens på 15 Hz og gikk i samkjøring med Porjus kraftverk i Sverige.
De første virkelig store utbyggingene for å forsyne byer og industri ble foretatt på Østlandet utover i mellomkrigstiden. I motsetning til de kraftverkene som ble bygget ellers i landet var dette kraftverk som var koblet sammen med lange kraftlinjer med høy spenning og transformatorer for forskjellige spenningsnivåer. En egen organisasjon for dette samarbeidet ble opprette kalt Foreningen Samkjøringen. En rekke store kraftstasjoner som Nore I, Nore II, Solbergfoss, Kykkelsrud, Rånåsfoss og Mår ble tilknyttet og gikk i samkjøring. Koordineringen av kraftnettet skjedde på driftsentralen på Smestad i Oslo. Selv fjerne kraftstasjoner i Gudbrandsdalen som Eidefoss og Tessa var tilknyttet. Med dette konseptet for  kraftsystemet kunne en oppnå fordeler som redundans, altså at om én komponent, som en kraftlinje, en generator eller en transformator, falt ut hadde en fortsatt forsyning fra andre deler av nettet. Det var også gunstig for å få fordeling av ujevnt forbruk, samt å få produksjonen fordelt over mange kraftverk. For eksempel i en situasjon der vanntilsiget har vært dårlig et sted slik at magasinene er nedtappet, kan energi overføres fra kraftverk der nedbøren har vært større og magasinene har blitt velfylte.
I mellomkrigstiden fikk mange kommuner økonomiske problemer, der noe av dette skyldes store låneopptak for å bygge egne kraftverk. De store statlige kraftverkene som Solbergfoss-, Nore- og Glomfjordkraftverkene fikk også problemer med å få avsatte kraften.
Svært mange steder i Norge hadde ikke utsikter til å bli tilknyttet noe offentlig kraftverk i første halvdel av 1900-tallet. Dermed vokste det frem et stort antall små vannkraftverk eid av grunneiere  eller bygdelag. Mange slike kraftstasjoner var på bare noen få titals kW og forsynte mange husstander som hver hadde noen få lyspærer. I 1944 var det registrert 1818 vannkraftverk mindre enn 1 MW, av disse var bare 250 i drift i 1979. Årsaken til at så mange ble lagt ned var ikke bare av teknisk art, lav virkningsgrad spilte for eksempel liten rolle fordi vannet uansett var gratis. Et større problem var personalkostnadene som etterhvert ble store i forhold til produksjonen; disse krevde mye tilsyn og kanskje også manuell regulering. Ikke før i 1960- og 1970-årene fikk småkraftverkene igjen økt interesse.

Bruk av energi i private hjem

Elektriske apparater var lite utbredt før 1915 på grunn av at de var kostbare og av dårlig kvalitet. En annen årsak var at elektrisitet først og fremst ble brukt til belysning, dermed var heller ikke stikkontakter vanlige før under 1. verdenskrig. Imidlertid fantes det adaptere som kunne skrues inn i lampesokkelen. Dette var imidlertid upraktisk om lampearmaturen var montert i taket. Fordi elektrisk belysning var det viktigste formålet med elektrisitet ble det laget statistikk for antallet lyspærer i bruk. Statistikken forteller at det i 1911 fantes rundt 805 000 glødelamper i Norge. Befolkningen var da 2,4 millioner. I 1923 var antallet økt til 5 millioner.
I 1930 var strømforbruket per person 600 kWh i året (til sammenligning var det i 2000 cirka 8000 kWh) og forbruket per husholdning 2000 kWh per år. Fram mot midten av 1950-tallet var det ikke vanlig å bruke elektrisitet som oppvarmingkilde i husholdningene. Årsakene til dette var at ikke alle regioner hadde strøm før rundt 1960, varierende kvalitet på elektriske ovner, strømrasjonering under andre verdenskrig og mangel på strøm i etterkrigstiden. Imidlertid var et visst oppsving i bruken av elektriske ovner under første verdenskrig på grunn av høye priser på kull og koks, men i mellomkrigstiden ble slike varmekilder mest brukt som tilleggsoppvarming. Oslo lysverker gjorde forsøk med elektrisk oppvarming i 1935 med panelovner fra England.
Av elektriske apparater som ble vanlige i mellomkrigstiden var strykejern, kokeplater og løse varmeovner. De første elektriske vaskemaskiner kom ikke før i slutten av 1930-årene. Elektriske apparater gjorde arbeidet i hjemmene enklere, og det ble sagt at med et elektrisk strykejern kunne en husmor stryke like mye i løpet av en time som det hun før fikk gjort på en hel dag.
I 1937 ble det gjort en landsomfattende undersøkelse for å kartlegge antallet mennesker i områder uten elektrisitet. En fant da at 650 000 mennesker bodde i områder helt uten elektrisitetsforsyning, mens 50 000 hadde dårlig forsyning. Med folketallet landet da hadde tilsvarer det 24 % uten elektrisitet i husholdningen.
I Akershus, Oslo, Vestfold og Bergen hadde alle boliger innlagt elektrisitet før andre verdenskrig, mens utbyggingen i Nordland, Troms og Finnmark var kommet kortest, her var dekningen bare henholdsvis 30, 36 og 28 %. Selv om alle hadde elektrisitet sier ikke det alt om forbruket og levestandarden. Det ble etter krigen i 1945 gjort en undersøkelse på Oslos østkant, nærmere bestemt på Grünerløkka hvor 280 leiligheter og 842 personer ble spurt om deres leveforhold. Det viste seg at en god del av leieboerne fortsatt lagde mat på vedkomfyrer og at elektrisiteten kun ble brukt til belysning. Noen få hadde gasskomfyr.

Elektrifisering av jernbanen

Allerede i 1892 hadde politikeren og ingeniøren Gunnar Knudsen (1848-1928) foreslått elektrifisering av jernbanen med vannkraft som energikilde. Selv med statens oppkjøp av vassdrag for dette formålet tok det mange år før dette ble realisert for statens jernbaner. De første jernbanene som ble elektrifisert var de private banene Thamshavnbanen (i 1908), Tinnosbanen (i 1911) og Rjukanbanen (i 1912). I 1890-årene ble det diskutert om vannkraft var den beste energikilden, eller om kull for damplokomotiver var like bra, men blant ingeniørene dreide debatten etterhvert seg mer om hva som ville være det beste strømtypen. Striden stod mellom likestrøm eller enfaset vekselstrøm. Først i 1916 besluttet Stortinget å bygge Hakavik kraftverk for å forsyne togene på Drammenbanen med enfaset vekselstrøm med en frekvens på 16 2/3 Hz og 15 kV. Dette kraftverket ble satt i drift i 1922.
I forbindelse med Hakavik kraftverk startet utbygging av et eget kraftsystem for jernbanen med en såkalt fjernledning på 55 kV fra Hakavik kraftverk til Skollenborg og Asker transformatorstasjoner. Omtrent samtidig ble Malmbanan og Ofotbanen elektrifisert med forsyning fra Nygård kraftverk og den store Porjus kraftstasjon i Sverige.
Hakavik kraftverk ble det første og siste store jernbanekraftverket i Norge. For den senere utbyggingen ble det bygget omformere som tok strøm fra det alminnelige kraftnettet og omformet denne til enfase vekselstrøm.

