Roger Revelle

Karriere

Roger Revelle ble født i Seattle i 1909 og vokste opp i Sør-California. Etter studier i geologi ved Pomona College gikk han videre til University of California, Berkeley, der han forsvarte en doktorgrad i oseanografi i 1936. Mens han studerte ved Cal ble han også med i ingeniørforeningen Theta Tau. 
Mye av Revelles tidlige arbeid innen oseanografi ble gjort ved Scripps Institution of Oceanography, et havforskningsinstitutt under University of California, San Diego. Under andre verdenskrig arbeidet han også som oseanograf for den amerikanske marinen. I 1950 ble han direktør for Scripps, en stilling han besatt frem til 1964. På det politiske plan sto han opp mot et forslag om at alle ansatte ved UC skulle måtte besverge en anti-kommunistisk ed under McCarthy-perioden. 
I begynnelsen av 1960-årene tjente Revelle som vitenskapelig rådgiver for det amerikanske innenriksdepartementet ledet av Stewart Udall under Kennedy-administrasjonen. Senere, i 1974, ble han president for American Association for Advancement of Science.

Utvikling av oseanografi

Revelle var sterkt involvert i utviklingen av oseanografi i USA og internasjonalt etter andre verdenskrig. Mens han arbeidet for marinen i slutten av 1940-årene hjalp han til med å bestemme hvilke prosjekter som skulle få midler, og han foreslo at marinen burde drive grunnforskning i tillegg til å utvikle ny teknologi. Ved Scripps lansert han flere større ekspedisjoner i 1950-årene, slik som MIDPAC, TRANSPAC (med Canada og Japan), EQUAPAC, og NORPAC, alle med fokus på utforsking av nye deler av Stillehavet. Han og andre forskere ved Scripps hjalp amerikanske styresmakter til å planlegge kjernefysiske prøvespregninger, i håp om at havforskerne kunne gjøre bruk av data fra dette. Revelle var en av styreledere i den innflytelsesrike komiteen for National Academy of Sciences studier av biologiske effekter av radioaktiv stråling (BEAR), som fikk publisert sine resultater i 1956. I 1952 ble han  flyttet Massachusetts Institute of Technology Visibility Lab (forskning på skyer og tåke som begrenser flytrafikk) sammen med Seibert Q. Duntley med økonomisk støtte av den amerikanske marinen. Sammen med havforskere ved Woods Hole Oceanographic Institution, planla Revelle  det amerikanske bidrag til oseanografiprogramet for det det internasjonale geofysiske år. Han ble den første presidenten av Scientific Committee on Oceanic Research, en internasjonal gruppe av forskere satt til å gi råd om internasjonale prosjekter. Han var også en hyppig rådgiver for Intergovernmental Oceanographic Commission, opprettet i 1960.

Global oppvarming

Revelle var medvirkende til å stifte det nternasjonale geofysiske år i 1958 og var en av grunnleggerne og lederne av den første Committee on Climate Change and the Ocean (Komiteen for klimaendring og Havet) (CCCO) under den Vitenskapelige Komité for Ocean Research (SCOR) og den Internasjonale Oceanic Commission (IOC). Under planlegging for det internasjonale geofysiske år under Revelle ledelse, deltok Scripps Institution of Oceanography i dette, og institusjonen ble senere senter for det Atmospheric Carbon Dioxide Program. I juli 1956 sluttet oseanografen Charles David Keeling seg til Scripps Institution of Oceanography for å lede dette programmet. Keeling fikk i gang målinger av atmosfærisk karbondioksid ved Mauna Loa-observatoriet på Mauna Loa, Hawaii, og i Antarktis.
I 1957 var Revelle medforfatter av en artikkel med Hans Suess som foreslo at jordens hav ville absorberer overflødig karbondioksid generert av forbrenning av fossile energikilder til en mye lavere rate enn tidligere estimert av forskere innenfor geofysisk. Dette var dermed en påstand som tydet på at menneskelig utslipp av gasser kan skape en drivhuseffekten som ville føre til global oppvarming over tid. Selv om andre artikler i samme tidsskrift diskutert karbondioksidnivåer, så var artikkelen til Suess og Revelle «den eneste av de tre som understreket at den stadig økende mengden av CO₂ har oppstått på grunn av vår brenning av fossilt brensel, og bringer oppmerksomhet mot det faktum at det kan forårsake global oppvarming over tid.»
Revelle og Suess beskrevet en såkalt «buffer-faktor», nå kjent som Revelle-faktoren, som er en motstand mot at atmosfærisk karbondioksid blir absorbert av havets overflatelag som utgjøres av kjemiske prosesser der bikarbonat inngår. I hovedsak er det slik at for å tas opp av havet, må karbondioksidgass splittes opp til en av komponentene i kullsyre: et karbonation, bikarbonation, eller protonert karbonsyre, og produktet av disse kjemiske dissosiasjons konstantfaktorene danner et slags mottrykk som begrenser hvor fort karbondioksid kan opptas i overflaten havet. Geologi, geokjemi, atmosfærekjemi, havkjemi og flere andre fagfelter er et tidligst eksempel på tverrfaglig samarbeid, som 50 år senere ble en hel gren av vitenskapen om global oppvarming.

