Ishockey-VM 1970 (pulje A)

Bakgrunn

Fra det første verdensmesterskapet i ishockey i 1920 (under OL i Antwerpen var turneringen kun åpen for amatørspillere. Canada sendte et sen amatørklubbslag, vanligvis den forrige sesongens Allan Cup-mester, for å representere landet i turneringen. Disse lagene bestod oftest av universitetsspillere eller ubetalte spillere som var ansatt i et andre yrker på heltid. Fra 1920 til 1961 vant de canadiske amatørklubbene de fleste VM- og OL-titler. For de canadiske spillerne som gjorde ishockey til en karriere ville i stedet spille i en av de ulike profesjonelle ishockeyligaene, hvor de beste spillerne nådde National Hockey League (NHL). Spillernes profesjonelle status diskvalifiserte dem derfor fra å spille i VM eller OL under tidens regler.
Ishockey ble spilt for første gang i Sovjetunionen i 1946 med opprettelsen av en ishockeyliga, da landet til da hadde fokusert på bandy (som ble omtalt som «russisk hockey»). Sovjetunionens elitesportsforeninger, CSKA, Dynamo og Spartak, ble raskt topplagene i den sovjetiske mesterskapsligaen og leverte spillerne til landslaget. De sovjetiske ishockeyspillerne var «statsamatører», altså idrettsutøvere som formelt sett var amatør, men som ble forsørget av staten og dermed for alle praktiske formål var profesjonelle. Spillerne hadde andre titulære yrker; for eksempel hadde var spillerne i HK Dinamo Moskva offiserer i KGB, mens HK CSKA Moskva-spillere ble offiserer i Den røde armé (hæren). Dette bevarte en spillers amatørstatus så de var spilleberettigede for OL og VM, og spillerne ville ha en karriere etter at deres spillekarrierer var avsluttet.
Fra 1954 begynte det sovjetiske landslaget under ledelse av Anatolij Tarasov å dominere de internasjonale konkurransene: de vant ni verdensmesterskap mellom 1954 og 1969, inkludert syv titler på rad på 1960-tallet. Sovjetunionen vant sitt første OL-gull ved Vinter-OL i 1956, etterfulgt av OL-gull i 1964 og 1968. Som svar på dette implementerte Canada et nasjonalt landslagsprogram i 1962, ledet av Father David Bauer med Canadas beste amatørspillere. Men Canadas beste spillere ble vanligvis profesjonelle og landslaget utgjorde derfor for det meste universitetsspillere.
De europeiske lagene fortsatte med å at forbedre seg og Canadian Amateur Hockey Association (CAHA) følte etterhånden at deres amatørspillere ikke lengere var konkurransedyktige mot de europeiske landslagene, og særlig statsamatørene fra Sovjetunionen og Tsjekkoslovakia. I de seks verdensmesterskapene siden 1964 klarte Canada kun å vinne bronse tre ganger, og stod uten medaljer i de andre turneringene. I 1969 grunnla Canadas regering Hockey Canada, en organisasjon med formål å koordinere det canadiske landslagets deltagelse i internasjonale turneringer med sine amatørorganisasjonene og NHL. Organisasjonen møttes i mars 1969 i Toronto for å utvelge det beste laget mulig for å representere landet ved ishockey-VM i 1970, som var planlagt å bli holdt i Montréal og Winnipeg i Canada for første gang noensinne. Samtidig presset de på for å få lov til å anvende spillere fra profesjonelle ligaer til VM.
Ved IIHFs kongress i mars 1969 i Stockholm innledet Canadas representanter en diskusjon om felles deltagelse av amatører og profesjonelle spillere i VM. Det canadiske forslaget om at hvert lag kunne stille med inntil seks profesjonelle spillere fikk støtte fra et klart flertall i IIHFs styre. Canada, USA, Storbritannia og Sovjetunionen stemte for, mens Sverige og Finland stemte imot. Tsjekkoslovakia stemte blankt, men etter å ha studert forslaget nærmere sa den tsjekkoslovakiske representanten at de ville stemme for forslaget.
Forslaget ble deretter sendt ratifisering for samtlige av IIHFs 29 medlemsland ved IIHFs årskongress i juli i Crans-sur-Sierre, hvor diskusjonen om «åpne mesterskap» fortsatte. Canada sendte en uvanlig delegasjon på 15 personer for å delta på kongressen, ledet av NHLs president Clarence Campbell. En dokumentar om profesjonell hockey ble også vist med Canadas statsminister Pierre Trudeau som adresserte kongressen med et forslag om å åpne verdensmesterskapene for profesjonelle spillere.
Avstemningen om «åpne mesterskap» ble delt. Omtrent 20 delegater stemte for og 30 mot forslaget. Kongressen bestemte seg imidlertid for å tillate ni profesjonelle spillere på landslagene i pulje A som et eksperiment i ett år, forutsatt at spillerne ikke var fra NHL-lag, men fra mindre profesjonelle klubber. Når denne resolusjonen ble diskutert endte avstemningen uavgjort med like mange stemmer for og mot, inntil at IIHF-president John «Bunny» Ahearne avgjorde avstemningen til ja-sidens fordel. Det ble således bestemt at amatørstatus skulle gis til spillerne som hadde forlatt profesjonell hockey seks uker før mesterskapet i motsetning til seks måneder som tidligere hadde vært praksisen.
Presidenten i Den internasjonale olympiske komité (IOK), Avery Brundage, var en kraftig motstander av ideen om at amatører og profesjonelle kunne konkurrere sammen og var kjent for å kjempe hardt mot alle former for profesjonalisme i OL. Han hadde flere ganger uttrykt at alpin skisport skulle fjernes fra OL, og klargjorde overfor IIHF at et brudd på denne koden ville sette ishockeys status som en olympisk sport i fare hvis endringen ble innført.
Ved den årlige Izvestija-turneringen i Moskva i desember 1969 testet Canada den nye proff-regelen. Selv om de kun spilte med fem av de tillatte ni profesjonelle spillere endte Canada på andreplass i turneringen og spilt uavgjort 2–2 mot Sovjetunionen.
Under et ekstraordinært IIHF-møte i Genève 3.-4. januar 1970 oppsto det nye spenninger mellom IIHFs ledelse og den canadiske organisasjonskomiteen. I frykt for å miste sin amatørstatus og dermed medføre at ishockey mistet sin status som olympisk sport trakk IIHF tilbake deres beslutning om å tillate profesjonelle spillere i VM, og Canada fikk dermed forbud mot å bruke profesjonelle spillere. Canadierne reagerte med å frasi seg vertskapet for VM-turneringen, og presidenten i Canadas ishockeyforbund (Canadian Amateur Hockey Association), Earl Dawson, erklærte under møtet at Canada hverken ville delta i VM-turneringen eller stille opp mot noen europeiske lag før Canada fikk lov til å benytte sine beste spillere. Den 4. januar 1970 meldte Helse- og velferdsminister John Munroe offisielt at Canada hadde trukket seg fra all internasjonal ishockeykonkurranse og ikke ville returnere før at «åpne mesterskap» ble akseptert av IIHF.

