Aleksandr Lukasjenko

Barndom og karriere (1954–1994)

Lukasjenko ble født 30. august 1954 i Kopys i provinsen Vitsiebsk voblasts som var en del av Den hviterussiske sosialistiske sovjetrepublikken. Bestefaren til Lukasjenko, Trofym Lukasjenko ble født i Sumy oblast, som ligger i Ukraina. Lukasjenko vokste opp uten at faren var til stede, dette førte til at han ble mobbet av skolekamerater for å ha en mor som ikke var gift. Han ble uteksaminert fra det Pedagogiske institutt i Mahiljoŭ i 1975 og fra det hviterussiske jordbruksakademiet i 1985.
Han tjenestegjorde som grensevakt fra 1975 til 1977, og i den sovjetiske hæren fra 1980 til 1982. Mellom 1977 og 1978 ledet Lukasjenko en avdeling av Komsomol i Mahiljoŭ. Da han tjenestegjorde i den sovjetiske hæren, ble Lukasjenko offiser i den 120. motoriserte infanteridivisjon, som var stasjonert i Minsk. Etter at han forlot militæret, ble han nestformann i et kollektivbruk i 1982 og i 1985. Han ble forfremmet som visedirektør i det statseide kollektivbruke Gorodets og byggevarefabrikken i Sjklov-distriktet.
I 1990 ble Lukasjenko valgt som nestleder i den hviterussiske republikken. Han var den eneste representanten i det hviterussiske parlamentet som stemte imot ratifiseringen av Minsk-avtalen i desember 1991, som oppløste Sovjetunionen og førte til Samveldet av uavhengige stater.
  
Etter å ha fått et rykte som en veltalende motstander av korrupsjon, ble Lukasjenko valgt i 1993 til å styre antikorrupsjons-komiteen i det hviterussiske parlamentet. Senere det samme året beskyldte han 70 høytstående embetsmenn, også  Stanislav Sjusjkevitsj, for korrupsjon og tyveri fra statskassen til personlige formål. Ordstyreren i parlamentet, Sjusjkevitsj, tapte etter et mistillitsvotum og gikk av. Noen tror de vage tiltalene indikerte at de kun var et påskudd for å fjerne Sjusjkevitsj som hadde blitt stadig mer upopulær blant den konservative majoriteten i parlamentet.
En ny hviterussisk grunnlov som ble vedtatt tidlig i 1994, banet vei for det første demokratiske valget i juli. Til valget stilte seks kandidater. Blant dem var Lukasjenko, som stilte til valg med en populistisk agenda som gikk ut på å overvinne mafiaen. Sjusjkevitsj og Vjatsjeslav Kebitsj stilte også til valg, hvorav sistnevnte var storfavoritt. Lukasjenko vant med 45,1 prosent av stemmene, mens Kebitsj fikk 17,4 prosent. Zjanon Paznjak 12,9 prosent, og Sjusjkevitsj 9,9 prosent av stemmene. Lukasjenko vant andrerunden av valget i juli med 80,1 prosent av stemmene. Kort tid etter at han var innsatt som president i Hviterussland, henvendte han seg til Statsdumaen i Den russiske føderasjon i Moskva og foreslo en ny union av slaviske stater. Samarbeidet kulminerte i opprettelsen av Unionsstaten Russland og Hviterussland i 1999.

Første periode (1994–2001)

