google/wiki40b huggingface dataset:
Stjerneordenen

Stjerneordenen eller Nasjonalordenen Romanias Stjerne (rumensk: Ordinul Național Steaua României) er en rumensk orden. Den er landets fornemste utmerkelse. Stjerneordenen ble opprinnelig innstiftet i 1877, ble avskaffet i 1947, for så å bli gjenopprettet i 1998. Stjerneordenen kan tildeles både rumenere og utenlandske statsborgere. Romanias president er ordenens stormester.

Bakgrunn og utvikling

Stjerneordenen ble innstiftet 10. mai 1887 under kong Karl I. Ordenen ble avskaffet etter at kommunistene kom til makten i Romania i 1947 og kongedømmet ble avskaffet. Under folkerepublikken ble det i 1948 innstiftet en ny orden, Den rumenske folkerepublikks stjerneorden. Denne ble avskaffet etter Nicolae Ceaușescus fall i 1989. I 1998 ble ordenen gjenopprettet under sitt opprinnelige navn fra 1877 og tildelinger inntil 1947 anerkjennes som en del av den nåværende Stjerneordenen.

Insignier

Ordenstegnet for Stjerneordenen består av et blått krykkekors, som har en ørn med utslåtte vinger i korsvinklene. Midtmedaljongen har et rødemaljert sentrum der Romanias riksvåpen er preget i gull. Utenfor dette finnes en blåemaljert bord der mottoet «IN FIDE SALUS» står innskrevet sammen med tre stjerner. Ytterst finnes en krans i grønt og gull. Baksiden har årstallet 1877 innskrevet. Ordenstegnet er opphengt i båndet i en krans. For den militære avdeling har ordenstegnene tillegg av korslagte sverd under kransen. Ordensstjernen er i sølv og har åtte fasetterte tagger. Ordenskjedet har ledd bestående av Romanias riksvåpen vekselvis med ordenstegnet. Ordensbåndet er rødt med doble blå striper langs kantene.

Tildeling

Utnevnelse av rumenske statsborgere skjer alltid til Stjerneordenens laveste grad, med mulighet for forfremmelse etter en viss minimumsperiode. Forfremmelse er avhengig av ytterligere utviste fortjenester. Personer som er tildelt Nasjonalordenen for trofast tjeneste kan ikke utnevnes til Stjerneordenen før etter minimum tre år. Ventetiden for den som er utnevnt til Den nasjonale fortjenstorden er minimum fem år. Ordenens storkors tildeles i hovedsak utenlandske statsoverhoder, men er også tildelt ledende internasjonale statsmenn, som FNs generalsekretær Kofi Annan, kirkeledere, og framtredende personer med tilknytning til Romania, som nobelprisvinneren George Emil Palade.
Det finnes begrensninger på antall utnevninger som kan foretas til Stjerneordenen: Det kan maksimalt utnevnes 10 til storkorsgraden, 80 til storoffiser, 160 til kommandør, 1000 til offiser og 2000 til ridder. Utnevnelser til utlendinger og i krigstid er unntatt disse begrensingene.
Nominasjon av rumenske borgere ligger til statsministeren, mens utenriksministeren kan forslå utlendinger. Ordenens stormester, presidenten, kan på selvstendig grunnlag utnevne et visst antall medlemmer.
Formelt investitur skjer normalt 1. desember. Ordensdagen er 10. mai, innstiftelsesdatoen.

Norske innehavere

Kong Harald ble i 1999 tildelt Stjerneordenens storkors.
Salongen

Salongen er et norsk nettidsskrift for filosofi og idéhistorie. Det ble etablert høsten 2009 og presenterer artikler og kommentarer om bøker, forskning og aktuelle debatter på fagfeltet. Salongen fungerer også som en møteplass for fagfolk, studenter og andre med interesse for fagene. 
Salongen ble opprinnelig startet opp med støtte fra fagbokhandelen Akademika, men er i dag økonomisk uavhengig.
Alle de største norske fagtidsskriftene innen filosofi og idéhistorie samarbeider med Salongen (se oversikt under). Institutt for filosofi, ide- og kunsthistorie og klassiske språk (IFIKK) ved Universitetet i Oslo omtaler også Salongen som «et nettsted av særlig faglig interesse for instituttets studenter».
Roderick MacFarquhar

