Johannes Brahms

Mellom  Detmold og Hamburg

I 1857 flyttet Brahms til Detmold hvor han ledet et kor og ga klaverundervisning. På denne tiden var han i gang med et nytt stort prosjekt: den første klaverkonsert op.15 i d-moll. Joseph Joachim ga råd angående orkestreringen. Konserten er ofte blitt tolket i lys av den ikke-gjengjeldte lidenskapen til Clara Schumann, den fasen var jo nettopp avsluttet. Verket ble uroppført i Hannover 22. januar 1859, andre oppføring i Leipzig fem dager senere. Begeistringen Brahms hadde håpet på uteble, men han skjulte ikke skuffelsen og satte seg fore at det neste verket skulle «lyde ganske annerledes». Han holdt sitt forsett: Den andre klaverkonserten op. 83 i B-dur (som kom 22 år etter den første) hadde en helt annen karakter enn d-moll-konserten. 
Ved siden av klaverkonserten skrev han orkesterserenader og lieder, blant annet Unter Blüten des Mai’s spielt’ ich mit ihrer Hand. Sangens tittel henspiller på et nytt damebekjentskap, Agathe von Siebold. En sommer viste de sin forelskelse så åpent at Clara Schumann ble sjalu og kunne konstatere at Brahms ganske raskt hadde kommet seg over skuffelsen. Men de hadde knapt utvekslet forlovelsesringer før Brahms foretok et tilbaketog. Han så seg ikke i stand til å binde seg på dette tidspunkt. Det gjorde han heller ikke senere, og Brahms forble ungkar hele livet. Noen år etter, i første sats av andre strykesekstett, la han inn et tema over tonerekken A-G-A-H-E som henspiller på fornavnet Agathe. Han sa da selv: «Nå har jeg tatt farvel med min siste kjærlighet».  I mai 1859 flyttet han til Hamburg hvor han skrev Magelonen-Gesänge – som han først fullførte i 1869 – kammermusikk og tallrike klavervariasjoner: … «über ein eigenes Thema», … «über ein ungarisches Lied», „… «über ein Thema von Händel», … «über ein Thema von Schumann» (firhendig). 
Det var fremdeles vanskelig for Brahms å få utgitt sine verker; forleggerne var forsiktige – den første klaverkonserten gjorde ikke suksess, og klaverstykkene ble regnet som vanskelige å spille. Hans perfeksjonisme la også hindringer i veien, for han lot ofte sine forleggere gå og vente på at han skulle sende manuskriptene mens han finpusset på komposisjonene. I 1860 ble han kjent med forleggeren Fritz Simrock, og forlaget Simrocks utgivelser skulle bli viktige for utbredelsen av Brahms' komposisjoner.
Hele livet vaklet han mellom ønsket om friheten som uavhengig kunstner (ulempen var ensomhet) og ønsket om en fast ansettelse og en posisjon i musikklivet (ulempen var ufrihet), og i begynnelsen av 1860-årene mente han å ha mulighet til å få dirigentposten ved Hamburgs kor- og orkesterforening. Dessverre lyktes det ikke hans faderlige venn og hjelper Theodor Avé-Lallemant å skaffe ham jobben, ja ikke en gang alternativet som korleder av Singakademie fikk han. Selv om Brahms ikke hadde søkt disse postene åpent var han dypt såret over at Julius Stockhausen ble foretrukket. Avé-Lallemant skrev i et brev til Brahms at man trengte et utadvendt menneske med ledelseserfaring, og Brahms var ikke kjent for å komme spesielt godt ut av det med musikerne når han dirigerte. Affæren belastet i flere år det vennskapelige forholdet til Avé-Lallemant, og ble en anledning til å vende Hamburg ryggen.

