google/wiki40b huggingface dataset:
Fantoft Studentboliger

Fantoft Studentboliger (vanligvis kalt «Fantoft studentby») ligger i Fantoftveien 14, omkring syv km. sør for Bergen sentrum. Studentboligene ble bygget årene 1969–1972 etter tegninger av arkitektene Jørgen Djurhuus og Erik Fersum. Anlegget består av tre murblokker og en høyblokk på 18 etasjer som tilsammen rommer 1300 studenter i alt fra hybler til familieleiligheter. Iinteriøret har fleksible innredninger og funksjonelle kjøkkenløsninger. Hovedmaterialet i møbler og innredning er umalt furu. Studentboligene eies av Studentsamskipnaden på Vestlandet (Sammen). 
Studentbyen er blant annet kjent for sitt internasjonale miljø, da mange av utvekslingstudentene i Bergen bor her.
Bø vidaregåande skule

Historie

Skolen ble etablert i Bø i 1923 under navnet Telemark Språk og Realskule. 30 år senere, i 1954, skiftet skolen status og navn til Telemark offentlege landsgymnas og Bø statsrealskule. I årene som kom ble skoleanlegget bygget på tomten skolen har i dag. I likhet med de andre landsgymnasene rekrutterte skolen elever fra et vidt geografisk område. Det ble bygget et stort internat på tomten. 
Skolen endret navn til Bø gymnas og statsrealskule i 1964. På 1960- og 70-tallet kom det store elevkull til skolen. Det ble behov for mer internatplass og i 1966 ble det bygget et nytt internat noen hundrede meter nord for skolen. 
Skolen hadde på den tiden 7 ulike linjer: Realfag, naturfag, engelsk, engelsk m/estetiske fag, latin, norrøn og økonomi.
Sydlig sjøelefant

Beskrivelse

Sydlig sjøelefant er et enormt stort rovpattedyr i gruppen med bjørnelignende rovpattedyr. Arten har ekstrem kjønnsdimorfisme, i det hannene kan bli 5–6 ganger større enn hunnene. Oksens kropp karakteriseres av det enorme brystpartiet og det snabellignende nesepartiet.
Oksene blir typisk 4,2–5,8 meter lange og veier omkring 2 200–4 000 kg. Kuene blir betydelig mindre og måler typisk 2,6–3 m i lengde og veier omkring 400–900 kg. Rekorden er okse som ble skutt i Possession Bay, på Sør-Georgia, den 28. februar i 1913. Den veide minst 4 000 kg og var hele 6,85 m lang.

Utbredelse

Sydlig sjøelefant lever i subantarktiske farvann og ses periodisk utenfor Tasmania, New Zealand og Sør-Afrika. Den største kolonien holder til på øya Sør-Georgia, der om lag halvparten av verdensbestanden holder til. Andre viktige kolonier er Macquarieøya (over 80 000 individer), Valdéshalvøya, Heardøya og Kerguelen.

Atferd

Dietten til sydlig sjøelefant består av cirka 75 prosent blekksprut og 25 prosent fisk.
Samerett

Samerett er et juridisk delområde, som behandler rettstilstanden til samer, det samiske samfunnet og det samiske folket, slik det reguleres av nasjonale, samiske og internasjonale rettskilder. Samene er anerkjent som urfolk og minoritet i Norge, og berøres derfor av flere særskilte rettskilder.