Akademisk og journalistisk karriere

Etter å ha tilbragt deler av sin militærtjeneste fra 1949 til 1950 i Egypt og Jordan som løytnant i det britiske Royal Tank Regiment, studerte han filosofi, politikk og økonomi ved University of Oxford, med avslutning med graden BA i 1953. Han tok så en mastergrad ved Harvard University i Far Eastern Regional Studies i 1955.
Han var så journalist ved avisene The Daily Telegraph og Sunday Telegraph fra 1955 til 1961 med Kina som spesialfelt, og arbeidet for BBC fra 1963 til 1964. Han var redaktør for det sinologiske tidsskriftet China Quarterly fra 1959 til 1968, og var tilknyttet Oxforduniversitetet fra 1965 til 1968. I 1969 ble han forsker ved Columbia University i New York City, og i  1971 vendte han tilbake til England for en lignende stilling ved Royal Institute of International Affairs. Han var også med på å starte og lede BBC World Services 24 Hours i 1971.

Politisk karriere

I parlamentsvalgene i Storbritannia i 1966 forsøkte MacFarquhar forgjeves å bli valgt som Labours parlamentsmedlem fra Ealing South, og et nytt forsøk i et annet valgdistrikt i 1968 slo også feil.
Derimot lyktes det i 1974, og han var parlamentsmedlem for Labour frem til 1979.

Etter parlamentet

I 1978 var MacFarquhar blitt Governor ved School of Oriental and African Studies, en del av University of London. Valgnederlaget i 1979 muliggjorde at han kunne vie sin tid og energi til det akademiske virke, skjønt han gjenopptok også arbeid for BBC.
Han ble gradvis utilfreds med sitt parti Labour, og sluttet seg til Social Democratic Party i 1981. Men da han var kandidat for dette partiet i 1983, lyktes det ham ikke å ble valgt som parlamentsmedlem.

Påfølgende akademisk karriere

I 1981 tok han doktorgrad ved University of London. Han var Fellow ved Woodrow Wilson Centre i Washington, D.C. 1980–81 og ved American Academy of Arts and Sciences fra 1986. Han kom så til Harvard University. Han skrev mange bøker og artikler om det moderne Kina.
Docklands Light Railway

Bakgrunn

Tidlig på 1980-tallet ønsket britiske myndigheter å tilrettelegge for næringsutvikling på Isle of Dogs øst i London. Organisasjonen The London Docklands Development Corporation (LDDC) ble etablert for å koordinere utviklingen av Docklands-området. Da LDDC ble etablert var tidligere planer fra 1960- og 1970-tallet om forlengelser av undergrunnen til det østlige London forlatt. Det var behov for et nytt transporttilbud i området. London Regional Transport (LRT), LDDC og Greater London Council (GLC) gikk sammen for å vurdere alternativer til offentlig transport. Det var enighet om at en lettbane var det beste alternativet, men det var uenighet om hvilket system som var det beste. Også rutevalg og mengde linjer på bakkenivå var det uenighet om. Flere ulike rutevalg ble vurdert. Praktiske forhold tilsa et valg mellom en rute mellom the City til Isle of Dogs (øst til vest) og en rute fra Mile End til the Island (nord til sør). Rutene var utfyllende snarere enn alternative, og det ble enighet om å bygge begge. Byggingen startet i 1984, og i 1987 ble DLR offisielt åpnet. Det første passasjertoget forlot Tower Gateway retning Island Gardens den 31. august 1987.