Fremvekst av en norsk industri for kraftproduksjon

Den første norskproduserte generator ble bygget av Frognerkilens fabrik på Skøyen i Oslo i 1883. Dette var en likestrømsmaskin (dynamo) konstruert av den svenske ingeniøren Jonas Wenström (1855 -1893). Hele fabrikkens arbeidsstokk var tilstede under den første testen der flere kulltrådlamper lyste opp. Fire år senere hadde fabrikken produsert rundt 60 generatorer.
På slutten av 1800-tallet var den elektrotekniske industrien dominert av noen få internasjonale konserner. Disse var amerikanske General Electric Company (1889), de tyske selskapene Siemens & Halske (1847) og AEG (1883). Disse var interessert i å levere utstyr til de store vannkraftutbyggingene som etterhvert fant sted i Norge. Det vokste frem en betydelig norsk leverandørindustri på slutten av 1800-tallet, der den største var Frognerkilens fabrik, som senere ble til Norsk Elektrisk Aktiebolag og enda senere til Norsk Elektrisk Brown Boveri (NEBB). En annen betydningsfull bedrift var Elektrisk Bureau (EB). Disse pionerbedriftene leverte mange av de første elektriske anleggene i Norge. Rundt 1900 samarbeidet de norske bedriftene med de utenlandske, ved at de kjøpte seg inn i de norske foretakene eller dannet egne datterselskaper. De utenlandske selskapene som gjorde sitt inntog på denne måten var Siemens, AEG, Telefunken, Brown Boveri, Westinghouse, og ASEA.
Foruten generatorer ble det produsert transformatorer, motorer, lokomotiver, brytere, kabler og utstyr for kraftoverføring i Norge på begynnelsen av 1900-tallet. På syv år fra 1901 til 1908 øker antallet elektriske motorer i drift fra 2000 til 10 000. NEBB blir raskt landets største leverandør av elektrotekniske komponenter med sitt utstyr installert i praktisk talt alle elektrisitetsverker.
I 1927 ble det innført regler for statlige innkjøp som favoriserte norske bedrifter. Historikere har ment at disse reglene gjorde offentlige investeringer til et vesentlig marked for norske leverandører til vannkraftverk og elektrisitetsforsyning. På sikt dannet dette grunnlaget for at disse bedriftene kunne hevde seg i Europeisk sammenheng. Spesielt ble National Industri i Drammen en stor produsent av transformatorer.
De første norske elektroingeniører ble utdannet i Tyskland, men ved etableringen av Norges tekniske høgskole (NTH) i 1909 ble det opprettet en slik type utdannelse i Norge. Etter som kraftutbygging ble en betydningsfull industri i Norge ble det en sentral del av tilbudet innenfor ingeniørutdannelsen på NTH og andre institusjoner. Dette omfattet spesialistutdannelse innenfor både elektroteknikk, maskin- og byggfag.
Norske mekaniske bedrifter ble stadig mer engasjert i produksjon av maskiner for kraftproduksjon fra begynnelsen av 1900-tallet. Et prosjekt ga gjennombruddet for norske vannturbiner var Solbergfoss kraftverk i Glomma ved Sarpsborg. Kraftverket var besluttet bygget av Vassdragsvesenet og Oslo kommune som deleiere. Planen var en installasjon på 13 francisturbiner hver på 11 500 hk. Her ble det nyopprettede Vannkraftlaboratoriet ved NTH trukket inn, først for å hjelpe til i utformingen av anbudskonkurransen, senere for å teste turbinenes virkningsgrad. Høy virkningsgrad for en turbin er viktig for at mest mulig av energien skal kunne utnyttes. Professor Gudmund Sundby (1878-1973) ved Vannkraftlaboratoriet foreslo at verkstedene som skulle være med i anbudskonkurransen først skulle lage små turbinmodeller som kunne testes ved laboratoriet.
På grunn av omstendigheter rundt Første verdenskrig tok uttesting av turbinene flere år. Under Sundbys engasjement fikk de norske turbinprodusentene Myrens verksted og Kværner Brug videreutviklet sine konstruksjoner i flere omganger. Det ble senere i 1920 utlyst en ny anbudskonkurranse der tolv verksteder rundt om i verden tilbød turbiner. Kværners turbintype utviklet for Solbergfoss kom da best ut. Da turbinene var satt i drift og testet viste det seg at virkningsgraden kom opp i hele 94,6 %. Dette var et svært god resultat. Historikere har påpekt at utviklingen av disse turbinene bidro til å gjøre norsk turbinindustri til en vitenskapsbasert industri av internasjonalt format.
Mange turbiner til vannkraftverkene som ble bygget i Norge ble produsert av Kværner i Lodalen i Oslo. Andre produsenter var Myrens verksted som i 1928 sluttet med vannturbiner, Sørumsand Verksted, samt noen mindre verksteder.