Rettskilder

I 1987 vedtok Stortinget Lov om Sametinget og andre samiske rettsforhold (sameloven), som innebar opprettelse av et eget parlament for samene i Norge, Sametinget. Vedtaket ble fattet på grunnlag av Samerettsutvalgets utredninger om samenes kulturelle og politiske rettigheter.
Stortinget vedtok i 1988 å tilføye en særskilt bestemmelse i grunnloven som regulerer samiske rettigheter i Norge. Grunnlovens §110a slår fast at "Det paaligger Statens Myndigheder at lægge Forholdene til Rette for at den samiske Folkegruppe kan sikre og udvikle sit Sprog, sin Kultur og sit Samfundsliv."
ILO (Den internasjonale arbeidsorganisasjonen) vedtok i 1989 konvensjon nr. 169 om urbefolkninger og stammefolk i selvstendige stater, en grundig revisjon og endring av konvensjon nr. 107. fra 1957, også den om urfolks rettigheter. Norge ble det første land som ratifiserte ILO konvensjon nr. 169 i 1990, og anerkjente dermed samene i Norge som urfolk.
I løpet av 2000-tallet har det kommet en rekke nye utkast, erklæringer og regelverk innenfor sameretten. Finnmarksloven (17. juni 2005 nr. 85), FNs erklæring om urfolks rettigheter (september 2007), konsultasjonsavtalen mellom Regjeringen og Sametinget (2005), Samerettsutvalget 2 (NOU 2007:13) og kystfiskelagets innstilling til nordisk samekonvensjon (2005).
Manx Electric Railway

Manx Electric Railway, Mans elektriske jernbane, er en elektrisk sporvognslinje (mellombytrikk) som knytter Douglas, Laxey og Ramsey sammen på øya Man. Den er forbundet med Douglas Bay Horse Tramway, Douglas hestsporvei, trukket av hester innenfor Douglas’ sentrum i dens sørlige endestasjon ved Derby Castle til den nordlige enden av promenaden, og med Snaefell Mountain Railway ved Laxey. Jernbanens rute er bølgende og går gjennom et storslått landskap. Av den grunn, blant andre, er det mange feriebesøkende på Man som tar en tur med en av vognene.
Manx Electric Railway eies og drives av Isle of Man Transport.
Sporvegslinja er bygget med en sporbredde på 914 mm og den er 27,4 km lang fra endestasjon til endestasjon. Den er hovedsakelig atskilt fra vegtrafikk, går langs to spor ved utenfor trafikkert vegbane og er elektrisk ved å bruke en overhengende ledning på 550 volt likestrøm. Opprinnelige ble kraftforsyningen gitt ved en egen sporvogn, fortsatt benyttet ved Snaefell Mountain Railway i dag, men ved årsskiftet til 2000-tallet ble vognene utstyrt med trikkestenger. Sporvegen gir reisende frakt året rundt, skjønt om vinteren går vognene langt mer sjelden.
Den første seksjonen av linja, fra den nordlige enden av promenaden i Douglas til Groudle Glen ble åpnet i 1893, linja nådde Laxey i 1894 (Snaefell Mountain Railway ble etablert året forut og starter ved stasjonen i Laxey) og endelig Ramsey i 1899. To av de opprinnelige tre vognene som åpnet linja i 1893 er fortsatt i bruk og er av den grunn den eldste elektrisk sporvegsvogner fortsatt i bruk på deres opprinnelige sporvegslinje i verden.
Spiderwick-krønikene

Spiderwick-krønikene er en engelsk bokserie for barn på fem bøker skrevet av Holly Black og Tony DiTerlizzi. Bøkene forteller historien om Grace-barna, tvillingene Simon og Jared og deres eldre søster Mallory, etter at de flytter til Spiderwick-bygningen og oppdaget en verden av feer og andre fantasiskapninger som de aldri kunne forestille seg eksisterte.
Den første boken, The Field Guide, kom ut i 2003 og ble raskt etterfulgt av fire andre bøker. En andre serie, Beyond the Spiderwick Chronicles, har også blitt påbegynt.
Bøkene har også blitt filmatisert.
Sigh No More

Sign No More er et musikkalbum med Dog Age, utgitt i 1991.
Grorud Idrettslag

Fotball

A-laget i fotball spiller i 2. divisjon. Klubben var i perioden 2002 til 2008 med i samarbeidsklubben Groruddalen Ballklubb.