En av de første avstemningene under Lukasjenko skjedde i mai 1995. Ikke bare ble landets nasjonale symboler endret, men Lukasjenko ble også gitt retten til å oppløse parlamentet. Sommeren 1996 signerte 70 av 199 representanter et forslag om å stille Lukasjenko for riksrett på bakgrunn av at han hadde brutt med grunnloven.  Like etter, 24. november 1996, ble det holdt en folkeavstemning hvor fire spørsmål var fra Lukasjenko, og tre fra en gruppe parlamentsmedlemmer. Forslagene ble godkjent, men møtte både internasjonal og indre fordømmelse. 25. november ble det annonsert at 70,5 prosent av stemmene av en valgdeltakelse på 84 prosent, hadde samtykket til en endret grunnlov, som i stor grad økte Lukasjenkos makt. USA og EU på den andre siden, nektet å akseptere legitimiteten av folkeavstemningen.
Etter folkeavstemningen kalte Lukasjenko inn til et nytt parlamentarisk møte for de medlemmene av parlamentet som var lojale mot ham. Tolv varamedlemmer trakk sin signatur fra den anklagende protesten, noe som førte til at kun 40 varamedlemmer fra det gamle parlamentet sto igjen. Disse hadde svært begrensede muligheter til å samles, siden administrasjonen stengte parlamentsbygningen «for oppussning». I en periode anså EU og Europarådet restene av det gamle parlamentet som landets lovlige nasjonalforsamling. Vinteren 1998 stoppet den russiske sentralbanken handelen med den hviterussiske rubelen, noe som førte til at den hviterussiske valutaen kollapset. Lukasjenko svarte ved å ta kontroll over Hviterusslands nasjonalbank, sparke hele lederskapet og legge skylden på Vesten for det som skjedde.
Lukasjenko beskyldte utenlandske regjeringer for konspirasjon mot ham, og i april 1998 utviste han ambassadører fra Drazdykomplekset nær Minsk. I stedet tilbød ham dem plass i en annen bygning. Drazdy-konflikten førte til internasjonal fordømmelse, og resulterte i at Lukasjenko fikk innreiseforbud i Europa og USA. Selv om ambassadørene vendte tilbake da striden stilnet, fortsatte Lukasjenko med retoriske angrep mot Vesten. Han mente at vestlige statsmakter prøvde å undergrave Hviterussland på alle nivåer – til og med i idretten som under de olympiske leker i Nagano i Japan.
Ved utbruddet av Kosovokrigen i 1999 foreslo Lukasjenko for den jugoslaviske presidenten, Slobodan Milošević, at Jugoslavia skulle bli med i union med Russland og Hviterussland. I forbindelse med Irak-krigen i 2003 kom USAs etterretningsorganer med en rapport som fortalte at medarbeiderne til president Saddam Hussein klarte å tilegne seg hviterussiske pass mens de var i Syria. Den samme rapporten mente at det var usannsynlig at Hviterussland ville tilby et sikkert tilfluktssted for Saddam og hans to sønner. Disse opplysningene førte til at Vestens statsmakter inntok en tøffere stilling mot Lukasjenko. USA var spesielt irriterte over Hviterusslands våpenhandel med Iran og Irak, og amerikanske politiske ledere begynte å omtale Hviterussland som «Europas siste diktatur». EU var samtidig bekymret for sikkerheten til sine gassleveranser fra Russland, som transporteres gjennom Hviterussland, og unionen viste derfor en aktiv interesse for landets offentlige anliggender. Da Polen, Latvia og Litauen ble EU-medlemmer i 2004, fikk EU og Hviterussland en felles grense på over tusen kilometer.

Andre periode (2001–2006)

Valget ble holdt 9. september 2001 med Vladimir Gintsjarik og Sergej Gaidukevitsj som Lukasjenkos motkandidater. I valgkampen lovet Lukasjenko å forbedre standarden i jordbruket, styrke de sosiale godene og øke industriproduksjonen i Hviterussland. Lukasjenko vant første runde av valget med hele 75,65 prosent av stemmene. Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa (OSSE) mente at valgprosessen ikke tilfredsstilte internasjonale standarder for frie og rettferdige valg. Dette på tross av at de verken hadde observert valget eller hørt på lederen for OIDHR (kontoret for demokratiske institusjoner og menneskerettigheter) i OSSE, Gerard Stoudmann. Han mente det «ikke fantes tegn på manipulasjon eller svindel».
Russland ønsket derimot Lukasjenko velkommen i sitt gjenvalgte embete. Russlands president, Vladimir Putin ringte Lukasjenko både for å gratulere samt tilby et samarbeid. Jane's Intelligence antydet at prisen for et slikt samarbeid ville innebære at Minsk måtte oppgi kontroll over sin seksjon av Jamal–Europa-gassrørledningen. Etter en folkeavstemning i 2004 ble begrensingen på antall ganger man kunne bli gjenvalgt som president fjernet, noe som gjorde at Lukasjenko kunne stille til valg igjen i 2006. Økonomisk vokste Hviterussland under Lukasjenko, men mye av denne veksten kan forklares i russisk olje som ble importert til under markedspris og deretter raffinert før den ble solgt videre til Europa.

