Dalila

Dalila (hebraisk: דְּלִילָה – Dĕlîlâ, «[den som] svekket eller utarmet», fra rotordet dal «svak eller fattig») opptrer kun i den hebraiske Bibelen i Dommernes bok 16 hvor hun er «en kvinne fra Sorek-dalen» som Samson elsket, og som ble den som felte ham og utleverte ham hjelpeløs til sine fiender filisterne. Hennes figur, antagelig filister, en av flere farlige fristerinner i den hebraiske Bibelen og Det gamle testamente, har vært symbolsk: «Samson elsket Dalila, hun forrådte ham, og hva som er verre, hun gjorde det for penger,» begynte Madlyn Kahr sin forskning over Dalila-motivet i europeisk kunsthistorie.

Bibelens fortelling

Dalila ble oppsøkt av filisternes ledere og bedt om oppdage Samsons hemmelig, og de sa «Se til om du kan få lokket ut av ham hvor han har sin store styrke fra, og hvordan vi kan rå med ham og binde ham, så vi får bukt med ham. Så skal hver av oss gi deg elleve hundre sekel sølv.» 
Etter å ha forført Samson for å vinne hans fortrolighet ba hun ham tre ganger om fortelle henne sannheten om sin enorme styrke, og tre ganger ga han henne falske svar. Først den fjerde gangen var han lei av hennes masing og gråt og fortalte henne sannheten at styrken kom fra håret som han ikke kunne klippe på grunn av sitt løfte til Gud. Mens han sov med hodet i hennes fang fikk hun en tjener til å klippe håret og rake ham, og deretter forrådte hun ham til hans fiender. «Filisterne grep Samson og stakk ut øynene på ham. De førte ham ned til Gasa og bandt ham med kobberlenker. Så ble han satt til å male korn på håndkvern i fangehuset.»
Straks håret var borte vendte Gud seg fra ham, men samtidig begynte det også å vokse igjen. Da det igjen var utvokst var filisterne samlet i sitt tempel og de tok med seg den blinde Samson for å håne ham. Han grep om de to sentrale midtsøylene i tempelet og rev det ned, drepte seg selv og alle andre, i henhold til Bibelen «flere ved sin død enn han hadde drept i sin levetid.»
Dalila selv blir ikke nevnt etter at hun forrådte Samson.

Myten

Det har vært spekulert at den falske forklaringen som Samson ved et tilfelle ga, «hvis du vever de sju hårflettene mine sammen med renningen i veven», er etterlevning fra en mystikk kvinnemagi knyttet til veving som også gjenfinnes i mytene om Penelopeia, Kirke, og Arakhne.
Toponymiet (stedsnavnet) «Sorek» eller «soreq» er identifisert utelukkende med Samsonfortellingen. På 300-tallet e.Kr. nevnte Hieronymus en «Capharsorec» som var i nærheten av Saraa. Dagens moderne Israel har en Soreq-dal, og en siden 1994 også en vingård kalt Sorek. Soreq er imidlertid en vinranke som er nevnt i Bibelen. Samson hadde dedikert seg og gitt et nasireerløfte, noe som omfattet asketiske avholdenhet, renselse og offer, blant annet også om ikke å klippe håret; «Det har aldri kommet rakekniv på mitt hode; for jeg har vært en Guds nasireer helt fra mors liv av. Hvis jeg blir raket, mister jeg kreftene og blir svak som andre mennesker.» Han var av den grunn forbudt å smake alkohol eller klippe seg. Dalila kan ha vært en «vinkvinne», sammenlign med det mytiske greske navnet Oinone (gresk Οἰνώνη, Oinōnē «vin-kvinne»), en personifisering av kvinnelig fristelse i vinen som forrådte hans løfte til Gud.
Francesco Petrarca, en italiensk dikter og lærd på 1300-tallet, la myten om Samson og Dalila inn i sin Trionfi som et offer i hans allegoriske beskrivelse av «Kjærlighetens triumf». Noe uhensiktsmessighet eller lite treffende i moderne øyne ble temaet også avbildet i renessansebilder på ekteskapsbrett. I nordlige Europa i en sengotisk framstilling gjort av den anonyme graveringskunstneren som kjennes kun som «Mesteren fra Weibermacht» ble Dalila avbildet som eksempel på kvinners farlige kraft, inkludert en rekke med konvensjonelle scener med en sittende Dalila med Samson sovende med hodet i hennes fang. En annen anonym tysk graverer, kjent som «Mester E. S.», har i en tresnitt framstilt det samme motivet, men det kan også ha en ytterligere betydningen i form av høvisk kjærlighet, bortsett fra den illevarslende saksen i Dalilas hånd.
En liten grisaille, gråtonemaleri, gjort av Andrea Mantegna ca 1505, i dag bevart ved Det britiske nasjonalgalleri i London, viser duoen under et dødt tre innviklet i vinranker (kvinnens kraftfangende, svekkende kraften) og ved siden av en vannkilde som fyller et kar og renner forbi i forgrunnen, og har undertoner av seksualitet, slik Samson ble nøytralisert av sin egen lyst. Frasen «Dalilas fang» ble en litterær metafor for å gå til en skjøge, i det minste ved 1500-tallet, men har sannsynlighet sin opprinnelse fra langt tidligere.
I Nord-Europa var Dalila-temaet framtredende hos malere som Lucas van Leiden og Maerten van Heemskerck, og som gjorde tresnitt av emnet etter Tiziano Vecellio. Tintoretto etterfulgte Tiziano ved å introdusere en kvinnelig medskyldig til Dalila. Rubens la til ytterligere kvinnelige figurer, noe som antydet et horehus, og vendte tilbake til emnet flere ganger. Ingen betydelig maler fra 1600-tallet har behandlet emnet oftere enn Rembrandt.
Forfatteren John Milton personifiserte Dalila som den misledede, men sympatiske forførerinnen, tilsvarende som hans syn på Eva, i hans verk fra 1671, Samson Agonistes. På 1800-tallet hadde Dalila blitt et eponym som en forrædersk og kløktig femme fatale, eksempelvis i Camille Saint-Saëns' Samson et Dalila (1877), en opera i tre akter.