Krig og knapphet på importerte energikilder 1940 – 1945

Under andre verdenskrig ble det stadig større problemer med import av petroleumsprodukter og kull. Dette resulterte i at hjemlige ressurser i større grad måtte tas i bruk, selv om disse ikke var særlig godt egnet. Vedfyring fikk et oppsving og selv togene ble til tider drevet med bjørkeved. Rasjonering var en del av dagsordenen for alle deler av samfunnet, dermed ble det som var av kull og olje ble benyttet for skipstrafikk og annen samferdsel.
For biler ble den såkalte knottgeneratoren, eller egentlig vedgassgeneratoren, tatt i bruk. Dette var et apparat som ble montert bak på kjøretøyer som biler, busser og lastebiler, og fyrt med ved. Ospeved ble produsert i store mengder, slik at knottgeneratorene kunne fylles med små vedstykker. Ved en forbrenning med liten tilførsel av luft dannes (karbonmonoksid) (CO), og modifiserte bensinmotorer kunne drives med denne gassen.
Okkupasjonsmakten hadde imidlertid store planer for vannkraftutbygging i Norge, og dette ansvaret ble lagt til en egen energiavdeling direkte under Reichskommissariatet med Josef Terboven (1898-1945) som øverste leder. Planene gikk ut på storstilt vannkraftutbygging og kraftoverføring til Tyskland. Prosjektet ville bare være interessant om store effektmengder kunne overføres. I en komite kalt Arbeidsgemeinschaft bestående av okkupasjonsmaktens og norske myndighetspersoner, ble slike ting diskutert. I et møte den 22. oktober 1940 ble det tydelig at realiseringen ville ta tid. En kraftoverføring til kontinentet med kapasitet på 800 MW ville kreve en spenning på 400 kV. Selv om dette ville være teknisk mulig å realisere, hadde ikke tysk industri på denne tiden kapasitet til å produsere materialene som trengtes. Videre mente man at en overføring med høyspent likestrøm nok ville være det beste. Her mente imidlertid tyske eksperter at teknologien for dette nok ikke ville være utviklet før om 5-10 år.
I tillegg til disse storstilte planene som aldri ble realisert, ble det gjort mye for å få produsert aluminium og andre metaller til tysk rustningsindustri. Bygging av kraftanlegg ble videreført, og Glomfjord kraftverk er et eksempel på en kraftstasjon som ble besluttet utvidet i betydelig grad.
To «norske» selskaper ble stiftet, A/S Nordag og A/S Nordische lettmetall, og disse bestod av flere allerede etablerte industribedrifter i Norge, flere med utenlandske eierinteresser, som var satt under okkupasjonsmaktens styre. Hensikten med opprettelsen av disse var ønske om å få norske kapitalinteresser med i investeringene. Produksjonen fra disse bedriftene kom fra den kraftintensive industrien rundt omkring i landet som fremstilte aluminium og andre metaller. Disse skulle etter en befaling (Førerbefaling) fra Adolf Hitler (1889-1945) sterkt øke produksjonen.
For å få utvidet og bygget kraftstasjoner og kraftlinjer til fabrikkene var samarbeid med NVE nødvendig. Det norske embetsverket fungerte mer eller mindre som før, men Terboven hadde satt inn sine kommissariske statsråder. Den som ledet NVE var NS-mannen Hans Skarphagen (1888-1971). Etter «førerprinsipet» fikk han alle fullmakter for utøvelse av lederskapet. Store interessemotsetninger, blant annet om konsesjonslovene, førte til treghet i arbeidet og konflikter. På grunn av dette og en rekke andre problemer gikk ikke aluminiumsproduksjonen opp, men sterkt ned under krigen.
Rett etter krigen ble det gjort en ny kartlegging av personer uten tilgang til elektrisitet. Denne viste at det var  612 000 personer uten elektrisitet, mens 30 000 hadde såkalt dårlig forsyning. I prosent utgjorde dette 21,4 % av befolkningen.

Industrireisning og velstand basert på elektrisitet 1946 – 2000

Allerede under andre verdenskrig ble det lagt planer for hvordan gjenoppbyggingen av landet skulle skje ved kraftutbygging for å forsyne kraftkrevende industri. Spesielt mente en at metallproduksjon ville kunne gi gode valutainntekter som ville være gunstig for investeringer til nytte for landet. Denne linjen viste seg å være gunstig for norsk økonomi, der spesielt aluminiumproduksjon var spesielt lønnsomt. Kraftforsyningen ble også bygget ut med statlige pengeoverføringer til distrikter som fra før ikke hadde elektrisitet. Kraftproduksjonen økte økte mye, men greide knapt å holde tritt med den store forbruksveksten.

Kraftkrevende industri

I 1943 tok Londonregjeringen med forsyningsdepartementet beslutningen om å opprette en komite med det for øye å utrede spørsmål av interesse for norsk industri. Denne komiteen ble kalt industrikomiteen og ble ett av organene som stod for utarbeidelse av hovedlinjene for den økonomiske politikken som skulle følges etter krigen. Her ble det sett på som viktig å bruke vannkraften for industrialisering og modernisering av landet. Komiteen ble ledet av professor Fredrik Vogt (1892-1970) som hadde bakgrunn som professor og rektor ved NTH som ekspert i vannkraftutbygging. Byråsjef i Forsyningsdepartementet Erik Brofoss (1908-1979) var også med. Vogt ga blant annet råd om hvordan den tyske okkupasjonsmaktens utbygging av vannkraftverker i Norge skulle anvendes. Han mente at best anvendelse ville være industri for produksjon av lettmetall eller annen storindustri. Dette gjaldt spesielt Mår kraftverk, Glomfjord og Aura kraftverk. En mente at disse kraftverkene lå såpass langt unna større befolkningssentra at overføring til alminnelig industri var vanskelig. Arbeiderpartiet som kom i posisjon i etterkrigsårene prioriterte etterhvert storindustri og store kraftutbygginger.
Vogt ble generaldirektør i Norges vassdrags- og elektrisitetsvesen (NVE), mens Brofoss ble finansminister, og sammen med industriminister Lars Evensen (1896-1969) ble disse de ledende strateger for industrireisningen i etterkrigstiden. Det ble satt i gang flere store utbygginger der NVE stod for utbyggingen, og statsstyrt tungindustri stod for aluminiumproduksjon gjennom Norsk Hydro, som fikk flere nye fabrikker på steder som Karmøy, Årdal og Sunndalsøra. I Mo i Rana ble byggingen av Norsk Jernverk påbegynt i 1946 og satt i drift i 1955. Her ble også Norsk Koksverk etablert.
Det viste seg at eksport av aluminium skulle bli mer lønnsomt enn noen hadde trodd. Uten altfor store investeringer fikk en sårt tiltrengte valutainntekter fra eksporten av dette råstoffet. Dette var industri som ga «det største produksjonsutbytte – størst varemengde per arbeider» som arbeiderpartiets Arne Drogseth (1893-1973) formulert det.

Eierskap til kraftanleggene

Mens det var mer eller mindre politisk konsensus om statens kraftutbygging for alminnelig forsyning, var det mer konfliktfylt at staten skulle bygge kraftverk for storindustrien. I den første tiden etter krigen mente mange at satsingen på storindustri gikk på bekostning av utbygging av kraftforsyning til alminnelig behov.
Konfliktene var imidlertid mer dempet utover på 1960-tallet da private selskaper stod bak etableringene. Da stod staten med NVE-s avdeling Statkraftverkene (i dag Statkraft) bak kraftutbyggingen og skaffet billig kraft til private industriforetak. Statkraftverkene skaffet alene, eller sammen med andre kraftselskaper, kraftforsyning til Sør-Norge Aluminium AS på Husnes, Lista Aluminiumsverk og Alnor AS på Karmøy. Det som var spesielt gunstig for kraftkrevende industri var at kontraktene for kraftoverføring fra statskraftverkene var langsiktige.
Til tross for at staten ble en stor kraftutbygger, eide den ikke mer enn cirka 12 % av all generatoreffekt i 1945, i 1950 hadde tallet økt til rundt 23 % og i 2000 var andelen cirka 31 %. Andre store eiere var kommunale- og fylkeskommunale kraftselskaper. Den virkelig store epoken for utbygging av vannkraft var fra 1970 til 1985 med en økning på 10,4 GW, eller en årlig gjennomsnittlig økning på 4,1 %.