Groruddalen gymsal

Groruddalen gymsal er Grorud idrettslags idrettshall. Hallen nyttes til trening for klubbens mange ulike alderbestemte og voksne treningsgrupper. Hallen nyttes også på dagtid av Groruddalen skole som ligger i samme område.
Jahn Teigens beste

Jahn Teigens beste er en samleplate med Jahn Teigen, utgitt i 2006. Albumet ble utgitt med bladet Se og Hør. De to siste låtene er fra albumet Utkledd som meg selv.
Låtskriver

Låtskriver er et yrke eller en hobby som består i å skrive sangtekster, melodier og akkordprogresjoner, altså hele låter. En låtskriver kalles også en komponist, selv om uttrykket vanligvis benyttes for den klassiske sjangeren, og kun omfatter det rent musikalske.

Beskrivelse

Uttrykket låtskriver er ikke begrenset til singer-songwriter-tradisjonen, men benyttes innen alle sjangre hvor tekst og musikk settes sammen til en låt, som hiphop, jazz, pop og viser. En låtskriver er heller ikke nødvendigvis selv en kjent konsert- eller plateartist. Et eksempel på sistnevnte er den relativt ukjente låtskriveren Rose Marie McCoy som har skrevet låter for Nat King Cole, Elvis Presley, Dizzy Gillespie, Ike & Tina Turner, James Brown, Sarah Vaughan og Aretha Franklin.
Låtskriveryrket kan deles opp i tekstforfatting, melodimaking, og arrangering av akkompagnementet, og det er svært vanlig at to eller flere bidragsytere samarbeider. Låtskriveren skriver imidlertid komplette låter, og vil enten gi/selge dem til en artist, eller fremføre dem selv.

Vederlag

Enhver låt er et åndsverk, uavhengig av subjektive formeninger om låtens kvalitet, og i Norge behøver ikke låten å være hverken innspilt eller registrert for at åndsverkloven skal gjelde.
Imidlertid anbefales en form for registrering, da det ellers kan være vanskelig å bevise opphavsrett i en eventuell tvist. Ideer til en låt regnes ikke som åndsverk selv om ideen er notert. I Norge har vært vanlig å sende verket som en rekommandert sending til seg selv, og ikke bryte forseglingen når man mottar den, og slik ha en verifiserbar dato som ikke kan bestrides.
Låtskriveren mottar royalties, en type salgsvederlag, for hver gang et verk utnyttes forretningsmessig, det vil si hver gang låten selges som plateinnspilling eller digital lydfil (eksemplarfremstilling), og når den framføres på konsert, i radio, fjernsyn og så videre. Dersom en låt har flere bidragsytere, fordeles et vederlag prosentvis. Dette kan avtales fritt, men standard fordeling mellom en melodimaker og tekstforfatter er 50/50.
I Norge står TONO for avregning og fordeling av endelig vederlag. Gramo gjør en tilsvarende jobb, men for artister og produsenter. Dette er i utgangspunktet ulike yrkesgrupper, med vern i ulike områder innen opphavsretten. Dersom man er en artist som skriver egen musikk, er man gjerne medlem begge steder.

Musikkforlag

For en låtskriver vil et musikkforlag ha samme rolle som et plateselskap har for en artist; tegner kontrakt med skaperen av verk og jobber for å spre komposisjonene og fremme karrieren - altså utnyttelse, markedsføring, oppfølging og kontroll. Mange låtskrivere er imidlertid ikke dekket av et musikkforlag, enten fordi de allerede har et plateselskap som da vil stå for forlagsbiten også, eller fordi de selv administrerer sine komposisjoner.
Karl Feucht