I Wien

Tidlig på høsten 1862 forlot Brahms Hamburg og reiste til Wien. Oppholdet førte til en viss suksess: under et privat aftenarrangement spilte Brahms sin klaverkvartett i g-moll sammen med Hellmesberger-kvartetten. Josef Hellmesberger senior utbrøt i den forbindelse begeistret: «Dette er Beethovens arvtaker». Brahms var ikke helt komfortabel med utsagnet – han fryktet å komme dårlig ut av en sammenligning med Beethoven.
I 1863 aksepterte Brahms et tilbud om å bli leder av Wiener Singakademie. Det viste seg at koret var i en dårlig forfatning, og Brahms' valg av repertoar slo heller ikke helt an i Wien, det ble for tungt og seriøst for Wiens innbyggere. Så selv om koret ville at han skulle fortsette, sa han opp jobben etter første sesong. I et brev til Clara Schumann gav han uttrykk for at han følte at han manglet organisasjonstalent, og at livet ble for hektisk – det var nok fordelene ved livet som fri kunstner som lokket igjen.
I årene fra 1864 skrev han en rekke åndelige korverk, en motett, Marienliedern op. 29, Åndelig sang op. 30 og noen verdslige duetter han fikk utgitt og tjente litt penger på. På denne tiden ferierte Brahms i Baden-Baden, et av tidens mest populære feriesteder. Her var det kunstnerkolonier, det ble gitt sommerkonserter, operaer ble oppført, og man kunne knytte kontakter og få oppdrag for vinteren. Dessuten hadde Clara Schumann kjøpt et hus litt utenfor byen. Brahms hadde en god helse og likte å gå lange turer i naturen, der tenkte han klarest. I det hele tatt gjorde han mye komposisjonsarbeid om sommeren – om vinteren var han gjerne opptatt med øve inn og framføre musikk. En sommer i Baden-Baden skrev han Klaverkvintett op. 34, et krevende verk som han omarbeidet flere ganger før han var fornøyd. Verket preges av en fortettet måte å utvikle temaene på – et særtrekk ved Brahms komposisjonsmåte.
I 1866 hadde han skrevet ferdig et rekviem for kor og orkester. Et rekviem er en katolsk dødsmesse med latinske tekster som uttrykker en bønn om å gi den døde evig hvile. Brahms – som var en avkristnet protestant – brukte en sammensetning av tyske bibeltekster hvor fellesnevneren var å gi de sørgende trøst. Det uvanlige valget førte til problemer med å få verket oppført, men deler av musikken ble oppført høsten 1867 – det ble en fiasko, hovedsakelig fordi paukeslageren misforsto partituret. Etter en lang øvingsperiode vinteren 1867–68 ble hele verket oppført i Bremen langfredag 1868. Mottakelsen var overveldende, og de neste årene gikk rekviemet sin seiersgang i en rekke byer. Med dette verket, Ein deutsches Requiem, fikk Brahms sitt endelige gjennombrudd.
Neste store utgivelse var de kjente Ungarische Tänze («Ungarske danser») for firhendig klaver. Dette var en samling sigøynermelodier, folketoner og annet som han hadde tatt vare på etter tiden med sin gamle venn Reményi. Utgivelsen ble svært lønnsom, og det ble også gitt ut arrangementer for tohendig klaver og for orkester. Brahms orkestrerte selv den første, tredje og tiende, resten utførte andre, for eksempel tok Antonín Dvořák for seg nr. 17–21. For å øke salget utformet utgiveren Simrock omslaget slik at Brahms framsto som komponist (mens det på selve notene sto «arr. av Brahms»). Andre musikere, deriblant Reményi, meldte seg som opphavsmenn til flere av melodiene, og beskyldninger om plagiat og tyveri florerte. Men uansett førte samlingen til at Brahms nådde ut til et helt nytt publikum med den lett tilgjengelige musikken.
Senere fulgte andre i hans fotspor, for eksempel Grieg med Norske danser og Dvořák med Slaviske danser. Brahms hjalp for øvrig den åtte år yngre komponisten Dvořák til berømmelse ved å anbefale ham for Simrock. Dvořáks første utgivelse var første sett av nettopp Slaviske danser og det ble hans store gjennombrudd. I begynnelsen ble han oppfattet som en del av Brahms-bevegelsen, men det viste seg at musikken hans var annerledes, mer melodiøs og tilgjengelig. Brahms, som var opptatt av å lage slitesterk musikk for viderekomne, mente Dvořák skrev flyktig musikk, og var med noen unntak ikke spesielt begeistret for musikken hans. 
Brahms var nå blitt så populær som pianist at han kunne livnære seg uten fast ansettelse. Han overtok likevel ledelsen for Wiener Singverein i 1873, men sa jobben fra seg i 1875. Han og forleggeren tjente nå så godt på allerede utgitte komposisjoner at Simrock formelig løp etter ham med bønn om nye komposisjoner som kunne publiseres.