Eksport av elektrisk kraft

I 1950-årene ble samkjøringsnettet på Østlandet tilknyttet de nye store kraftverkene i Midt-Norge og sørlige deler av Nord-Norge. Disse kraftverkene var Aura, Tunnsjødal, Nedre Røssåga og Øvre Røssåga, samt Rana. Flere høyspentoverføringer ble bygget mellom Vestlandet og Østlandet. Dette var begynnelsen på et landsomfattende sentralnett.
På begynnelsen av 1950-årene ble det ført politiske diskusjoner om det skulle eksporteres elektrisk kraft fra Norge til de andre Skandinaviske landene. Stockholm Elektrisitetsverk ville være med å finansiere utbyggingen av Nea kraftverk i Trøndelag mot at kraft ble overført til Sveriges hovedstad. I 1955 vedtok stortinget at 330 GWh skulle overføres til Sverige fra 1960 til 1975. Totalt var produksjonskapasiteten i Nea kraftverk estimert til 730 GWh.
Det spesielle med Nea kraftverket var at en stor del av reguleringsområdet lå på svensk side av riksgrensen. Senere ble en rekke grensevassdrag utbygget i 1950- og 60-årene. Det ble inngått samarbeidsavtaler der kraftstasjon ble bygget på norsk side av grensen. Dermed skjedde en etterhvert omfattende krafteksport til Sverige, samt av noe mindre omfang til Sovjetunionen fra 1972.
En samarbeidsorganisasjon med navn Nordel ble stiftet i 1963. Organisasjonen bestod av eksperter som arbeidet i komiteer for å gi råd i saker som var viktige for samarbeidet mellom de etterhvert sammenknyttede kraftsystemene i Danmark, Finland, Sverige og Norge. Island ble også medlem.

Motstand mot vannkraftutbygging

I etterkrigstiden var det Arbeiderpartiet som hadde den klart største oppslutningen, men ut på 1970-årene ble det stilt spørsmål med den industripolitikken som var etablert etter krigen. Stortingets energimeldinger og innstillinger skiftet fra gang til gang, og dette skapte så store frustrasjoner at generaldirektør i NVE Vidkunn Hveding (1921-2001) i 1975 søkte avskjed. Samtidig var det sammenhengende stor forbruksvekst av elektrisk energi. Kraftutbygginger var nødvendige for å dekke etterspørselen, men vannkraften hadde ulempen med stor produksjonssvinginger fra år til år.
Mot slutten av 1960-årene skjedde det en mobilisering for miljøvern og mot vannkraftutbygging med sine store naturinngrep. En av datidens mest kjente aksjoner var Mardøla-aksjonen. Her deltok blant andre filosofene Arne Næss (1912-2009) og Sigmund Kvaløy Sætreng (1934-2014), samt politikeren Odd Einar Dørum (1943-) aktivt i demonstrasjon mot utbygging av vassdraget i tilknytning til Mardalsfossen. Det var flere aksjoner mot vannkraftutbygging utover 1970- og 1980-tallet, og motstanden toppet seg under Alta-konflikten.
NVE ble av myndighetene pålagt å utrede både kjernekraft og varmekraftverk, men uten at det ble tatt noen endelig stilling til endelig strategi. Heller ikke ble det enighet i vannkraftsaker som utbygging av Jotunheimen eller Saltfjellet. Vannkraftutbygging og utbygging av kraftlinjer fortsatte, men med utbygging av mindre kontroversielle vassdrag.
I denne tiden ble på den annen side de ansvarlige for kraftutbyggingene stadig mer bevisst naturinngrepene som fulgte. Fra å før være passive til ødeleggelsene, inntok vannkraftutbyggerne nå en rolle der de aktivt forsøkte å oppfatte kraftverket som et element i kulturlandskapet eller som en del av miljøet. Planlegging av steinbrudd, grustak, dammer, bygninger, portaler og kraftverk ble gjort for enten å føye disse minst mulig påfallende inn i landskapet, eller noen ganger for å fremheve en kontrast.

Planer for varmekraftverk

Fra slutten av 1960-årene oppstod en økt interesse for varmekraftverk, både konvensjonelle og i form av atomkraftverk. Helt siden 1940-årene hadde Institutt for atomenergi (IEA) vært pådriver og drevet planlegging, mens NVE på dette tidlige stadiet hadde stått på sidelinjen. Generaldirektør Vogt betraktet dette som en farlig konkurrent til vannkraft. På den andre siden vurderte store deler av det politiske miljøet det best for landet å prioritere vannkraft, dette for at en skulle rekke å nyttiggjøre seg denne før den tekniske utviklingen gjorde kjernekraft billigere. NVE bygde opp kompetanse på varmekraft, der forskyvningen av kompetanse i 1970-årene forskjøv seg fra konvensjonelle kilder til kjernekraft.
I begynnelsen av 1970-årene støttet Industrikomiteen opp om planene for bygging av det første kjernekraftverket i Norge, med NVE som utbygger. Regjeringen godtok forslaget, til tross for Finansdepartementets negative holdning. De første alvorlige motforestillinger kom fra det nyopprettede Miljøverndepartementet, som mente at lokaliseringen av et atomkraftverk i Oslofjord-området var lagt uten «en bredere vurdering av lokaliseringsspørsmålet». Kritikken kom etter hvert også fra sivile miljøer. Frem til begynnelsen av 1970-årene hadde både statlige organer og miljøorganisasjoner forholdt seg positivt til kjernekraft. Tidsskriftet Norsk Natur så positivt på både kjernekraft og olje-/gasskraft fordi vassdragene kunne bli spart. Men i løpet av begynnelsen av 1970-årene skjedde en sterk mobilisering mot atomkraft.
Planene for bygging av kjernekraftverk dabbet av, men NVE arbeidet videre med planer for gasskraftverk. I 1974 fikk Statkraftverkene i oppdrag av Regjeringen å planlegge et gasskraftverk på Kårstø på Karmøy. Gass fra Friggfeltet i Nordsjøen, som hadde både norske og britiske eierinteresser, skulle føres i land her. De ferdige planene ble sendt på høring i 1975, men våren 1976 stanset også denne planen opp. Begrunnelsen var høye kostnader for ilandføringen av gassen. Det ble istedenfor til at norske myndigheter samarbeidet med de britiske eierinteressene om å få gassen ilandført i Skottland. Andre grunner var at varmekraftverk hadde liten politisk støtte. Blant annet så tidligere industriminister og daværende styreformann i Statoil Finn Lied (1916-2014) på bruk av olje og gass for kraftproduksjon som en «reaksjonær linje». Dette med henvisning til eksportprisene på disse råvarene. Imidlertid var hverken miljøvernorganisasjonene eller statlige miljøvernmyndigheter negative til olje- eller gasskraftverker.
Statkraftverkenes Varmekraftavdeling ble lagt ned på begynnelsen av 1980-tallet. Historikerne  Yngve Nilsen og Lars Thue (1946-) påpeker at både spørsmålet om kjernekraft og konvensjonell varmekraftproduksjon fikk sterk internasjonal påvirkning. Kjernekraft var på denne tiden kraftig kritisert internasjonalt, og den norske miljøbevegelsen ble påvirket av dette. For gasskraften sin del var dette del av vurderinger påvirket av internasjonale råvarepriser, samt at forholdet til fremmede nasjoner og oljeselskaper telte tungt.