Togene

Et standard lett-tog kan ta opptil 250 passasjerer, nærmere tre ganger så mye som kapasiteten til en typisk buss. Lett-togene er miljøvennlige, uten utslipp og med lavt støynivå. Akselerasjonen er jevn og rask, og bremsingen skjer raskt, slik at skarpe svinger og bakker ikke volder noe problem. Togene er førerløse. DLR bruker et helautomatisk kontrollsystem (ATC) som kontinuerlig overvåkes av personale på kontrollsenteret på Poplar. Alle tog er utstyrt med automatisk togbeskyttelse (ATP). ATP betyr at alle tog er omgitt av en sikkerhetssone som ingen andre tog kan komme inn i. Den høyeste farten som kan oppnås er 80 kilometer i timen. I 2007 meldte TfL at alle tog skulle bestå av tre vogner i 2010. Oppgradering til trevogners tog ble fullført i tide. Hele nettverket er nå i stand til å håndtere trevogners tog.

Eier- og driftsforhold

Opprinnelig var DLR eid av London Regional Transport. I 1991 bestemte den britiske regjeringen at fra mars 1992 skulle ansvaret for DLR overføres til London Docklands Development Corporation. I 1997 overtok Docklands Railway Management Limited (DRML) driften av DLR. To år senere kjøpte Serco aksjene til Docklands Light Railway Ltd (DLRL). I 2000 var den driftsansvarlige kjent som Serco Docklands Limited (SDL). I 2006 fikk Serco Docklands fornyet avtalen for å drifte og vedlikeholde DLR. I 2007 hadde Serco Docklands 10-årsjubileum som driftsansvarlig for DLR. Formell eier av DLR er Docklands Light Railway Limited (DLRL). DLRL eier infrastrukturen, bortsett fra Lewisham-linjen. Denne eies for tiden av City Greenwich Lewisham Rail Link plc (CGLR), som også er ansvarlig for å vedlikeholde linjen. I 2021 skal eierskapet til Lewisham-linjen tilbakeføres til DLRL.
Ilocos Norte

Navnet Ilocos

Navnet Ilocos er sannsynligvis avledet av navnet på den filippinske folkegruppen som begolker området, ilokanoene.

Politisk inndeling

Ilocos Norte er inndelt i to bykommuner (cities) og 21 landkommuner (municipalities).
Coelocorynus debeckeri

Utseende

En middelsstor, avlang, halvblank, mørkt brunlig gullbasse. Kroppsformen er nokså jevnbred, beina ikke spesielt lange. Hannene har fire rundede tenner på clypeus ("snuten") og en uthulning foran på pronotum. Pronotum er spredt og svært grovt punktert, tettere punktert i uthulningen. Dekkvingene har markerte punktrader.

Levevis

Disse artene lever i fjellområder. Larvene utvikler seg inne i døde, mosekledte trestammer, både stående og liggende. Arten er funnet i 2800-3000 meters høyde.

Utbredelse

Arten er beskrevet fra Ulugurufjellene i Tanzania.
Weymouth (Dorset)

Beskrivelse

Navnet kommer av at byen ligger ved munningen av elven Wey. Området ved elveoset er sammen med Radipolesjøen og et naturreservat viktige steder for fugle- og fiskelivet i regionen.
Weymouth regnes som et av de første turistmål i Storbritannia. Kong Georg III bodde der i fjorten sommere mellom 1789 og 1805, noe som gjorde sjøbad og helseturisme svært populært. Arkitekturen langs strandgaten er georgiansk, og i åsen over byen er et stort bilde av kongen til hest skåret inn i den hvite kalken. Hesten er vendt vekk fra byen, og legenden forteller at kongen ble fornærmet fordi han tok dette som et tegn på at borgerne ikke ønsket ham velkommen, og at kunstneren som sto bak den derfor hengte seg. Turisme er Weymouths viktigste næringsvei.
Man mener at Weymouth var den første havnen i England som ble rammet av Svartedauden, som kom med et krydderskip i 1348.
Under den første verdenskrig var Weymouth hovedtransitleir for de australske og newzealandske styrkene, og under den andre verdenskrig var Weymouth og Portland viktigste steder, da det lå en stor marinebase i Portlands havn, mens Weymouth hadde Nothe Fort. Disse installasjonene spilte en viktig rolle i forberedelsene til D-dagen.
Fra den historiske havnen går det nå ferger til Frankrike og Kanaløyene.
KGraft