Liv

Karl Feucht ble født i 1893 som sønn av byggmester Christian Feucht (1856–1929) og hans hustru, Ehefrau Wilhelmine (1863–1954). Han lærte seg finsmedhåndverk i Stuttgart og ble også talsmann for sin eldre bror, Wilhelms arbeidsplass ved Zeppelinfabrikken i Staaken ved Berlin. Under første verdenskrig var han også mekaniker i zeppelinere over Frankrike og England. Etter krigen arbeidet han for Claude Dornier i Friedrichshafen og Rohrschach og til slutt i Pisa.
I 1925 kjøpte Roald Amundsen hos Dornier to Dornier Wal flybåter for sin ekspedisjon til Spitsbergen og til den geografiske Nordpol. Karl Feucht var en av to verksmekanikere som skulle montere flybåtene i Ny-Ålesund. Noen dager før den planlagte start spurte Amundsen Feucht om han ville være mekaniker i N 25. Ekspedisjonen bestod nå av militærflyverne Leif Dietrichsen og Hjalmar Riiser-Larsen, ekspedisjonens leder, Roald Amundsen og Lincoln Ellsworth foruten mekanikerne Karl Feucht og Oskar Omdal. Om ettermiddagen den 21. mai startet turen. Feucht fastsatte at halve drivstoffbeholdningen var oppbrukt og man lette man etter en landingsplass for å kunne ta en posisjonsbestemmelse. På én motor landet Riiser-Larsen N 25i en åpen råk på 87°43′ nordlig bredde og 10°20′1″ vestlig lengde, om lag 250 km fra Nordpolen. Etter daglangt arbeide kunne de den 25. mai få maskinen løs fra isen N 24 hadde fått en lekkasje, og den ene motoren var ifølge Feucht fastfrosset. Da start på bare en motor ikke var tenkbart. Men Feucht fikk N 25 igjen flydyktig. I tre uker arbeidet de med å planere en startbane på isen og med alle seks ombord nådde N 25 Spitsbergen.
Karl Feucht gikk tilbake til sitt arbeide ved Dornierfabrikken. Han døde i 1954 og ble begravet i Heimerdingen.

Familie

Karl Feuchts hustru, Maria, døde i 1945. Paret hadde tre barn, sønnene Richard og Wilhelm og datteren Gertrud.
Aud Grundvik

Aud Grundvik (født i Drammen) er en norsk handikappidrettsutøver som har deltatt i to paralympiske vinterleker for Norge. Hun har vunnet to sølvmedaljer fra disse lekene, begge i stafett i langrenn.
Arnold J. Toynbee

Bakgrunn

Hans far var Harry Valpy Toynbee (1861–1941), sekretær til Charity Organization Society, og hans hustru Sarah Edith Marshall (1859–1939). Hans søster Jocelyn Toynbee ble arkeolog og kunsthistoriker. Faren Harry var en bror av økonomen og økonomihistorikeren Arnold Toynbee.
Toynbee studerte historie i Winchester, i Heidelberg og ved Balliol College i Oxford.

Karriere

Han arbeidet under såvel første verdenskrig og andre verdenskrig for det britiske utenriksministerium. Han var rådgiver for War Propaganda Bureau og fordattet selv propagandapamfletter mot Sentralmaktene.
Etter første verdenskrig deltok han i 1919 under Fredskonferansen i Versailles. Rett etter overtok han den nyopprettede lærestol Koraes Professor of Modern Greek and Byzantine History, Language and Literature ved King’s College London. Fra 1921 til 1922 var han korrespondent for Manchester-avisen Guardian under den grest-tyrkiske krig, en erfaring som skildres i hans bok The Western Question in Greece and Turkey. Etter strid fikk han i 1924 lærestolen for Internasjonal Historie ved London School of Economics and Political Science. Fra 1925 til 1956 var han dessuten direktør for Royal Institute of International Affairs.
Det er som historiker han er blitt berømt. A Study of History minner om Oswald Spenglers historiesyn, men skiller seg fra dennes deterministiske betraktningsmåte og pessimisme. Toynbee var videre en stor beundrer av Ibn Khaldun. Til forskjell fra andre historikere, som viet seg til nasjonalstaters eller etniske gruppers historie, studerte Toynbee sivilisasjoner, noe han definerte ut fra kulturelle kriterier. Den vestlige verden skilte han fra «de ortodokse sivilisasjoner» (Russland, Balkan) og også fra gresk-romerske antikkens sivilisasjon. Sivilisasjoner, mente Toynbee, oppstod som respons på utfordringer, der en minoritet tilbød en gruppe en løsning på utfordringens problem. Slike utfordringer kunne være fysiske eller sosiale. Om sivilisasjonen kunne møte utfordringen vokste den, og om den mislyktes forfalt den, mente Toynbee, og påstod: Civilizations die from suicide, not by murder. Sammenlagt identifiserte han 30 sivilisasjoner, levende og forfalne.
Senere ble Toynbee kritisert for sin teori. I mye skilte hans teorier seg fra samtidens, ettersom han ikke forklarte sivilisasjoners tilkomst fra rasistiske grunner, og heller ikke marxistisk som en kamp mellom klasser. Han ble oppfettet av noen som en metafysiker snarere enn en historiker, så for eksempel av Pieter Geyl.
Hundedagene