Oljekrisen og alternative energikilder

Oljekrisen var en energikrise som inntrådte i 1973 som følge av at OPEC iverksatte en oljeboikott og kraftig prisøkning ovenfor land som støttet Israel under Jom kippur-krigen. Konsekvensen av dette ble en kraftig økning av oljeprisen på 70 % i oktober. I desember økte prisen ytterligere med 130 %. Oljeboikotten førte til begrenset tilgang på bensin og andre petroleumsprodukter. I Norge ble alle bensinstasjoner stengt etter klokken 1900 på hverdager, mens de i helgene var helt stengt. Fra desember ble det i tillegg innført forbud mot bilkjøring i helgene. Bensinrasjonering ble forberedt fra og med januar 1974, men ikke innført. Restriksjonene ble opphevet i februar 1974. Før krisen startet var oljeprisen 2,8 US $ per fat, mens den i 1974 etter krisen var rundt 10,5 US $ per fat.
I mange land førte krisen til begrensning av fly-, skips-, og biltransport, mens det i noen land også ble innført restriksjoner for bruk av elektrisitet. Dette førte igjen til at det i vestlige land ble økt interesse for fornybar energi, men også for kjernekraft og å skape uavhengighet av oljeimport.
Sammenlignet med mange andre land har Norge en høy andel fornybar energi. Miljøkonflikter i forbindelse med vannkraftutbygging ga likevel fokus på utvikling av nye fornybare energikilder i Norge. De viktigste nye fornybare energiformene som har blitt utprøvd i Norge, er vindkraft, bølgekraft, grunnvarme og varmepumper. Andre kilder er bioenergi i form av biomasse til varmeproduksjon, samt bioetanol og biodiesel til drivstoff, som har vært brukt og brukes fremdeles. Solenergi ble det interesse for i 1980-årene i form av solceller som energikilde i hytter og fritidsboliger. Den norske bedriften REC Silicon er blant de markedsledende i verden når det gjelder produksjon av solceller.

Deregulering av kraftproduksjonen 1991 og en nordisk kraftbørs 1996

Det ble opprettet en ny energilov i 1991 der deregulering av kraftmarkedet var en viktig endring fra tidligere regime. Med den nye dereguleringen bestemmes kraftprisene i samspillet mellom etterspørsel og tilbud av elektrisk kraft. Prisene blir lave i perioder med varmt vær og stor tilgang på vann, mens det under motsatte forhold vil det bli høye priser på grunn av knapphet og stor etterspørsel. Under det tidligere regimet var kraftprodusentene forpliktet til å dekke etterspørselen i sine respektive forsyningsområder. Samtidig var mulighetene for import begrenset. Prisen på elektrisk kraft varierte heller ikke avhengig av nedbør og temperatur. Det ble derfor foretatt store investeringer i produksjonskapasitet for å sikre forsyningen i tørre år.
Statnett ble opprettet i slutten av 1991 for å eie og drifte sentralnettet. Overføring av elektrisk kraft i nettet skulle da være en tjeneste som skulle stå åpen for alle som hadde behov for energioverføring. Prisingen av overføringstjenester, eller transaksjoner inn og ut av nettet, skulle skje ved tariffer som gjenspeiler transaksjonens virkning på kostnadene i nettet. Dette skulle være uavhengig av avstanden mellom partene i transaksjonen.
I 1996 dannet Norge og Sverige en felles kraftbørs, og senere kom også Finland og Danmark med. Denne var kjent som Nord Pool. I dag er også Tyskland, Nederland, Polen, Russland og Estland tilknyttet kraftbørsen, noe som gir en bedre samlet utnyttelse av kraftressursene. På grunn av forskjeller mellom det norske vannkraftbaserte systemet og de andre landenes varmekraftverk, kan en dra felles nytte av disse egenskapene. Blant annet er de varmekraftbaserte systemenes produksjon kostbare å regulere opp og ned, mens effekten er billig og enkel å regulere hurtig opp og ned i et vannkraftbasert system.

En avansert norsk industri for energiproduksjon

Med den store kraftutbyggingen i etterkrigstiden fikk den norske leverandørindustrien for elektroteknisk utstyr et stort hjemmemarked. Denne industrien vokste sterkt i perioden fra 1950 til 1975, der den overveiende delen av utstyret ble levert av norske bedrifter. Spesielt ble NEBB en hovedleverandør av generatorer og ASEA-Per Kure, National Industri og Richard Pfeiffer ble de største produsentene av transformatorer. I forbindelse med denne industrien var NTH og andre utdannelsesinstitusjoner viktige for å skaffe ingeniører og andre fagfolk.
NEBB leverte i 1979 sine aller største generatorer på 360 MVA til Sima kraftverk. Firmaet hadde til da levert 70 % av all generatorkapasitet i norske vannkraftverker. Ellers omfattet produksjonen alt fra lokomotiver og trikker til telekommunikasjon og utstyr for oljeindustrien.
De svært vellykkede turbinene til Solbergfoss kraftverk i mellomkrigstiden etablerte et god samarbeid mellom NTH og Kværner som vart helt til slutten av 1900-tallet. Spesielt innenfor produksjon av francisturbiner gjorde Kværner mange fremskritt, med stadig større ytelser og fallhøyder. Tidligere var stålstøpte turbindeler det vanlige, men på 1960-tallet gikk en mer og mer over til konstruksjoner bestående av sveiste stålplater. Forbedringene kom på det konstruksjontekniske, innenfor  materialteknologi, samt utvikling av produksjonsteknikker. Kværner konstruerte også flere peltonturbiner med betydelige forbedringer, mens kaplanturbiner i hovedsak ble levert av utenlandske produsenter. Kværner var også involvert i produksjon av luker og ventiler i forbindelse med vannkraftverkene.
I 1998 opphørte vannturbinproduksjonen hos Kværner i Oslo, ett år senere gikk General Electric inn som eier av det som var igjen av dette industrimiljøet. NEBB gikk gjennom flere fusjoner i 1990-årene til slutt inn det svensk-sveitsiske selskapet ABB. Norske leverandører til vannkraftindustrien ble sterkt redusert, det samme med utdannelsen og kompetansen. Bare et fåtall datterselskaper av internasjonale konserner ble tilbake. Det er heller ingen produksjon av generatorer og store krafttransformatorer i Norge i dag.

