Klodvig I

Sammenslutning av frankiske stammer

Tallrike små, frankiske riker styrt av ulike høvdinger og småkonger eksisterte på 400-tallet. Saliske frankere var den ene av de to store frankiske stammene som okkuperte området vest for nedre Rhinen kjent som Toxandria, beliggende mellom elvene Maas (Meuse på fransk) og Scheldt (i hva som i dag er Nederland og Belgia). Deres maktbase begynte i sørvest rundt Tournai, hovedstaden i kongeriket, langs den moderne grensen mellom dagens Frankrike og Belgia.
Kilderik, Klodvigs far, ble konge av de saliske frankere i 457 ved sin fars død, Merovek, og styrte over de landområder han hadde mottatt som foederatus av romerne. I 463 gikk han inn i en allianse med Aegidius, magister militum av nordlige Gallia, for å beseire vestgoterne i Orléans. Kilderik døde i 482, rundt femti år gammel, og ble gravlagt som en rik mann i Tournai. Klodvig etterfulgte ham i samme posisjon.
Under Klodvig kom de salinske frankerne til å dominere sine naboer, innledningsvis støttet av sin tilknytning til Aegidius og romerne. Historikerne mener at både Kilderik og Klodvig var kommandanter av den romerske hæren i provinsen Belgica Secunda, og var underlagt magister militum. Klodvig vendte seg i midlertidig imot de romerske kommandantene, beseiret den gallo-romerske herskeren Syagrius, og sønn av Aegidus, i slaget ved Soissons i 486. Det er betraktet som slutten på Vestromerrikets styre utenfor Italia.
Klodvig fikk deretter den frankiske kongen Kararik og hans sønn fengselet og kronraket, etter at han hadde unnlatt å gi støtte til kampen mot Syagrius, og isteden stått på sidelinjen for å vente på utfallet. Kararik ble tvangsordinert som prest og hans sønn som diakon. I henhold til Gregorius av Tours, da Kararik klagde til sin sønn om deres vanære, skal sønnen ha svart at de skulle la håret vokse seg langt igjen, underforstått at de ville gjenerobre sine tidligere posisjoner. Da Klodvig fikk høre det lot ham dem henrette og konfiskerte deres rike og besittelser. Å skjære av håret var ikke kun for å ydmyke, men også å fjerne en politisk trussel. Det ble ment i Gregorius' tid at frankiske høvdinger eller småkonger som fikk sitt hår skåret av, mistet også retten til å være konge. Han fikk ytterligere en seier i 491 over en liten gruppe krigere fra Thüringen i øst.

Anerkjennelse fra Konstantinopel

Som følge av seieren ved Vouillé, mottok Klodvig et sendebud fra den bysantinske keiseren Anastasios I i Tours som hadde gitt ham tittelen som konsul; «og fra den dagen,» skrev Gregorius, «ble han hyllet som konsul eller augustus». Sistnevnte innebar han ble utnevnt som keiser, førstnevnte ikke. Anastasios' brev hadde den hensikt å gi Klodvig en ærestittel som hans med-kristne monark i vest, som anerkjente ham som et skinnende lys i vest. Klodvig misforsto gesten, han oppfattet seg selv som keiser, tok på seg purpurkappe og diadem, noe som Anastasios utvilsomt ikke hadde ment. Men Klodvig var langt unna, og den bysantinske keiseren ønsket at frankerne skulle være en motmakt til Teoderik og østgoterne i Italia, som var et større problem for Konstantinopel.
Klodvigs navn opptrer ikke på noen liste over konsuler, men uansett nyanser hadde den bysantinske keiseren anerkjent enda en barbariske høvding som den effektive hersker over en romersk provins, men det antyder videre at keiseren for en tid hadde vært i kontakt med frankerne, i det minste som en motmakt til goterne. Frankerne hadde kommet for å bli, og gallo-romerne, lojale til forestilling om et imperium, var innstilt på å samarbeide. Ytterligere en interessant i saken var kirken i Tours, vokterne av helligdommen til sankt Martin, Gallias skytshelgen. Kirken hadde spilt en rolle og hadde sett for seg Klodvig som en frankisk utgave av Konstantin den store. Gregorius fremmet denne forbindelsen i sin litterære framstilling.