Hundedagene, eller røtmåneden, varer etter vår kalender fra 23. juli til 23. august, noen steder regnes hundedagene fra 24. juli til 24. august; i skuddår fra 22. juli. Det er knyttet mye overtro til denne måneden, som vanligvis er den varmeste tiden på sommeren.

Etymologi og astronomisk bakgrunn

Hundedagene er omtalt allerede i antikken (latin: dies caniculares). Navnet kommer av Canicula, Hundestjernen, også kjent som Sirius. I oldtidens Egypt observerte man at Hundestjernen startet sin stigning samtidig med at Nilen begynte å stige, og den varmeste tiden på året startet. Man trodde stjernen var skyld i elvens stigning og kalte den påfølgende måneden (den tiden da solen passererer gjennom Løvens tegn) for hundedagene. Avstanden fra jorden til Sirius er mer enn åtte lysår, og stjernen har i realiteten ingen påvirkning på vær og temperatur på jorden. Sirius vender hvert år tilbake til nattehimmelen på sensommeren, men posisjonen skifter gradvis i forhold til sola, og stjernen vil om ca. 10 000 år stige midt på vinteren.  
Betegnelsen «røtmåneden», som brukes enkelte steder i Norge, kan komme fra mellomtysk, der «Rode» betyr hund.

Folketro og observasjoner

I folkeetymologien er navnet «røtmåneden» blitt knyttet til råte, ettersom matvarer i denne varmeste sommertiden har lett for å råtne.
Ifølge folketroen har hunder lett for å bli ville og gale under hundedagene, og fluene øker i antall. 
Perioden er mye brukt i forbindelse med værspådommer: Er det fint vær 23. juli, holder det seg fint ut hundedagene. Tilsvarende, hvis det regner 23. juli, vil det regne den kommende måneden.
En del andre fenomener er også typiske for hundedagene, på grunn av økt varme. Det er blant annet vanlig med en voldsom oppblomstring av maneter i fjordene. Ettersom temperaturen i sjøen er høy, er det lite næringssalter i vannet, på grunn av algevekst. Dette kan være årsaken til at detritus og annet organisk materiale flyter opp, men disse sammenhengene er ikke dokumentert.  
Hundedagene er ikke markert på primstaven.
Catania

Demografi

I desember 2007 var Catanias innbyggertall 298 597, hvor 47.2% er menn og 52.8% kvinner. Befolkningen som er 18 år eller yngre utgjør tilsammen 20,5% av innbyggertallet, til sammenligning med antall pensjonister som er 18.87%. Tilsvarende tall for hele Italia er 18,06% som er 18 år og yngre og 19,94% pensjonister.
Gjennomsnittsalderen er 41 år, mot 42 for Italia totalt. I de fem årene fra 2002 til 2007 falt innbyggertallet med 3,35%, mens det for Italia totalt steg med 3,85%. Årsaken til befolkningsnedgangen er at en stor del flytter ut av byområdet og bosetter seg i den nærmeste omegnen. Dette har ført til en sterkt befolkningsøkning i områdene rundt byen og befolkningen i regionen som helhet har økt.
Fødselsraten i Catania er 10,07 fødsler per 1 000 innbyggere, mot 9,45% i Italia som helhet. Or 2006 hadde 98,03% av befolkningen italiensk bakgrunn. Innvandrergruppene kommer hovedsakelig fra Afrika sør for Sahara, 0,69%, Sør-Asia med 0,46% og fra andre europeiske land, særlig Ukraina og Polen med tilsammen 0,33% av befolkningen. 
Kirkelig tilhører nesten hele befolkningen Den romersk-katolske kirke.
Kolbotn-Garden