De symfoniske verkenes tid

Brahms begynte med å skrive på sin første symfoni i 1862, men fullførte den først i 1876 i Sassnitz på Rügen. Symfoni nr 1 i c-moll op.68 ble uroppført 4. november 1876 i Karlsruhe, Symfoni nr 2 i D-dur op.73 30. desember 1877 i Wien. I mars 1878 fikk Brahms et æresdoktorat ved universitetet i Breslau. I 1880 arbeidet Brahms på to ouverturer op. 80 og op. 81, om dem sa han: «Den ene gråter, den andre ler». Under oppholdet i Wiesbaden sommeren 1883 komponerte han Symfoni nr 3 i F-dur op. 90. Den ble uroppført desember samme år i Wien. Symfoni nr 4 i e-moll op. 98 skrev han under sommeroppholdene i 1884 og 1885 i Mürzzuschlag i Steiermark. Uroppføringen skjedde med Meininger Hofkapelle under ledelse av Hans von Bülow 25. oktober 1885 i Meiningen. Etterpå reiste Brahms og Bülow sammen rundt med stykket på en Rheinland–Holland-turné, hvor også Brahms enkelte ganger dirigerte orkesteret.

Siste år

I tiden som fulgte skrev Brahms først og fremst kammermusikk (fiolin- og cellosonater). Han ble ærespresident i Wiens Tonkünstlerverein i 1886. Hertugparet i Meiningen, Ellen Franz og Georg II av Sachsen-Meiningen ble hans nære venner, likeens dirigenten Fritz Steinbach og den kjente klarinettisten Richard Mühlfeld som han skrev Trio für Klarinette, Violoncello und Klavier a-Moll op. 114 og Klarinettenquintett h-Moll op. 115 for. De to siste årtiene av livet var Brahms en ledende personlighet på den internasjonale musikkscenen, og ble beundret og æret som pianist, dirigent og komponist. Han ble tildelt tallrike utmerkelser og æresmedlemskap, noe Brahms kommenterte med «Å få en idé til en god melodi er mer kjærkomment enn Leopoldsordenen». I 1889 fikk han æresborgerskap i Hamburg, fram til 1948 den eneste som var født i byen. 
Brahms døde 3. april 1897 i en alder av 63 år i Karlsgasse 4. Enkelte biografier oppga leverkreft som dødsårsaken, men man regner nå med at det dreide seg om bukspyttkjertelkreft. Han er gravlagt i en æresgrav på Wiener Zentralfriedhof.
14. september 2000 ble Johannes Brahms opptatt i Walhalla som den 126. «tysker som har utmerket seg på prisverdig måte» og den 13. komponisten. Bysten er utført av skulptøren Milan Knobloch.

