Óengus I av pikterne

Kilder og bakgrunn

Bevarte piktiske kilder fra perioden er få, begrenset til en kongeliste, originalen ble delvis gjort tidlig på 720-tallet, og et antall fremstillinger som angikk grunnleggelsen av kirkestedet St. Andrews, da kalt for Cennrígmonaid. Utenfor Piktland er hovedkildene de irske annalene, hvor Ulster- og Tigernach-annalene er de mest pålitelige. Disse omfatter materiale fra en annen krønike som ble gjort ved klosteret på Iona i dagens Skottland. Óengus og piktere opptrer stundom i walisiske kilder, eksempelvis Annales Cambriae og enda hyppigere i northumbrianske kilder hvor Beda den ærverdiges kirkehistorie og Historia Regum Anglorum tilskrevet Symeon av Durham er de viktigste.
Pikterne var den ene av fire politiske grupper i nordlige Britannia tidlig på 700-tallet. Piktland strakte seg fra elven Forth og nordover, og omfatter Orknøyene, Shetlandsøyene og de vestlige øyene, Ytre Hebridene. Før vikingtiden synes den mest betydelige makten i Piktland å ha vært kongedømmet Fortriu. Kjente steder med høy status i Fortriu omfattet Burghead og Craig Phádraig ved Inverness. Piktland synes å ha hatt en biskop med sete i Rosemarkie.
Fra Forth og sørover til elven Humber lå kongedømmet Northumbria (bokstavelig «Nord for Humber»). En gang en dominerende maktfaktor i Britannia og forble et mektig kongedømme, men ved slutten av det gamle dynastiet av konger med dødsfallet til Osric i 729 førte til en konflikt mellom rivaliserende familier for tronen. Den voksende makten til kongedømmet Mercia i sør førte til nye problemer for kongene i Northumbria. I løpet av Óengus' regime var Northumbria styrt av den dyktige kong Eadberht Eating.
Sørvest for Piktland var irsk-gælerne i Dalriada, skoterne, hvor kongedømmet lå i strid mellom Cenél Loairn i nordlige Argyll og Cenél nGabráin av Kintyre. I 723 abdiserte Selbach mac Ferchair som overhode for Cenél Loairn og konge av Dalriada til fordel for sin sønn Dúngal, men ble fordrevet fra Dalriada av Eochaid mac Echdach av Cenél nGabráin i 726. Dúngal og Eochaid var fortsatt i konflikt så sent som 731 da Dúngal brente stedet Tarbert.
Historien til den fjerde gruppen, britonene av Alt Clut, det senere kongedømmet Strathclyde, har etterlatt få spor i de skriftlige kildene. Kong Teudebur map Beli hadde styrt fra festningen Dumbarton Rock siden 722 og fortsatte å gjøre så til sin død i 752 da hans sønn Dumnagual etterfulgte ham.

Stigning til makt

Irske slektslister gjorde Óengus til et medlem av Eóganachta, en slekt med sin base i Munster. En avdeling av slekten fra hvor han var lokalisert i et område kjent som Circinn, vanligvis antatt å være dagens Angus og Mearns. Hans tidlige liv er ukjent, og han var middelaldrende da han kom inn i historien. Hans nærmeste slekt omfattet minst to sønner, Bridei (død 736) og Talorgan (død 782), og to brødre, Talorgan (død 750) og Bridei (død 763).
Kong Nechtan, sønn av Der-Ile, abdiserte for å gå i kloster i 724 og ble satt i fangenskap av hans etterfølger Drest i 726. I 728 og 729, kjempet fire konger for makten i Piktland: Drest; Nechtan; Alpín, om hvem disse er svært lite kjent, og til slutt Óengus, som var en kriger for Nechtan, og kanskje hans utpekte arving.
Fire slag var store nok til å bli nedtegnet i Irland ble utkjempet i årene 728 og 729. Alpín ble beseiret to ganger av Óengus og hvor Nechtan igjen kunne komme til makt. I 729 skjedde et slag mellom tilhengerne av Óengus og Nechtans fiender som ble utkjempet ved Monith Carno (tradisjonelt Cairn o' Mount, i nærheten av Fettercairn) hvor tilhengerne til Óengus var seierrike. Nechtan overtok på nytt tronen, sannsynligvis helt til hans død i 732. Den 12. august 729 beseiret og drepte Óengus sin motstander Drest i et slag ved Druimm Derg Blathuug, et sted som ikke har blitt identifisert.