University of California San Diego

I løpet av slutten av 1950-årene, kjempet Revelle for etablering av et Universitet i California med campus i San Diego. Han møtte motstand fra de medlemmene av universitetsstyret som ville ha foretrukket bare å utvide University of California, Los Angeles sin campus i stedet for å lage en helt ny campus i San Diego. Han også var i strid med politikere fra San Diego og forretningsmenn som mente at campus burde være etablert i sentrum av San Diego, for eksempel i nærheten av San Diego State University eller i Balboa Park. Vedtaket om opprettelsen ble gjort i 1959, og de første studenter ble tatt opp i 1960, og de første bachelorstudenter ble tatt opp i 1964.
Revelles kamp for å skaffe et passende landområde for den nye campusområdet sette ham i konkurranse med forskeren Jonas Salk, og Revelle mistet litt av hva han kalte den «beste del av landområdet vi hadde» til den nye Salk Institute for Biological Studies. I senere år fortsatte Revelle å vise en viss grad av fiendskap mot Salk, og han sa en gang: «Han er en folkehelt, selv om han er... ikke veldig smart».
Revelle forlot Scripps Institution of Oceanography i 1963 og grunnla (det nå nedlagte) Harvard Center for Population and Development Studies ved Harvard University. I over ti år ledet han sentret og satte fokus på anvendelse av naturvitenskap og teknologi for å løse problemene med hungersnød i verden. I 1976 kom han tilbake til University of California San Diego der han fikk et professorat innenfor Vitenskap, Teknologi og Samfunnskontakt (STPA) ved instituttet for statsvitenskap.

Ettermæle

I løpet av hans siste tiår ved University of California, San Diego og Scripps Institution of Oceanography, fortsatte Revelle å arbeide og undervise. Tidlig i 1980-årene, underviste han ved seminarer på lavere nivå to ganger i året, i studier for Energi- og utvikling (hovedsakelig relatert til problemer i Afrika), karbondioksidproblemet (nå omtalt som global oppvarming), og havpolitikk relaterte temaer. I 1986 vant han Balzan-Prisen for oseanografi/klimatologi.
Et hjerteinfarkt i 1990 tvang ham til å flytte sine kurs til Scripps Institution fra Revelle College provost kontor, hvor han fortsatte å undervise i havpolitikk til sin død året etter. I 1991 ble han tildelt National Medal of Science av President George H. W. Bush, hans kommentar til journalist var da: «jeg fikk den for å være bestefar til drivhuseffekten».
Revelle døde i San Diego den 15. juli 1991 på grunn av komplikasjoner etter et hjerteattakk. Han etterlot seg sin kone, Ellen Clark Revelle (1910-2009), tre døtre og en sønn, William, samt en rekke barnebarn.
For å hedre hans minne ble et nytt forskningsfartøy ved Scripps Institution døpt R/V «Roger Revelle». Ocean Studier Styret av National Academies of Sciences, ingeniørfag og medisin skapte Roger Revelle minneforedrag i en serien for å minnes Revelle i 1999, med foredragsholderne som snakker om temaer innenfor oseanografi og opplysning.