Personen Brahms

Av natur var Johannes Brahms reservert, men skal som ungdom ha vært åpen og entusiastisk, og velvillig innstilt til sine medmennesker. Den voksne Brahms får litt mer varierende omtale; eleven Gustav Jenner skrev at selv om Brahms' rykte som grinebiter var velbegrunnet, kunne få være så elskverdig som han. Grieg beskrev Brahms som en bjørn med de snilleste øyne han hadde sett. Brahms var glad i barn, og delte gjerne ut sukkertøy under sine mange vandringer i skogene rundt Wien. Livet gjennom hadde han en stor krets av venner og bekjente, men isolerte seg i sine senere år. Han kunne opptre ubehersket og arrogant og støte folk fra seg; etter en reise til Budapest sammen med Brahms skrev (den «nytyske») komponisten, dikteren og litteraten Peter Cornelius i sin dagbok : «Én jeg nå er ferdig med, det er Johannes Brahms, et tvers igjennom egoistisk menneske». 
Selv om Brahms etterhvert tjente gode penger foretrakk han en nøktern livsstil, og bodde i en treroms leilighet i Karlsgasse med en husholderske. Mye av pengene han tjente ga han bort til slektninger, og anonymt ga han en rekke unge musikere økonomisk hjelp. Brahms giftet seg aldri, og hans forhold til kvinner var komplisert. Selv sa han at det negative synet  på samliv og ekteskap kom av de tidlige erfaringene han fikk med prostituerte i Hamburgs havnekvarter. Likevel var han ofte forelsket.
En samtidig fra Wien beskrev Brahms slik: «På gaten så man ofte Brahms komme gående, langsomt og adstadig, med grått hår, helskjegg, rødsprengt ansikt, med tykk mage, brede sko og i altfor store klær. Når han snakket, låt han som en kjøpmann fra Hamburg».
Som komponist var Brahms ekstremt perfeksjonistisk. Han ødela mange tidlige verk, eksempelvis en fiolinsonate han i tidlige år framførte med Reményi, og han hevdet en gang å ha ødelagt 20 strykekvartetter før den første ble utgitt i 1873. I løpet av flere år endret han det som opprinnelig skulle bli en symfoni til sin første pianokonsert. Den første offisielle symfonien tok det ham femten år å fullføre, og selv etter de første oppføringene ødela Brahms den opprinnelige førstesatsen og erstattet den med en ny før symfonien ble publisert.

Beethovens etterfølger?

Brahms blir fremdeles ofte betegnet som «Beethovens legitime etterfølger». Brahms var selv skeptisk til betegnelsen, som hadde utgangspunkt i 1800-tallets musikkstrid mellom tilhengerne av den konservative absolutte musikken og de som betraktet seg som framskrittets representanter, tilhengerne av den nytyske skolen. Bevegelsen, som også ble kalt den nytyske musikken, var grunnlagt av Franz Liszt, en komponist Brahms hadde lite til overs for.

Musikkstriden

Meningsutvekslingene mellom de to fløyene hadde pågått siden 1860 og skyldtes en grunnleggende forskjell i forståelsen av musikk. Liszt og Richard Wagner var selvutnevnte representanter for framtidas musikk og ville utvikle musikken videre med symfoniske dikt og musikkdramaer. Et stikkord var programmusikk, motsatsen til absolutt musikk. Neue Zeitschrift für Musik, som Franz Brendel hadde tatt over, var de nytyskes talerør. Til de konservative hørte blant annet Joseph Joachim, Brahms og musikkritikeren Eduard Hanslick – at sistnevnte tok parti for Brahms' musikk var også grunnlag for et nært vennskap mellom de to. Deres mål var det Brahms beskrev med sitt yndingsuttrykk «dauerhafte Musik» (slitesterk/varig musikk), dvs at musikkens spesifikke kvalitet gjør at den ikke underlegges historisk endring.
Representanter for de konservative skrev et manifest, som også Joachim og Brahms undertegnet, hvor de protesterte mot det de oppfattet som et forsøk på å framstille det slik at alle seriøse musikere betraktet den «nytyske» skoles komposisjoner som spesielt verdifulle, og at striden – spesielt i Nord-Tyskland – nå var over til fordel for «framtidsmusikken». En lekkasje gjorde at et tekstutkast falt i hendene på motstanderne før det var klart for publikasjon. Nytyskerne svarte med en spøkefull og noe nedlatende artikkel i Brendels tidsskrift hvor det ble spilt på at de som sto bak var fire unge menn uten noen posisjon i musikklivet. Artikkelforfatteren hevdet at de protesterte mot det som hindret dem i å komme seg opp og fram, og at dersom de lyktes i å rydde vanskelighetene av veien kunne de love et «brorskap for ikke-opphissende og kjedelig kunst». Innlegget var underskrevet av «J. Geiger» (J. Felespelemann, dvs Joseph Joachim), «Hans Neubahn» (Hans Nyveien for Johannes Brahms – henspiller på Schumanns artikkel «Neue Bahnen») og dessuten «Krethi und Plethi». 
Dermed var stemningen mellom de stridende partene ødelagt. Brahms og Wagner holdt en kjølig avstand hele livet. Mens Brahms – som egentlig satte pris på Wagners musikk – holdt seg i skinnet, kunne ikke Wagner holde seg for god til å komme med enkelte nedsettende ytringer om Brahms' musikk. Men siden Wagner stort sett skrev musikkdramaer, en kunstform Brahms ikke forsøkte seg på, tråkket de ikke i hverandres bed. Av musikere fra Wagners leir var bare Felix Draeseke og Anton Bruckner seriøse rivaler på kor-, kammer-, og orkestermusikkens områder.
Eduard Hanslick var en av sin tids mest innflytelsesrike musikkritikere i Wien, og i og med at han med sin prestisje stilte seg fullt og helt bak de konservative, bidro han sterkt til at forestillingen om Brahms som Beethovens etterfølger festet seg. Enda en person viste seg som en glødende beundrer av den konservative retningen: Hans von Bülow. Han var opprinnelig en overbevist wagnerianer, men skiftet syn etter at kona Cosima forlot han til fordel for Wagner. Bülows holdning til Brahms manifesterte seg framfor alt i det kjente utsagnet at Brahms' første symfoni var Beethovens tiende.