Presidentvalget i 2006

Etter at Lukasjenko bekreftet at han tok gjenvalg i 2005, begynte opposisjonsgrupper å lete etter en kandidat de kunne samle seg rundt. 16. oktober 2005, på dagen for solidaritet med Hviterussland, oppfordret de politiske gruppene Zubr og Tredje Vei i Hviterussland alle opposisjonspartiene om å samle seg bak én kandidat som kunne utfordre Lukasjenko i valget i 2006. Aleksander Milinkevitsj stilte mot Lukasjenko, og store deler av opposisjonen stilte seg bak ham. Lukasjenko reagerte med å si at alle som deltar på opposisjonens protester, ville få «nakken vridd som en and». Den britiske skyggeutenriksministeren William Hague mente at Lukasjenko «organiserer et illegitimt og udemokratisk valg for å utvide sin makt og kontroll over folket».
19. mars 2006 ble Lukasjenko gjenvalgt, opposisjonen mente dette skyldes stemmerigging og folks frykt for vold. EcooM ga Lukasjenko 84,2 prosent av stemmene og Milinkevich bare 2 prosent, mens den hviterussiske republikanske Youth Union ga Lukasjenko 84,2 prosent og Milinkevitsj 3,1 prosent. The Gallup Organisation har bemerket at EcooM og hviterussiske republikanske Youth Union er statlig kontrollerte, og at begge offentliggjorde sine resultater før middag på valgdagen, selv om stemmelokalene først stengte klokka 20.
Myndighetene lovet å slå hardt ned på uroen i etterkant av valget. Til tross for dette var det massive protester etter valget. Dette var den største protestsamlingen som opposisjonen hadde mønstret, med nattlige protester og demonstrasjoner i Minsk. Deltakelsen i den største protesten fant sted på valgkvelden, hvor det var rundt 10 000 deltakere, ifølge journalister fra Associated Press. OSSE erklærte 20. mars 2006 at «presidentvalget ikke oppfylte OSSEs forpliktelser for demokratiske valg.» Lukasjenko «tillot at statens autoritet ble brukt på en måte som ikke sikrer borgerne å fritt og rettferdig uttrykke sin vilje ved valgurnene (…) et mønster av trusler og undertrykking av uavhengige stemmer (…) var tydelig gjennom hele valgkampen.».
Lederne for alle de 25 EU-landene erklærte at valget var «grunleggende feil». Russlands utenriksminister mente derimot at: «Lenge før valget hadde OSSEs kontor for demokratiske institusjoner og menneskerettigheter erklært at valget ville bli illegitimt, og det var ganske partisk i sine kommentarer på fremdrift og resultater.»
Lukasjenko hevdet senere at han hadde rigget valgresultatene mot seg selv å få flertall mer typisk for vestlige land. Selv om resultatene viste at han fikk 93,5 prosent av stemmene, fikk han regjeringen til å kunngjøre at resultatet var 86 prosent. Han hevdet at han ikke hadde gjort dette for å stilne utenlandske kritikere. Enkelte russiske nasjonalister, som Dmitrij Rogozin og Bevegelsen mot ulovlig innvandring, uttalte at de ville ha Lukasjenko som Russlands president i 2008. Lukasjenko erklærte at han ikke ville stille til presidentvalget i Russland.