Oljeeventyr og storeksport av petroleumsprodukter 1969 –

Før 1969 ble det importert råvarer av oljeprodukter for raffinering til Norge. Det var kun et stort oljeraffineri i landet, nemlig Slagentangen. Dette ble satt i drift i 1961 og avlastet det mindre Valløy raffineri. Begge disse ble drevet av Esso og lå utenfor  Tønsberg. Det store raffineriet på Slagentangen kom nesten samtidig med at privatbilismen tok til å øke etter at rasjoneringen av bilsalget opphørte i 1960.
I 1959 ble det gjort et stort naturgassfunn i havområdene utenfor Groningen i Nederland, og utenfor sørøstkysten av England var det også påvist gass. Phillips Petroleum Company gjorde vurderinger av geologien i Nordsjøen og ba norske myndigheter om tillatelse til å gjøre undersøkelser med innsamling av seismiske data.
Norske myndigheter var i utgangspunktet lite interessert i oljeutvinning: En regnet ikke med at det skulle være petroleumsforekomster på norsk sokkel. Norges geologiske undersøkelse hadde slått fast at en kunne se bort fra at det skulle kunne finnes kull, olje eller svovel langs den norske kyst. Det var heller ikke noen ekspertise på dette feltet i statsorganene, hverken når det gjaldt å heve rettigheter eller regulering av leting og utvinning.

Forhandlinger om delelinjen

Ekspedisjonssjef i utenriksdepartementet, Jens Evensen (1917-2004), samt Carl August Fleischer (1936-) og Leif Terje Løddesøl (1935-) tok initiativ i saken om mulige petroleumsforekomster utenfor Norges kyst, der først og fremst internasjonale oljeselskaper fra før hadde vist stor interesse for undersøkelser. Evensen ble i november 1963 utnevnt av Einar Gerhardsen (1897-1987) som formann i det såkalte Kontinentalsokkelutvalget. Fra før hadde Evensen erfaring med havrett og internasjonal rettspraksis, i utvalget var dette gode kunnskaper fordi utvalget skulle foreslå regler om utforskning og utnyttelse av undersjøiske naturforekomster.
Gjennom Kongelig resolusjon av 31. mai 1963 proklamert Norge overherredømme over kontinentalsokkelen, denne ble fulgt av lov av 21. juni 1963 som fastslo retten til undersjøiske forekomster tilhører staten. Videre sa loven at Kongen kan gi norske eller utenlandske selskaper tillatelse til utforsking og utvinning. Sentralt i loven var midtlinjeprinsippet, der de tilstøtende stater har eiendomsretten ut til midtlinjen mellom seg. Fra før gjaldt folkeretten de delene av sokkelen som lå innenfor et lands sjøterritorium, men det var uklart hvilken rett som skulle gjelde for den delen av havbunnen som ligger utenfor territorialgrensene. Så i 1964 tok Storbritannia initiativ til at grenseoppgangen til havs skulle baseres på midtlinjeprinsippet. I en internasjonal konvensjon som trådte i kraft sommeren 1964 ble det fastsatt at kyststatene skal ha eiendomsrett til havbunnen og grunnen.

Prøveboring

Etter at prøveoljeboringen startet på norsk sokkel i juli 1966 gikk det tre år der 33 borehull ble undersøkt uten resultater. Oljeselskapene begynte dermed å miste troen på at det kunne være drivverdige forekomster. Evensen var imidlertid optimistisk, en årsak kan ha vært at han hadde diskutert saken med byråsjef Harry Lindstrøm (1916-1987) som både var jurist og geolog.
Den 23. desember 1969 ble det første drivverdige funn gjort av borefartøyet «Ocean Viking». Det ble av snart konstanter av Phillips Petroleum at feltet var gigantisk. Feltet der det ble funnet olje skulle senere bli kjent som Ekofiskfeltet. Dette var et av de største oljefeltet noensinne funnet til havs. Produksjonen fra feltet startet den 15. juni 1971. I årene etter ble det gjort en rekke nye store funn. Letningen var konsentrert om de områdene en mente var mest lovende, dermed ble det også gjort flere nye funn av oljefelter som var blant de største i verden. Dermed var det flere oljeselskaper som viste sterk interesse for utvinning.
I 1971 ble norskprodusert råolje raffinert, og allerede i 1975 var kapasiteten så stor at landet var selvforsynt med alle petroleumsprodukter.

Statlig kontroll og involvering

Et system med konsesjoner for de oljeselskapene som ville lete og eventuelt utvinne olje på drivverdige felter ble vedtatt i 1965. En av forutsetningene her var at staten skulle få royalty fra produksjonen. I første omgang viste norske politikere en avventende holdning til nasjonal deltagelse i oljeutvinningen. Enkelte stortingspolitikere var derimot høsten 1970 blitt mer opptatt av saken, og det ble foreslått ilandføring i Norge, opprettelse av et oljedirektorat, samt et nasjonalt oljeselskap.
Dette resulterte i at den norske stats oljeselskap, senere kjent som Statoil ble etablert i 1972. Senere samme år ble Oljedirektoratet etablert, med geologen Farouk Al-Kasim (1934-) som sjef for Planleggingsavdelingen. I tillegg til Statoil, var det to andre norske oljeselskaper med fra starten av, nemlig Saga Petroleum og Norsk Hydro. Statoil skulle i henhold til formålsparagrafen selv, eller gjennom andre selskap, drive undersøkelser etter og utvinning, transport, foredling og markedsføring av petroleum og avledede produkter. Et annet prinsipp var 50 % statlig deltakelse i hver utvinningstillatelse.
I juni 2001 ble Statoil delprivatisert ved at selskapet ble børsnotert. Selskapet opererer i konkurranse på lik linje med andre selskaper på kontinentalsokkelen. I 2007 fusjonerte Statoil med Norsk Hydro sin olje- og gassvirksomhet. Det er (2016) rundt 50 forskjellige norske og utenlandske selskaper involvert på sokkelen.
En viktig målsetning i den tidlige oljepolitikken var et moderat tempo i utvinningen av oljen, dette for å unngå at nasjonaløkonomien skulle bli for avhengig av disse ressursene. Fenomenet som ble fryktet kalles av økonomer hollandsk syke som betegner en nasjonaløkonomi som er blitt for avhengig av en naturressurs, med blant annet deindustrialisering som resultat, altså at andre tradisjonelle næringer bygges ned. Det diskuteres stadig om den norsk økonomien er for ensidig orientert om olje- og gassproduksjon og dermed sårbar for konjunkturendringer, begrepet «norsk syke» har i den forbindelse blitt introdusert.