kGraft er en egenskap ved Linux-kjernen som implementerer live patching av en kjørende operativsystemkjerne. Ved å unngå behovet for gjenoppstart av systemet med den nye kjernen som inneholder de ønskede endringer, sørger kGraft for å maksimalisere systemets oppetid og tilgjengelighet. Samtidig tillater kGraft kjernerelaterte sikkerhetsoppdateringer uten at de øker den skedulerte nedetid. kGraft tillater at komplette funksjoner i en kjørende kjerne blir erstattet av oppgraderinger, og gjør dette trygt ved at de oprinnelige versjonene erstattes av deres oppgraderinger for å sike per-prosess konsistens mens live patching blir utført.
kGraft blir utviklet av SuSE og er lisensiert under GNU General Public License versjon to og tre (GPLv2 og GPLv3). Den 27. mars 2014 ble kGraft tilgjengelig for Linuxkjernen, og det minimalistiske grunnlaget for live patching ble innført i versjon 4.0, som ble lansert 12. april 2015.
Feiring jernverk

I dag

Feiring jernverk er et av de best bevarte jernverksområder i Norge fra tiden etter den industrielle revolusjon. Hustuftene har stått nesten helt urørte fram til i dag. Jernverkstuftene og restene etter masovnen er blitt restaurert, og Eidsvoll historielag har satt opp informasjonstavler på verksområdet. 
Sammen med Eidsvoll bygdetun og Okkupasjonsmuseet utgjør disse tre Eidsvoll museum.
Feirng Jernverks historie blir i dag holdt levende gjennom spelet som årlig blir vist i Jernverkshelga i den første helga i august, der mange fra lokalbefolkningen spiller i skuespillet. Både voksne og barn er med og bidrar som skuespillere. Det arrangeres også kulturhistoriske aktiviteter, blant annet omvisning i St. Pauls gruve like under Skreikampen.
Pingshan (Shijiazhuang)

Pingshan (kinesisk: 平山县; pinyin: Píngshān Xiàn) er et fylke i byprefekturet Shijiazhuang i provinsen Hebei i Folkerepublikken Kina. I 1999 var folketallet på 447 843 innbyggere.

Kulturminner

Setet til Den kinesiske kommunistiske partis sentralkomite i landsbyen Xibaipo i 1949 (Xibaipo Zhong-Gong zhongyang jiuzhi, 西柏坡中共中央旧址), gamlebyen i Zhongshan (Zhongshan gucheng yizhi 中山古城遗址) – som var staten Zhongshan i  De stridende rikers tid samt mausoleet for Zhongshankongene i Pingshan – og Wanshoutempelets pagodeskog (Wanshou si ta lin 万寿寺塔林), et buddhistisk tempel fra  Tangdynastiets tid, er oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Guangzhouwan

Guangzhouwan (forenklet kinesisk: 广州湾; tradisjonell kinesisk: 廣州灣; pinyin: Guǎng​zhōu wān; eller Kwangtschouwan, Kouangzhouwan, Kwangchowwan, Kuang-tschou-wan, Tschankiang) var et franskstyrt territorium i en bukt på halvøya Leizhou i provinsen Guangdong, nord for øya Hainan.
Området var fra 1899 til (de facto) 1943 fransk traktatområde med sete i Fort Bayard (Zhanjiang). Det hadde et areal på 842 km² og en befolkning på 250 000 innbyggere (1935).