Tredje periode

I september 2008 ble det avholdt parlamentsvalg i Hviterussland. Lukasjenko hadde latt enkelte opposisjonkandidater få stille til valg, men i de offisielle resultatene fikk opposisjonen bare 1 av de 110 tilgjengelige setene i parlamentet. OSSE erklærte valget for «uregelmessig», og opposisjonens medlemmer og støttespillere demonstrerte. Ifølge Nizjnij Novgorod-baserte CIS-valgobservatører ble valget i Hviterussland holdt innenfor internasjonale standarder. President Lukasjenko kommenterte senere at opposisjonen i Hviterussland er finansiert av utlandet, og er unødvendig.
I april 2009 hadde han samtaler med pave Benedikt XVI i Vatikanet. Dette var Lukasjenkos første besøk til Vest-Europa etter at EU vedtok et innreiseforbud mot ham ti år tidligere.

Presidentvalget i 2010

Ved det hviterussiske presidentvalget i 2010 var Lukasjenko én av ti presidentkandidater. Valget ble holdt i Hviterussland 19. desember 2010. Valget var opprinnelig planlagt til 2011, men ble holdt tidligere for å sikre maksimal valgdeltakelse, da dette var et mer passende tidspunkt for velgerne. Begynnelsen av valgkampen var preget av en serie med russiske medieangrep på den sittende Aleksandr Lukasjenko. Den sentrale valgkomiteen mente at alle de ni opposisjonelle ville få mindre enn 50 prosent av stemmene. Selv om opposisjonelle mottok trusler, ble valget sett på som relativt riktig gjennomført – trolig som en følge av at Lukasjenko ønsket å bedre forholdet til Europa og USA.
På valgdagen ble to av opposisjonens presidentkandidater banket opp av politiet under demonstrasjoner etter valget. Opposisjonsleder og poet Uladzimir Niaklajeu (Vladimir Nekljajev), ble påført en hodeskade av politiet og ble ført til sykehus. Senere på natten fikk han ikke lenger intensivpleie, etter pålegg fra landets myndigheter. Natten etter valget demonstrerte opposisjonen med slagord som «Ut!», «Lenge leve Hviterussland!» og andre lignende rop mens de forsøkte å storme regjeringsbygninger i Hviterussland. Vinduer og dører ble knust, før politiet klarte å presse dem tilbake. Antall demonstranter ble rapportert av troverdige medier til å være rundt 10 000 personer. Hundrevis av mennesker som protesterte mot valgresultatet, ble arrestert, blant dem sju av ni presidentkandidater.
CEC erklærte at Lukasjenko fikk 79,65 prosent av stemmene av en valgdeltakelse på 90,65 prosent. OSSE karakteriserte nok en gang valget som «uregelmessig»,  mens russiske CIS-observatører roste det som «fritt og transparent». Flere europeiske utenriksministere kommenterte valgresultatet og protestene, og de kalte resultatet for et «uheldig steg bakover i utviklingen av demokratiske styresett og respekt for menneskerettighetene i Hviterussland.» OSSE bemerket imidlertid at noen forbedringer ble gjort i oppkjøringen til valget, inkludert at opposisjonskandidatene fikk delta i fjernsynsdebatter og spredd sine budskap uhindret.
Lukasjenkos innvielsesseremoni 22. januar 2011 ble boikottet av EUs ambassadører, mens andre SUS-land sendte tjenestemenn ikke høyere enn ambassadører. I løpet av denne seremonien forsvarte Lukasjenko legitimiteten av gjenvalget og sverget at Hviterussland aldri ville få sin egen versjon av den ukrainske oransjerevolusjonen i 2004 og Georgias roserevolusjon i 2003. Med virkning fra 31. januar 2011, fornyet EU innreiseforbudet mot Lukasjenko og 156 av hans medarbeidere – dette kom som følge av den voldelige motstanden mot opposisjonsprotestene etter valget.