Utvikling av en norsk oljeindustri

Allerede i 1970 var det næringslivsfolk som mente at oljevirksomheten ville kunne bli en virksomhet med større betydning enn de viktigste teknologiske områder i Norge til da, nemlig skipsfart og kraftkrevende industri. Det ble argumentert for at Norges rolle ikke bare skulle være en passiv mottager av skatter og royalties, men bygge opp en egen oljeindustri. Konsesjonsutdelingene skulle utformes for å hevde norske hensyn. I juni 1971 gikk et samlet Storting inn for at petroleumsressursene skulle utvinnes til beste for hele samfunnet. Ekofiskfeltet ble den første utfordringen for såvel myndigheter som industri.
En av utfordringene var at det aldri før hadde vært bygget faste installasjoner for oljeutvinning så langt til havs under så harde værforhold. Phillips Petroleum som hadde erfaring fra Mexicogolfen begynne utbyggingen på Ekofiskfeltet. Imidlertid oppstod mange problemer med å få installert oljeriggen, naturkreftene viste at konvensjonelle stålrigger ikke var godt nok.

Ekofisk-tanken

Entreprenørfirmaet Ing. F. Selmer AS kom da opp med en gamle ide om å bygge et konisk betongtårn med økende diameter nedover mot bunnen. Denne ideen hadde de fremmet tidligere da de hadde lagt inn anbud på et fyrtårn på Kish Bank i Irskesjøen. Det kom også ideer om å bygge en stor sylinderformet lagertank i betong. Philips bestemte seg for det siste forslaget, og valgte en konstruksjon som det franske firmaet C. G. Doris stod bak. Tanken skulle stå på havets bunn og ha en lagringskapasitet på 1 million fat olje. Beholderen skulle være flytende, den skulle støpes nært land og slepes ut til Ekofiskfeltet, deretter senkes ned. Dette ville være den til da største flytende betongkonstruksjon noen gang bygget.
Selmer fikk anbudet på selve bygging av oljebeholderen. Denne bestod av en bunnseksjon, oljelager, bølgebrytere og takkonstruksjon. Diameteren var på 100 meter og høyden 90 meter. Oljelagret bestod av ni celler. Utenfor dette lagret ble det bygget en bølgebryter med perforeringer. Betongstøpingen var basert på glide- og klatreforskalinger som skjedde til havs. Etter hvert som mer og mer av konstruksjonen ble bygget ble den tyngre slik at den til slutt var 60 meter nede i vannet. Ved å fylle sjøvann i noen av tankene ble den under kontrollerte forhold dykket ned på havbunnen, der den ble plassert på 70 meters dyp.
Ved slepingen av Ekofisk-tanken ble det benyttet seks slepebåter med en maskinkapasitet på tilsammen 45 000 hestekrefter. Sommeren 1973 ble oljebeholderen satt ned på sjøbunnen som bestod av et 26 meter tykt lav av sand og hard leire. I dette ville tanken etterhvert arbeide seg ned slik at den ville stå stødig for vær og vind. På toppen av oljebeholderen ble det støpt et dekk for installasjon av utstyr. Tanken ble derved senteret for olje- og gassproduksjonen på Ekofisk.

Verftsindustrien melder sin interesse

Norsk industri viste laber interesse for å tilby sine tjenester til oljeindustrien helt frem til 1972, dette til tross for at Industridepartementet la vekt på at norske varer og tjenester skulle benyttes. En årsak var at de på denne tiden hadde mange oppdrag, men enkelte industriledere så det store potensialet oljeutvinningen ville gi. Alt i 1970 var utbyggingene kalkulert til en tredjedel av de totale bruttoinvesteringer i fast kapital i Norge. Andre problemer for norske industribedrifter var liten erfaring, slik at de hadde problemer med å være med på konkurranser med korte anbudsfrister. Dermed vant de erfarne utenlandske bedriftene frem med sine tilbud.
Norske tankredere satset imidlertid på begynnelsen av 1970-årene på bygging og drift av halvt nedsenkbare borefartøyer. Kostnadene for disse var ofte like store som for supertankere. Noen småskipsredere satset på mindre kostbare prosjekter som forsyningsskip. Aker inngikk i 1971 kontrakt om bygging av to nedsenkbare borefartøyer. Disse ble bygget ved Nylands mekaniske verksted i Oslo. Ikke lenge etterpå ble det inngått nye kontrakter om bygging av en norskdesignet plattform kjent under navnet H-3. Det spesielle med denne var gode sjøegenskaper; den skulle kunne reagere gunstig på bølgehiv og tåle bølgehøyder på opptil 30 meter.  Stålvekten greide konstruktørene å redusere med 25 % i forhold til andre fartøyer, noe som ga større lastekapasitet og reduserte kostnader. Et annet forhold var forbedret mobilitet.