Stiftelse og forhistorie

Kolbotn-Garden ble stiftet av Bjørg Aukner 5. desember 1959 som et drillkorps for piker. Initiativet til korpset ble tatt av Bjørg Aukner og Arvid Leira. På denne tiden var det ingen andre alternativer for jenter til å spille i korps, da det eneste andre korpset på Kolbotn var Kolbotn Guttemusikkorps. Til å begynne med var det 16 trommepiker som spilte trommer og cymbal. Den første opptredenen ble gjort på 17. mai i 1960. I 1962 stilte korpset for første gang opp med signaltrompeter av Hans Majestets Kongens Gardes modell. I 1964 viste korpset sine første enkle drilløvelser, og i 1965 viste korpset for første gang et helt drillprogram (tattoo). Korpset hadde nå funnet sin form.

I dag

Korpset er Norges eneste «Marching showband» for jenter, med en besetning som idag består av trommer, paradetrommer, to-tone-trommer, trompeter og marsj-tromboner. Kolbotn-Garden har, helt fra det ble stiftet og frem til i dag, vært en av de mest kjente attraksjonene på sitt hjemsted. Med sine tattoo-opptredener, som lages ny for hvert år, har korpset representert Kolbotn og Norge på mange reiser og festivaler i inn og utland. Korpset har også deltatt på flere opptredener sammen med Hans Majestet Kongens Garde.
Kolbotn-Garden mottok Oppegård Rotaryklubbs æresbevisning Certificate of Appreciation i 2010
Norge, mitt Norge! (album)

Norge, mitt Norge – Norwegian Songs, vol. 1 er et musikkalbum utgitt av Njål Sparbo. Musikkalbumet ble utgitt 28. november 2005 og inneholder tradisjonsrike norske sanger som «Millom bakkar og berg», «Norge, mitt Norge» og «Ja, vi elsker dette landet».
Bishan (Chongqing)

Bishan (kinesisk: 璧山县; pinyin: Bìshān Xiàn) er et fylke i byprovinsen Chongqing i Folkerepublikken Kina.
Det er på 912 km².
Befolkningen var på 597 644 innbyggere i 1999, og på 610 000 i 2004.

Administrative enheter

Bishan består av to subdistrikter, ti storkommuner og én kommune.
Subdistrikter: Bicheng (璧城), Qinggang (青杠)
Storkommuner: Dingjia (丁家), Sanhe (三合), Guangpu (广普), Zhengxing (正兴), Daxing (大兴), Hebian (河边), Lufu (福禄), Qitang (七塘), Batang (八塘), Dalu (大路)
Kommune: Jianlong (健龙)

Samferdsel

Kinas riksvei 319 fører gjennom fylket. Riksveien begynner i Xiamen i Fujian, løper nordvestover gjennom provinsene Jiangxi, Hunan og byprefekturet Chongqing, til den ender opp i Chengdu, hovedstaden i provinsen Sichuan.
Sørkinatiger

Beskrivelse

Sørkinatigeren er en av de minste underartene, og mange forskere tror den kan være en slags stamfar for de andre underartene. Den varierer i farge fra rød-orange til okergul langs sidene og de øvre partiene av kroppen, mens undersiden er nærmest hvit. Stripene langs sidene varierer fra sort til mørk grå. Hannene blir ca. 130-175 kg tunge og måler fra snutespiss til halerot ca. 230-260 cm som voksen. Hunnene veier ca. 100-115 kg og måler gjerne ca. 220-240 cm som voksen.