Innenrikspolitikk

Lukasjenko fremstiller seg selv som en mann av folket. På grunn av måten han leder på, blir han ofte referert til som «far». Han ble valgt til leder av den hviterussiske olympiske komite i 1997. 
I en fjernsynstale til nasjonen 7. september 2004 offentliggjorde han planer for en folkeavstemning om man skulle fjerne grensen på antall perioder for presidentembetet. Folkeavstemningen ble holdt 17. oktober 2004, samme dag som parlamentsvalget, og ifølge offisielle resultater ble forslaget godkjent med 79,42 prosent av stemmene. Om dette ikke gikk gjennom, hadde Lukasjenko vært begrenset til å sitte i to perioder og måtte derfor ha gått av etter valget i 2006. Opposisjonen, OSSE, EU og USA mente valget ikke oppfylte internasjonale krav. Ett eksempel som OSSE trakk fram, var forhåndsutfylling av stemmesedler.
I begynnelsen av sin tid som president ville Lukasjenko bygge opp igjen Hviterussland. Økonomien var i fritt fall på grunn av motgangstider i industrien og lav etterspørsel etter hviterussiske produkter. Lukasjenko og regjeringen kontrollerte store deler av industrien, og bremset privatiseringen. Siden 2001 har Lukasjenko jobbet for å forbedre den sosiale velferden hos sine innbyggere og bygge et Hviterussland som er «sterkt og rikt». På spørsmål om Hviterusslands innenrikspolitikk sa Venezuelas daværende president Hugo Chávez at: «Vi ser her en sosial modell slik vi nå har begynt å bygge».
Kritikere av Lukasjenko bruker lukasjisme for å betegne det politiske og økonomiske systemet Lukasjenko har innført i Hviterussland. Lukasjisme er også brukt som en betegnelse for å referere til en autoritær politisk ideologi basert på en personkult og en nostalgi for sovjettiden, blant enkelte grupper i Hviterussland. Det er uvisst når begrepet lukasjisme var først brukt, men den tidligste dokumenterte forekomsten er fra 1998. Da var ordet brukt i et museum for å minnes ofrene av kommunismen med en spesiell avdeling dedikert til lukasjisme. Ordet blir mest brukt nedsettende av grupper i opposisjon til Lukasjenko.
Lukasjenkos opposisjon består av en koalisjon av opposisjongrupper, støttet av USA og Europa. USAs kongress har forsøkt å støtte opposisjonen gjennom Belarus Democracy Act of 2004 som introduserte sanksjoner mot Lukasjenkos regime og økonomisk og annen støtte til opposisjonen. De som støtter Lukasjenko, hevder at hans styre har hindret «kaoset» som man har sett i mange andre tidligere sovjetstater.
Lukasjenko har selv kommentert på kritikken med å si at: «Jeg har hørt disse anklagene i over ti år og har blitt vant til det». Før valget sa han: «Vi kommer ikke til å svare. Jeg bygger på oppfatningen om at valg i Hviterussland er holdt for oss. Jeg er sikker på at det er det hviterussiske folket som er herre i vår stat.» Han advarte at de som deltar på opposisjonens protester, ville bli behandlet som terrorister, og la til: «Vi vil vri deres nakker, som man gjør på en and».