Historie

Den 27. mai 1898 inntok franske styrker dette området, og året etter fremtvang Frankrike ved en traktat med Qing-dynastiet et forpaktelsesavtale for en periode på 99 år - på linje med avtalene britene og tyskerne hadde over områder i Hongkong og i Kiautschou.
Hovedhensikten var de franske ønsker om å utvikle sin handel i Sørkina, fremfor alt fra Guangdong og innover til Yunnan og Sichuan, og byggingen av jernbaner gjennom dette området. Dette var også det område man ville befeste som fransk innflytelsesområde i Kina, det vil si i forlengelsen av Fransk Indokina mot nord. Men ettersom fattigdommen var svært stor i disse områdene, kom ikke franskmennene særlig langt med sine ambisjoner. 
Gwangzhouwan var ikke et selvstendig koloniområde og fikk derfor ingen egen guvernør. Det ble som Territoire de Kouang-Tchéou-Wanunderstilt guvernøren for Fransk Indokina.
Etter Frankrikes nederlag under annen verdenskrigs tidlige fase (juni 1940) anerkjente Chiang Kai-sheks kinesiske regjering Det fri Frankrike under Charles de Gaulle og tilkjente det suvereniteten over denne kinesiske enklaven. Dermed var administrasjonen i Guangzhouwan lojal overfor de vestlige allierte, og fulgte ikke Fransk Indokina inn under Vichyregimet.
Men i februar 1943 ble området okkupert av Japan, og den 30. juli 1943 avstod Vichy-Frankrike det til Wang Jingweis regjering, det vil si en japansk marionettregjering som verken var anerkjent av Det fri Frankrike eller Republikken Kina.
Formelt ble området til slutt avstått av Frankrike til Kina den 28. februar 1946.
Jungleland USA

Jungleland USA var en privat dyre- og fornøyelsespark i Thousand Oaks i delstaten California i USA. Parken dresserte også dyr som ble brukt i en rekke Hollywood-produksjoner. På det meste var anlegget nærmere 688 000 m² stort.
Parken ble nedlagt i 1969, og Thousand Oaks Civic Arts Plaza er nå bygget på samme området.

Historie

Louis Goebel opprettet Jungleland i 1926 for å bidra til å forsyne Hollywood med dyr. Han hadde vært ansatt ved Universal Pictures da filmselskapet bestemte seg for å legge ned dyreanlegget sitt. Fem av løvene som hadde tilhørt filmselskapet ble kjernen i Goebels samling. Parken hans ble opprinnelig kalt Goebel's Lion Farm. Kort tid etter ble parken utvidet med et bredt utvalg eksotiske dyr, som ble dressert og utleid til filminnspillinger. Fra 1929 var anlegget også en fornøyelsespark, som var åpen for publikum. Flere tusen besøkende var innom på 1940- og 1950-tallet for å se forestillinger med dyrene i parken. Løvetemmeren Mabel Stark var sentral i disse forestillingene. Hun var også Mae Wests stuntkvinne i filmen Jeg er ingen engel! (1933), der West spilte løvetemmer. 
Dyrene i parken inkluderte Løven Leo, maskoten til Metro-Goldwyn-Mayer, Mister Ed, den snakkende hesten kjent fra TV-serien med samme navn, elefanten Bimbo fra TV-serien Circus Boy og sjimpansen Tamba som var med i Jungel Jim-filmene og TV-serien. Dresserte dyr fra parken ble brukt i en rekke filmer og TV-serier, og flere produksjoner ble spilt inn i selve parken. Disse inkluderer En nasjons fødsel, Tarzan, Doctor Dolittle, og Robin Hoods eventyr. Parken var også sentral i en episode av TV-serien Route 66.
En låvebrann i 1940 drepte 12 av dyrene i parken, inkludert tigre, kameler og elefanter. Parken fikk betydelig medieomtale i slutten av 1966 da en av parkens hannløver angrep sønnen til skuespillerinnen Jayne Mansfield. Han ble alvorlig skadet, men overlevde.
Jungleland stengte dørene i oktober 1969, delvis på grunn av konkurransen med andre fornøyelsesparker i Sør-California, og delvis på grunn av at parken ikke «passet inn» med den stadig mer urbane profilen til Thousand Oaks. Selskapet som eide anlegget begjærte seg konkurs og solgte alle eiendeler på auksjon, inkludert dyr, eiendommer, biler, møbler og utstyr. Goebel beholdt eierskap til landarealet, som etterhvert endte opp med å bli solgt til byen, for å utvikle Thousand Oaks Civic Arts Plaza og andre utbygninger.
Our Lady of Gethsemani

Our Lady of Gethsemani (latin: Abbatia B. M. de Gethsemani; også Abbey of Gethsemani) er et amerikansk kloster i New Haven ved Bardstown i Nelson County i Kentucky. Det er et mannskloster for trappistene, og ligger innen grensene av erkebispedømmet Louisville.