Bestanden

I 2007 var det 72 sørkinatigere i ulike dyrehager rundt om i verden (de langt fleste i Kina), alle etterkommere av seks viltfangede individer. Den største flokken finnes nå i den zoologiske have i Suzhou, som ligger i Jiangsu-provinsen. I tillegg er Meihuashan naturreservat (20 000 hektar) etablert i Longyan, som ligger i Fujian-provinsen. Det er planlagt utsetting av dyr i naturen.
Sørkinatigeren kan være utdødd i vill tilstand. Den har ikke vært obeservert av offisielle representanter på mer enn 20 år, og det er heller ikke rapportert om sivile observasjoner siste 10 år. På 1950-tallet ble bestanden estimert til ca. 4 000 individer, men etter at regjeringen i 1959 erklærte den som en «plage for nasjonen», ble den jaktet til nær utryddelse. Regjeringen omgjorde vedtaket i 1977, og siden 1997 har det pågått et arbeid med å redde bestanden, men mange forskere tror nå at dette kan være for sent.
Pilemia

Utseende

Middelsstore, slanke trebukker, oftest mørke på farge med spredte, lysere skjell. Antennene er litt kortere enn kroppen. Dekkvingene er kraftig punkterte og jevnt avsmalnende bakover. Beina er middels lange.

Levevis

Larvene lever vanligvis i stammene på storvokste urter.

Utbredelse

Slekten er utbredt i det sørøstlige Europa og Midtøsten.
Rebildfesten

Ved Rebildfesten feires hvert år den amerikanske uavhengighetsdagen, 4. juli, i Rebild Bakker. Det menes å være den største feiring av 4. juli utenfor USA. Første gang Rebildfesten ble holdt var i 1909 i forbindelse med Landsutstillingen i Aarhus. Siden 1912 har Rebildfesten vært avholdt i Rebild Bakker.
Svømming under Panamerikanske leker 1979

Svømming under Panamerikanske leker 1979. Svømming var en av flere sporter under de åttende Pan Amerikanske leker som ble arrangert i San Juan i Puerto Rico i perioden 1. til 15. juli 1979. Det var tjueni øvelser, femten for menn og fjorten for kvinner. USA ble beste nasjon med tjueåtte gullmedaljer foran Canada med en.
Norsk Ungdomssymfoniorkester

Norsk Ungdomssymfoniorkester (NUSO) er et nasjonalt ungdomsorkester som drives av De Unges Orkesterforbund. Det er et prosjektorkester som har én eller to samlinger i året.
I 2012 spilte NUSO kun filmmusikk, og deltok på Den norske filmfestivalen i Haugesund. Orkesteret bestod av ca. 100 musikere.
I 2013 var NUSO i Wien, og spilte Tsjaikovskij's 4. symfoni, Dobbeltkonsert for fiolin og cello av Brahms, med Mari Silje Samuelsen og Håkon Samuelsen som solister. I tillegg spilte de Threnody 22.7 av Terje Winther, som er et forholdsvis nytt verk skrevet som en reaksjon på hendelsene 22.07.11. Dirigenten dette året var Halldis Rønning.
Berliner Missale Romanum

Berliner Missale Romanum (kroatisk: Berlinski misal) er et illustrert håndskrift på kirkeslavisk fra 1402. Det oppsstod sannsynligvis i Dalmatia.
Håndskriftet inneholder messeboken for den romerske ritus (Missale Romanum) i glagolittisk skrift. Det består av 218 pergamentblader og er kunstfullt smykket med tallrike kargelangte miniatyrer og initialer.
Håndskriftet ble i 1624 sendt av erkebiskopen av Zadar til Roma som utgangspunkrt for trykking av et planlagt glagolittisk missale. I 1808 befant det seg i Kensington House i London. I 1882 havnet det i Hamilton-samlingen i Königlich-Preußische Bibliothek i Berlin. Det er nå i  Staatsbibliothek i Berlin under sigaturen slav. Ms. Ham. 444.
La Muette (Paris Metro)

La Muette er en stasjon på metroen i Paris.
Stasjonen betjener linje 9.