Utenrikspolitikk

Lukasjenkos forhold til EU har vært anstrengt – delvis med vilje, og delvis på grunn av hans undertrykkelse av opposisjonen. Lukasjenkos undertrykkelse av opposisjonen har ført til at han har blitt kalt «Europas siste diktator» og resultert i at EU har innført visumsanksjoner mot ham og en rekke andre hviterussiske embetsmenn. I oktober 2008 valgte EU å oppheve sanksjonene midlertidig for over å overtale Hviterussland om ikke å anerkjenne Sør-Ossetia og Abkhasia som selvstendige land. 16. september 2009 besøkte Lukasjenko EU for andre gang siden den tidsbestemte opphevingen av sanksjoner, for å besøke en hviterussisk handelsmesse i Vilnius i Litauen. Datoen markerte også tiårsjubileet for forsvinningen og sannsynligvis mordet av lederen av den hviterussiske opposisjonen, Viktar Hantsjar.
Siden har EU ført en politikk som vektlegger endring gjennom engasjement. EU har støttet det internasjonale pengefondets lån for å stabilisere den hviterussiske økonomien. Støttespillere til denne politikken menter EUs tidligere politikk som gikk ut på å isolere Hviterussland, har slått feil. Engasjement gir håp for endring, selv om det ikke er noen garanti for endring. Det gir mulighet for å komme i dialog og presse på for endring. Til sist kan engasjement påvirke personer i Lukasjenkos regime ved å vise dem det europeiske system, og ved å vise dem at europeiske verdier er ekte, ikke bare et konsept eller for å skjule en politisk agenda.
Fra 2010 har Lukasjenkos forhold til Russland blitt dårligere. I tiden mot valget i 2010 hadde russisk media en rekke angrep på Aleksander Lukasjenko. Det statskontrollerte tv-selskapet NTV sendte juli 2010 en dokumentar i flere deler, kalt Gudfaren. Dokumentaren tok for seg de mistenkelige forsvinningene til en rekke opposisjonsledere på slutten av 1980-årene. Dokumentaren viste også et klipp der Lukasjenko skal ha rost Adolf Hitler. Lukasjenko omtalte dokumentaren som «skitten propaganda».

Kontroversielle uttalelser

Lukasjenko er kjent for sine kontroversielle uttalelser. Han har blitt beskyldt for en uttalelse i 1995 hvor han lovpriste Adolf Hitler: «Den tyske historien er en kopi av den hviterussiske. Tyskland ble reist fra ruiner takket være sterk autoritet, og ikke alt med den kjente personen Hitler var dårlig. Tysk orden utviklet seg over århundrer og fikk sitt høydepunkt under Hitler.» Denne beskyldningen ble imidlertid først fremmet av den russiske tv-stasjonen NTV, etter et intervju som Lukasjenko først ga til den tyske avisen Handelsblatt. I intervjuet var imidlertid ikke Hitler nevnt med et ord. Markus Zeiner som gjorde intervjuet med Lukasjenko, hevdet at NTV hadde tatt hans uttalelser «ut av sin sammenheng, og at russisk media hadde endret rekkefølgen på Lukasjenkos sitater.»
I oktober 2007 ble Lukasjenko beskyldt for å komme med anti-semittiske og anti-israelske uttalelser. Da han snakket om den «miserable standarden som byen Babrujsk» i statlig radio, omtalte han dette som «en jødisk by, og jødene bryr seg ikke om plassen de lever på. De har gjort Babrujsk til en svinesti. Se på Israel – jeg var der og så det selv (…) jeg ber jøder med penger om å komme tilbake til Babrujsk.»
Medlemmer av representantenes hus i USA sendte et brev til Hviterusslands ambassadør til USA, Mikhail Khvostov, der de ba Lukasjenko om å trekke sine uttalelser. Uttalelsene skapte også reaksjoner fra Israel. Pavel Jakubovitsj, redaktør av Belarus Today, sendt til Israel der han i et møte med det israelske utenriksdepartementet sa at Lukasjenkos uttalelser var «en feiltakelse som var sagt med humor, og representerer ikke hans syn på det jødiske folk». Videre sa Jakubovitsj at han «ikke er anti-semittisk» og ble «fornærmet av beskyldningen». Den hviterussiske ambassadøren til Israel, Igor Lesktsjenja, mente presidenten har en «vennlig innstilling til det jødiske folk.» Sergej Rytsjenko, pressesekretær ved den hviterussiske ambassaden i Tel Aviv, sa at deler av uttalelsene til Lukasjenko var oversatt feil. Faktisk ble to hviterussiske aviser – Nasja Niva og Narodnaia Volia stengt i 2006, etter å ha ignorert flere advarsler fra myndighetene etter å publisert anti-semittiske og rasistiske artikler.

Privatliv

Lukasjenko giftet seg med Galina Rodionovna i 1975. De lever nå separat og har to voksne sønner, Viktor og Dmitrij. Lukasjenko har også en tredje sønn, Nikolai, født utenfor ekteskap i 2004. Moren er sannsynligvis Irina Abelskaja, presidentens livlege.