Historie

Det franske trappistabeddiet Melleray, som var under sterkt press under februarrevolusjonen i 1848, grunnla dette samme år (i sporene av den mislykkede klostergrunnleggelsen Casey Creek av Urbain Guillet) i Trappist i Kentucky klosteret Our Lady of Gethsemani («Vår frue av Getsemane»). Det ble i  1851 elevert til et eget abbedi. Det er det eldste kloster i USA som fortsatt består. Blant munkene var de betydelige forfatterne Raymond Flanagan (1903–1990), Thomas Merton og Chrysogonus Waddell.
Was gesagt werden muss

«Was gesagt werden muss» (norsk: «Det som må sies») er et politisk prosadikt av Günter Grass som 4. april 2012 ble offentliggjort i avisene Süddeutsche Zeitung, La Repubblica og El País. I diktet hevder Grass at staten Israels atomvåpenpolitikk er en fare for verdensfreden. Han tematiserer i sammenhengen også leveransen av tyske ubåter i Dolphin-klassen til den israelske marine.

Reaksjoner

Etter offentliggjørelsen utspant det seg en bred offentlig debatt, særlig i Tyskland. Politikere, journalister og representanter for jødiske organisasjoner kommenterte diktet. Delvis ble forfatteren anklaget for antisemittisme. 
En talsperson for den israelske innenriksminister Eli Jishai meddelte 8. april 2012 at Günter Grass som følge av diktet var persona non grata i Israel. Forfatteren kunne dermed ikke lenger reise inn i landet.
Det ble i reaksjonene trukket fram at det ikke er innholdet, men måten Grass framførte kritikken på som var det problematiske. Tysk kritikk av israelsk militarisme og opprustning er også framført av blant andre forsvarsminister Thomas de Maizière. Problemet for kritikerne har vært at Grass, som tidligere Waffen-SS-soldat, aldri kan påberope seg noen som helst form for nøytralitet i noen spørsmål knyttet til Israel, og at han omtaler seg selv som «en overlevende», som er samme begrep som brukes om de som overlevde Holocaust. Videre ble det hevdet at selve diktformatet gjorde budskapet upresist og hemmet den politiske debatten.
Det ble videre hevdet at Grass' utspill inneholdt en del faktafeil, som at det faktisk ikke hersker taushet rundt denne saken, og virkelighetsforvrengninger når Mahmoud Ahmadinejad kalles «storskryter» mens det underslås at han også er en holocaustbenekter som ønsker å utslette Israel.

Grass' egne kommentarer

I et intervju med 3sat-kulturmagasin Kulturzeit, uttalte Grass at han ikke ville gå tilbake på sine formuleringer i diktet. Han innrømmet imidlertid en feil: Det hadde vært bedre å tale om «dagens israelske regjering» og ikke generelt om Israel. Leveransen av en sjette ubåt til Israel var imidlertid etter Grass' oppfatning uansett en feil form for «Wiedergutmachung» («gjøre godt igjen» etter Holocaust). I et intervju med Tom Buhrow for Tagesschau svarte Grass på spørsmål om hvorfor diktet var valgt som ytringsform at dette var en tysk tradisjon helt fra Walter von der Vogelweide. Også Goethe, Heinrich Heine, Erich Fried og Bertolt Brecht blant andre, hadde ytret seg politisk gjennom dikt. I et innlegg i Süddeutsche Zeitung 11. april 2012 sammenliknet Grass innreiseforbudet han hadde fått av den israelske innenriksministeren, med de innreiseforbud han tidligere hadde fått av DDR og Burma.
Riksmålsforbundets barne- og ungdomsbokpris