Musikkstil og inspirasjonskilder

Brahms dyrket Beethoven, han elsket de klassisistiske komponistene Mozart og Haydn, og han studerte førklassiske komponister som Palestrina, Giovanni Gabrieli, Johann Adolf Hasse, Schütz, Händel og særlig Johann Sebastian Bach. Brahms anvendte middelalderens kirketonearter, den nederlandske kanonteknikken og strikt kontrapunktikk. Eksempler på Bach-inspirert kontrapunktikk finnes i den fugale finalen av Cellosonate nr. 1 og passacagliaen i den fjerde symfoniens finale.  Han følte seg forpliktet av fortiden, og når han avvek fra tradisjonen gjorde han det på en forsiktig måte. Selv om han stort sett overtok tradisjonelle former, skapte han uavhengige og selvstendige verk.
Tidlige romantiske komponister påvirket også i stor grad Brahms, spesielt Schumann. Under hans første opphold i Wien 1862/63 ble han opptatt av Franz Schuberts musikk, og vi kan finne trekk fra Schubert i Brahms' verk fra den tiden, for eksempel i de to pianokvartettene op. 25 og op. 26, og i pianokvintetten.
Den sterke modernistiske musikkbevegelsen de første tiårene av 1900-tallet – som anså seg selv som «progressiv» og anti-romantisk – avskrev Brahms som en avleggs senromantiker. Arnold Schönberg oppfattet derimot Brahms som en forløper for sin egen konsentrerte stil og skrev i 1930 artikkelen «Brahms, the progressive», hvor han påviste at Brahms avledet sine verk fra de minste motiviske kimceller. Likeens viste han at selv om Brahms lenge hadde vært en undervurderte klassisist bidro han i sine sene verk til å løse opp tonaliteten gjennom en «sentripetal harmonikk» – eksempelvis Intermezzi op. 117 for klaver. Schönbergs artikkel bidro til at Brahms' musikk fikk en ny vår i andre halvdel av 1900-tallet.
Brahms' verker deles ofte opp i tre skaperperioder: Den første ender med Ein deutsches Requiem, den andre med klaverkonsert nr 2, og den tredje starter med den tredje symfonien. I den første perioden merkes tydelig en romantisk grunninnstilling, den andre er preget av sterke klassisistiske innslag, og i den tredje smelter begge sammen.
Brahms' symfonier var lite tilgjengelige og satte det vanlige publikum og hans venner på en hard prøve. Om sin første symfoni skrev han: Nå vil jeg gjerne gjøre den sannynligvis svært overraskende meddelelse at min symfoni er lang og ikke akkurat lett å like. Også i de andre symfoniene arbeidet Brahms med harmonier som publikum kunne finne vanskelig å forstå.