Valg av vertsnasjon

På IIHFs 52. årskongress i Grenoble 5.–18. februar 1968 vedtok Det internasjonale ishockeyforbundet (IIHF) å arrangere VM i 1970 i Winnipeg og Montréal i Canada. Det ble også vedtatt at B-puljen skulle arrangeres i București og Braşov i Romania. Da Canada frasa seg å arrangere turneringen stilte Sverige seg villige til å overta arrangementet på kort varsel. 
Det var andre år på rad at Sverige overtok vertskapet på kort varsel: i 1969 måtte Tsjekkoslovakia frasi seg arrangementet på grunn av den politiske krisen i landet som følge av Prahavåren og den sovjetiske invasjonen av landet i 1968.

Format

Formatet var det samme som i VM-turneringen året før. Turneringen ble spilt som en dobbeltserie (round robin) der alle lagene møttes to ganger. De tre beste lagene ved sluttplasseringen vant, mens laget på sisteplass rykket ned til pulje B i VM-turneringen i 1971.
IIHFs årskongress i Crans-sur-Sierre i juli 1969 medførte også den mest omfattende og dramatiske regelendringen i internasjonal ishockey til dato. For å tilpasse seg reglene i NHL stemte IIHF for å tillate kroppstaklinger i alle områder av isen. Tidligere var det bare tillatt for backer å takle motstanderens løpere i sin egen forsvarssone, mens taklinger i nøytral sone var forbudt. Regelendringen ble vedtatt 8. juli 1969 Den svenske delegasjonen hadde kjempet hardt for reformen, og hadde forsøkt å få vedtatt regelendringen på tre tidligere kongresser (1960, 1963 og 1966) uten hell. Blant motstanderne var IIHFs president Bunny Ahearne, som fryktet at ishockey ville bli «en sport for bøller».

Lagoppsett

Hvert lag skulle bestå av maksimalt 15 utespillere (løpere og backer) samt to målvakter. Alle seks deltakende lag, gjennom en bekreftelse fra deres respektive nasjonale forbund, skulle levere en liste over lagoppsett senest to uker før turneringsstart, og et endelig lagoppsett ved "passkontroll-møte" før turneringens begynnelse.