Utviklingen av Condeep-plattformen

Tradisjonelt var det stålplattformer som var enerådende for oljefelter til havs. Disse var utviklet for Mexico-gulfen med grunt vann, ikke spesielt hardt vær, kort avstand til land og liten produksjon på hvert felt. I Nordsjøen var forholdene de motsatte med dypt vann, store bølger, langt fra land og stor produksjon på hver felt. For slike forhold var det ingen etablert teknologi. En ide som ble utviklet var å sette en betongkasse på havbunnen hvorfra det skulle stå et tårn som skulle stikke opp over havflaten. Denne strukturen skulle være flyttbar, slik at denne kunne bygges nært land for deretter å slepes ut på feltet. Ideen med betongkassen ble utviklet videre til å være 19 hule sylindre. Istedenfor ett tårn fant en det bedre å bygge tre slanke koniske betongtårn. De hule sylinderne skulle kunne fylles delvis med vann slik at de ved transporten ville være nedsenket, men samtidig ha oppdrift. Konseptet ble gitt navnet Condeep-plattform.
De første to  Condeep-plattformene ble bygget i Hinnavågen utenfor Stavanger. Disse var bestilt av henholdsvis Mobil North See for Beryl A og Shell for Brent B på Britisk sokkel. Dette var til da de største norske eksportkontrakter noensinne.
Byggingen av betongplattformene ble påbegynt i 1973 og varte frem til 1975. Byggingen foregikk for det meste ute på fjorden, bare bunnseksjonen ble bygget i dokk. De 19 sylindriske cellene hadde hver en diameter på 20 meter og var 50 meter høye. I drift skulle 16 av sylindrene brukes til lagring av over 900 000 fat olje. Den totale høyden fra bunnen av sylindrene til toppen av tårnene var 213 meter. Betongstøpingen ble foretatt med glideforskalinger.
Den dristige byggingen av Condeep-plattformene ble lagt merke til internasjonalt, og firmaet Høyer-Ellefsen som stod bak konstruksjonen, vant en prestisjefylt pris på Offshore Technology Conference i Houston. En av de store fordelene med betongplattformene var at det meste av utstyre, samt det tunge dekket på toppen kunne monteres før plattformen ble slept ut på feltet.
Gjennom 1970-årene ble det utviklet og bygget fler forskjellige betongkonstruksjoner for oljefeltene i Nordsjøen, både norsk og britisk sektor fikk norskproduserte plattformer og tanker. Blant annet fikk Friggfeltet og Statfjordfeltet Condeep-plattformer.
Høydepunktet innenfor bygging av betongplattformer var plattformen Troll A som er det størst menneskeskapte byggverk som noen gang er beveget. Den har en forventet levetid på 70 år og står fast på havets bunn på Trollfeltet. Dens totale høyde er 472 meter, hvorav den delen som er under havflaten er på 369 meter. Vekten (tørrvekt) for selve konstruksjonen er på 565 000 tonn. På det meste var det 2000 personer involvert i byggearbeidet som fant sted utenfor Vats i Rogaland. Byggingen tok fire år og i 1995 ble denne Condeep-plattformen slept vellykket ut i Nordsjøen.

Horisontale oljebrønner

En annen milepæl ble passert i november 1889 da Hydro for første gang boret såkalte «horisontale brønner» i Nordsjøen. Tradisjonelt går boret fra en oljeplattform loddrett ned i havet og videre ned i berggrunnen. På Trollfeltet hadde en greid å treffe en 22 meter tykk oljesone 1550 meter under plattformen og fulgt denne horisontalt i en lengde av 502 meter. Slike brønner hadde blitt boret andre steder i verden, men dette var første gang blitt utført fra en flytende plattform.

Ilandføring av olje til Norge

Selv om Stortinget i begynnelsen av 1970-tallet hadde et sterkt ønske om at petroleumsproduktene skulle ilandføres i Norge, skjedde ikke dette før på begynnelsen av 1980-årene. Istedenfor ble det bygget store rørledningssystemer som førte olje og våtgass til Storbritannia, samt en gassrørledning fra Ekofisk til Tyskland.
En av årsakene til at det skulle ta så mange år var Norskerenna utenfor deler av norskekysten som mange steder er meget dyp. Ilandføring mot England ville derimot ikke gå på så stort dyp. Dette ble klart da en skulle vurdere ilandføring av gass fra Ekofisk, der det viste seg at største dyp mot England var på rundt 90 meter. Korteste avstand mot Norge var 270 km til Egersund med et dyp på 372 meter. Selv om avstanden til Teesside i England var på 345 km var dette å foretrekke med datidens teknologi innenfor rørlegging på havbunnen.
Først i 1981 vedtok Stortinget at det skulle legges en gassledning fra Statfjordfelt til Kårstø. Denne ble kjent som Statpipe-lednignen, den ble tatt i bruk i oktober 1985. Dette var den første rørledningen lagt gjennom Norskerenna. Lengden av rørledningen fra Statfjord til ilandføringsanlegget var 308 km. Ingen rørledninger hadde tidligere vært lagt på så store havdyp. Underveis fra Statfjord tilføres også gass fra Snorrefeltet, Gullfaksfeltet, Veslefrikkfeltet og Bragefeltet. Fra Kårstø går det det videre ut en annen del av rørledningssystemet mot Emden i Nederland og St Fergus i Skotland. Den totale lengden av hele statpipe-systemet er 880 km.
Det var Statoil som stod bak prosjektering og bygging statpipe-systemet. Planleggingen hadde startet i 1980, og i tillegg til at Statoil skulle eie 60 % av rørledningen skulle Hydro, Saga Petroleum, Elf og Total eie den resterende delen.
I ettertid har det blitt lagt et omfattende system av rørledninger på bunnen av Norskehavet. Noen av dem som krysser Norskerenna er Zeepipe og Europipe I, mens Franpipe som går fra Draupner-plattformen er verdens lengste. Det statlige selskapet Gassco eier og driver de norske rørledningene.

Undervannsteknologi

I pionertiden i Nordsjøen var det nødvendig med dykkere for å gjennomføre arbeid på havbunnen. Dykkeraktiviteten var lite regulert, og deler av aktiviteten hadde karakter av å være ekstrem og banebrytende. Kunnskapene om dykking var ikke så gode som i dag, noe som førte til at mange dykkere fikk livsvarige helseproblemer.
I forbindelse med utnyttelsen av Friggfeltet som Elf hadde ansvaret for ble for første gang undervannsteknologi tatt i bruk i Nordsjøen. Elf hadde fra før av erfaringer med eksperimenter med utstyr på havbunnen utenfor Vest-Afrika. Planleggingen startet i 1980 og målet var å fjerndirigere  produksjonsutstyr på havbunnen over en avstand på 20 kilometer. Dette skulle være et fullstendig dykkerløst system, det vil si at hverken ved installasjon eller ved reparasjoner skulle dykkere være nødvendig. I tillegg til Elf selv, var Statoil, Norsk Hydro, Kongsberg Våpenfabrikk, Norsk Undervannsteknologisk Center og SINTEF med etter ønske fra norske myndigheter.
Det ble gjort prøver for sammensetning og systemtester, først på land, deretter på 20 meters dyp og senere på 90 meters dyp. Konseptet som ble utviklet var modulbasert med løsninger for deler som ventiler og samlerør i separate enheter. Fra et moderfartøy ble modulene heist ned på havbunnen hvor de ble manipulert sammen. Det samme kunne gjøres for reparasjoner. I 1984 var det kommet på plass 58 undervannsbrønner i Nordsjøen. I 1988 ble et felt uten plattform satt i drift. Senere på 1990-tallet var dette en teknologi som de fleste oljeselskaper drev forsking og utvikling innenfor. I dag er undervannsteknologi blitt en viktig industri for petroleumsbransjen. Norske bedrifter er verdensledende, noe som skaper mange arbeidsplasser. Dette er årsaken til at området mellom Lysaker og Kongsberg der teknologibedriftene som driver med dette har sine lokaler humoristisk kalles for «Subsea vally».