«Percutio Dal Riatai»

På 730-tallet kjempet Óengus mot kongeriket Dalriada da disse tradisjonelle overherrer og beskyttere i Irland, Cenél Conaill, var blitt betydelig svekket. En flåte fra Dalriada kjempet for Flaithbertach mac Loingsig, høvding av Cenél Conaill, i dennes krig mot Áed Allán av Cenél nEógan, og fikk store tap i 733. Dalriada ble styrt av Eochaid mac Echdach av Cenél nGabráin som døde i 733, og kongelisten er uklar på hvem, om noen, som etterfulgte ham som enekonge. Cenél Loairn fra nordlige Argyll ble styrt av Dúngal mac Selbaig som Eochaid hadde avsatt som overkonge av Dalriada på 720-tallet.
Kampene mellom piktere, ledet av Óengus' sønn Bridei, og Dalriada, ledet av Talorgan mac Congussa, er nedtegnet i 731. I 733 skal Dúngal mac Selbaig ha «vanhellighet (helligdommen) ved Tory Island (i Irland) da han trakk Bridei ut av det». Dúngal, tidligere avsatt som overkonge av Dalriada, ble kastet overende som konge av Cenél Loairn og erstattet av sin fetter Muiredach mac Ainbcellaig.
I 734 ble Talorgan mac Congussa utlevert til piktere av hans bror som druknet ham. Talorgan, sønn av Drostan, ble tatt til fange i nærheten av Dún Ollaigh. Han synes å ha vært konge av Atholl, og ble druknet på ordre av Óengus i 739. Også Dúngal var et mål i dette året. Han ble såret festningen Dún Leithfinn (ikke identifisert) ble ødelagt, og han «flyktet til Irland» for å unnslippe Óengus’ makt.
Annalene rapporterer om et andre hærtokt som Óengus utførte mot Dalriada i 736. Dúngal, som hadde kommet tilbake fra Irland, ble tatt til fange sammen med sin bror Feradach og lagt i lenker. Festningene Creic og Dunadd ble erobret. Muiredach av Cenél Loairn var ikke lenger suksessfull, beseiret med store tap av Óengus’ bror Talorgan, kanskje ved Loch Awe. Et endelig hærtokt i 741 førte til at Dalriada igjen ble beseiret. Dette ble nedtegnet i Ulster-annalene som «Percutio Dál Riatai la h-Óengus m. Forggusso», «Dalriada slått av Óengus, sønn av Fergus». Med dette nederlaget forsvinner Dalriada fra de historiske kildene for en hel generasjon.
Det kan være mulig at Óengus førte krigen fra Skottland og til Irland, kanskje kjempet han med Áed Allán, eller mot ham som en alliert med Cathal mac Finguine. Bevisene for at Óengus førte krig i Irland er begrensete. Det er en tilstedeværelse av Óengus' sønn Bridei ved Tory Island på nordvestkysten av Donegal i 733, tett ved landområdene til Áed Alláns fiende Flaithbertach mac Loingsig. Mindre sikkert er Irlands fragmentariske annaler som rapporterer tilstedeværelsen av en piktisk flåte fra Fortriu som kjempet for Flaithbertach i 733 heller enn imot ham.

Kulten om St. Andrews

Fortellingen om grunnleggelsen av St. Andrews, opprinnelig Cennrígmonaid, er ikke en samtidskilde og kan inneholde mange fiktive innslag. Irske annaler rapporterte om dødsfallet til «Tuathalán, abbed av Cinrigh Móna» i 747, noe som gjør det ganske sikkert at St. Andrews hadde blitt grunnlagt før denne dato, sannsynligvis av Óengus eller av hans etterfølger Nechtan, sønn av Der-Ilei.
Det er generelt antatt at St. Andrews Sarcophagus, som fortsatt kan bli sett i katedralmuseet, ble utført på vegne av Óengus. Senere generasjoner kan ha forvekslet og slått sammen denne kong Óengus med en senere konge fra 800-tallet med samme navn. Sarkofagen, dedikert til sankt Andreas, er dekket av gammeltestamentlige ikonografi og avbilder kong David, selve ikonet på middelalderens kongedømme. Valget av David som modell er, i henhold til historikeren Alex Woolf, meget passende da Bibelens David også var en usurpator (tronraner).
Kulten om St. Andrews kan ha kommet til Piktland fra Northumbria. Det skjedde med kulten om sankt Peter som Nechtan hadde foretrukket. Kulten kan ha kommet spesielt fra klosteret ved Hexham som var dedikert til sankt Andreas. Denne åpenbare forbindelsen med den northumbrianske kirken kan ha etterlatt en skriftlig nedtegnelse. Óengus, som sine etterfølgere og antatte slektninger Caustantín og Eógan, er nedtegnet prominent i Liber Vitae Ecclesiae Dunelmensis, en liste på rundt 3000 velgjørere for hvis bønner ble lest for i religiøse hus knyttet til Durham.