Riksmålsforbundets barne- og ungdomsbokpris deles ut av Riksmålsforbundet til en norsk barnebokforfatter eller en oversetter av utenlandske barnebøker. Siden 1988 utdeles prisen årlig. Selve prisen består vanligvis av et grafisk trykk.
Distriktsdivisjonen

Distriktsdivisjonen er en divisjon i NRK med ansvar for riksproduksjon av radio og fjernsyn utenfor NRKs hovedkontor på Marienlyst. Divisjonen er organisert i fem regioner og femten distriktskontorer. Distriktsdivisjonen har rundt 920 medarbeidere fordelt på 50 kontorer over hele Norge. Distriktsredaktør er Grethe Gynnild-Johnsen.

Bakgrunn

NRKs første distriktskontor ble opprettet i Finnmark i 1934, og raskt fikk NRK egne kontorer i de største byene i Norge. Flere av bykontorene var en videreføring av tidligere private kringkastere som ble inkorporert i NRK da Stortinget i 1933 vedtok å nasjonalisere radiokringkasting i Norge. 
I 1970- og 1980-årene hadde NRK en stor utbygging av distriktskontorene, og nye avdelinger ble etablert og tilført sendeutstyr og ansatte. I dag har NRK rundt 50 kontorer over hele landet. De minste kontorene har rundt 40 ansatte, mens de største har nærmere 300.

Produksjon

Distriktskontorene produserer både radio, tv og nettartikler både regionalt og til NRKs sentrale kanaler. De største produksjonsmiljøene finnes ved kontorene i Bergen, Trondheim og Tromsø. Blant annet har NRK Hordaland i Bergen ansvaret for Norge Rundt og naturprogrammene i NRK, mens NRK Trøndelag i Trondheim har ansvar for livssyn og populærvitenskap, og kontoret i Tromsø produserer en rekke programmer for barn.

Radio

Alle distriktskontorene lager til sammen seks timer med daglige distriktssendinger som sendes på NRK P1. Det er også distriktsnyheter hver time på kanalen mellom 6 og 17 på hverdager, og mellom 8 og 12 på lørdager.

Fjernsyn

Kontorene sender dessuten elleve regionale fjernsynssendinger på NRK1 alle hverdager fra klokken 18.50–18.59 samt mandag til torsdag klokken 20.55–21.00 og 22.55–22.59.
NRK Hordaland og NRK Sogn og Fjordane samarbeider om Vestlandsrevyen. I Troms og Finnmark er det en felles sending, Nordnytt, og Telemark, Vestfold og Buskerud er sammen om NRK Østafjells. I Trøndelag heter sendingen Midtnytt, Hedmark og Oppland serverer Østnytt, mens de øvrige har samme navn som distriktskontoret: Østfold, Østlandssendingen, Sørlandet, Rogaland, Nordland og Møre og Romsdal.
Vinpeius tinga

Utseende

En middelsstor (vingespenn ca. 30 millimeter), gul og brun smyger. Oversiden er brun med en bred, gul skråstripe på forvingen, også en rund flekk ved spissen og en noe smalere stripe langs ytterkanten. Bakvingen har en stor, gul midtflekk. Undersiden er hovedsakelig brungul, men brune tegninger.

Levevis

De aller fleste har larver på gress eller andre enfrøbladete planter.

Utbredelse

Arten er utbredt i El Salvador, Honduras, Guatemala og det sørlige Mexico.
Argentinas herrelandslag i ishockey

Historikk

Det argentinske herrelandslaget i ishockey spilte sin første kamp i februar 2012 mot Mexico, i en treningskamp i Cuautitlán Izcalli. Argentina tapte kampen 1–5, og spilte dagen etter en ny kamp som endte med et enda større tap; 1–10.
Argentina deltok under den første utgaven av Panamerikansk Ishockeyturnering i 2014. De kom seg helt til bronsefinalen, der de tapte 9–1 mot Colombia.