Dåp

Klodvigs berømte konvertering til katolisismen grunnet påtrykk fra sin hustru Klotilde, en burgundisk prinsesse som var en katolikk til tross for den arianisme som var tilstede ved hoffet i Burgund. Han ble døpt juledagen i 496 i en liten kirke i nærheten av den påfølgende klosterkirken Saint-Remi i Reims, utført av biskop Remigius av Reims. En statue av ham og biskop Remigius er siden blitt reist på stedet. Klodvig og hans hustru Klotilde ble gravlagt ved i Kirken til de hellige apostler, nå klosteret Sainte-Geneviève, i Paris.
Gregorius framstilte hans konvertering til å bli kristen som en pragmatisk beslutning. Hans hustru Klotilde argumenterte at de hedenske gudene hans var ikke særlig nyttige: «Hva har Mars og Merkur noen gang gjort for noen?» I 496, i henhold til Gregorius, fant Klodvig det hensiktsmessig å gi sin hustru rett da han sto i ferd med å gå i slag mot alamannerne. Han løftet blikket mot himmelen og ba: «Jesus Kristus, om du gir meg seier over fienden, vil jeg tro på deg. Jeg har påkalt mine egne guder, men jeg ser altfor klart at de har ingen hensikt å hjelpe meg.» Etter seieren dro han hjem til Klotilde og lot seg døpe. Samtidig ble tusenvis av hans egne menn døpt i samme omgang. Den kristne Gud ble oppfattet som en guddom som ga seier og således en bedre gud enn den hans forfedre hadde kjent. Det hindret ham på ingen måte å fortsette den kursen han allerede var på, behovet for krigsbytte, og motstand mot andre folk.
Tilhengerne av katolisismen trodde på at Gud faderen, Jesus og den hellige ånd er tre personer i et vesen (vesensenhet) i motsetningen til den arianske kristendommen, trodde at Jesus, som en adskilt og uttrykkelig vesen, var både underordnet til og skapt av Gud. Mens teologien til arianismen ble erklært som kjetteri ved konsilet i Nikea i 325, hadde misjonsarbeidet til biskop Wulfila konvertert de hedenske goterne til den arianske kristendommen på 300-tallet. Ved tiden til da Klodvig kjempet seg opp til å bli frankernes konge, hadde de gotiske arianerne dominerte det kristne Gallia, og katolikkene var i mindretall. Kongens katolske døp var av enorm betydning både i det politiske øyeblikket særskilt og for den påfølgende historien i det vestlige og det sentrale Europa generelt da Klodvig ekspanderte sitt herredømme over det meste av Gallia.
Gregorius, som ønsket å se Klodvig som en gallisk Konstantin, plasserte antagelig hans konvertering ti år for tidlig for at hans påfølgende kriger skulle framstå som korstog for den rette tro. Moderne historiografi har fremmet argumenter for at han ble konvertert og døpt rundt 503, det vil si rundt åtte år før han døde. Gregorius har ikke nødvendigvis forfalsket de historiske fakta, men at i hans sinn, besatt av konsekvensene av konverteringen, var hans seire og framgang ikke mulig uten at han hadde den katolske Gud ved sin side og gjorde hans arbeid. Gregorius tolket Klodvigs heftige villskap og grusomheter som guddommelig hevn, hans barbariske kvaliteter som gjorde ham til en passende forkjemper, magnus et pugnator egregius («en stor og praktfull kriger»), i hans egne ord, for katolisismen.
Som goterne var ikke frankerne en nasjon, men et forbund, de holdt sammen ved skikk og tradisjon, ved geografi og nødvendighet. Antagelig benyttet Klodvig kristendom som limet som skulle binde frankerne sammen, alliert med den katolske kirken, skulle frankerne og gallo-romerne konstruere den frankiske nasjon, Frankerriket. Katolisismen ga Klodvig bestemte fordeler mens han kjempet sitt for å påtvinge sitt overherredømme mot de konkurrerende maktene i vestlige Europa. Å konvertere til katolisismen adskilte ham fra andre germanske konger og riker i hans tid, som vestgoterne og vandalene. Som katolikk fikk han også støtte fra den galliske kirken og den gallo-romerske adelen i hans senere kriger mot vestgoterne.
Uansett har historikeren Bernard Bachrach argumentert for at hans konvertering fra frankisk hedendom forulempet og fremmedgjorde mange av de andre frankiske høvdingene og svekket Klodvigs militære posisjon i løpet av de neste få årene. I en interpretatio romana ga Gregorius de germanske gudene som Klodvig som oppga navn som tilsvarte romerske guder, som Mars og Merkur. Forstått bokstavelig kan en slik anvendelse antyde en sterk dragning hos de tidlige frankiske herskere til å søke prestisjen til den romerske kulturen, og å se på seg selv som Romerrikets arvtakere. Gregorius er og blir hovedkilden til lesningen av Klodvigs historie, men middelalderhistorikeren William Daly, som direkte bedømte Klodvigs påståtte barbariske og hedenske opprinnelse, valgte å overse Gregorius' versjon og baserte isteden sin tolkning på de knappe tidligere kildene, en vita av sankt Genoveva av Paris og brev til eller angående Klodvig fra biskopene og fra østgotiske Teoderik. Ingen som leser Gregorius kan hevde at kristendommen gjorde Klodvig myk og from. Han levde og døde som en frankisk høvding, en barbarisk «kriger i en heroisk tidsalder, en mann av blod og en som søkte gull. Men han skapte Frankerriket, og gjorde det innenfor Romerriket», i henhold til J.M. Wallace-Hadrill.

Senere år, død og arv

Kort tid før sin død innkalte Klodvig til kirkemøte for de galliske biskopene i Orléans for å reformere kirken og styrke båndene mellom monarken og de katolske bispedømmene. Det var det første kirkeforsamling i Orléans, 31 biskoper vedtok 31 beslutninger om pliktene til de enkelte, om helligdommenes rettigheter, og om kirkedisiplinen. Disse vedtakene var like bestemmende for frankere som for gallo-romere, og den første som etablerte likhet mellom erobrerne og de erobrete.
Tradisjonelt er det sagt at Klodvig døde den 28. november 511; imidlertid antyder Liber Pontificalis at han fortsatt var i live i 513, og hans dødsdato kan således ikke var kjent som sikker. Klodvig ble gravlagt i Paris i Kirken til de hellige apostler, nå klosteret Sainte-Geneviève. Hans levninger ble på midten eller slutten av 1700-tallet flyttet til Klosterkirken Saint-Denis, ca. 9 km utenfor Paris.
Ved hans død ble hans kongedømme, etter frankisk skikk og tradisjon, fordelt på hans fire sønner, den eldste Teoderik (som han hadde fått med en første hustru eller frille, kanskje Evokildis av Köln) i Metz; og de tre han hadde fått med Klotilde: Kildebert i Paris; Klodomer i Orléans; og Klotar I i Soissons. Selv om Frankerriket besto og ble oppfattet som en enhet, skapte denne inndelingen med flere konger nye politiske enheter og åpnet for en tradisjon som førte til uenighet og innbyrdeskrig som varte til slutten av det meovingske dynasti i 751. Splittelsen fortsatte under de karolingiske kongene, selv om det var perioder hvor riket var samlet under en konge, mest særskilt er tiden under Karl den store. Frankerriket fikk en særskilt inndeling med en kulturell innflytelse delt mellom øst og vest for den kongelige makt. Disse senre politiske, språklige og kulturelle enhetene ble til kongeriket Frankrike, de tallrike tyske statene, og de delvis selvstendige kongerikene Burgund og Lotharingia.
Den førromerske administrasjonen av Gallia besto ved Klodvigs død og under hans fire sønner, og fungerte på nivå av civitas og ble derfor ikke forstyrret av oppdelingen. Administrativ oppdeling var ikke nytt for gallo-romerne, men innbyrdeskrig var forstyrrende som forsøkte å tilpasse seg et felles fedreland med barbarer som hadde en komplisert arv med familiestrid, blodhevn og nye problemer med lensbesittelse på landområder. En del av dette kan bli sett i en samling av frankiske skikker og lover kjent som Lex Salica, saliske lov, som skjedde under Klodvig. Romersk lov ble nedskrevet med støtte fra gallo-romere for å reflektere den saliske lovmessige tradisjon og kristendom, og med store tillegg fra romersk tradisjon. Loven listet flere ulike forbrytelser og med de bøter som var knyttet til dem. Denne samlingen, slik som den er blitt bevart, er ikke udelt et verk fra Klodvigs tid. Den er bearbeidet og gitt tillegg fra de påfølgende århundrene. Den bombastiske prologen av den lengre versjonen er antagelig fra 700-tallet, og formatet til hele samlingen er preget av 800-tallet. Frankisk dagligliv, som reflektert i denne samlingen, er svært lik angelsaksiske eller burgundisk dagligliv, og adskiller seg ikke stort fra andre germanske stammer i tidlig middelalder. Hardest straff ble gitt til gravtyveri. Familien som institusjon krevde størst beskyttelse, selv på kostnad over den enkelte. Kvinner hadde ingen større rettigheter, ingen kvinne kunne arve land mens det fortsatt var en mannlig slektning som levde, og som i Klodvigs tilfelle, farsarven ble likt fordelt mellom sønnene.
Arven fra Klodvigs erobringer, et frankisk kongerike som besto av romerske Gallia og deler av vestlige Tyskland, overlevde lenge etter hans død. Til det franske folk er han grunnleggeren av Frankrike. Kanskje forringende for hans ettermæle, er hans førnevnte deling av riket. Det var ikke langs nasjonale eller selv geografiske skillelinjer, men hovedsakelig for sikre lik inntekt blant hans sønner. Selv om det antagelig ikke var hans hensikt førte delingen til gjentatte innbyrdeskriger i Gallia, og til sist førte til hans slekts undergang da det ble et mønster som gjentok seg i framtidige generasjoner. Ved sin konvertering til katolisismen gjorde Klodvig seg til en alliert av paven, og dens beskytter. Det var et tveegget sverd: Da de frankiske fyrstene var klar til å kvitte seg med kongehuset, var det godkjennelsen fra pavedømmet som ble søkt først.