Joruba (språk)

Historie

Stamfaren til jorubafolket er ifølge jorubaenes mytologi Oduduwa, sønn av Olúdùmarè, jorubafolkets høyeste gud.
Selv om de har en felles historie, er det kun siden andre halvdel av 1800-tallet at Oduduwas barn har hatt et felles navn. Før slavehandelen ble avskaffa ble jorubaene blant de befridde slavene i Freetown kjent blant europeere som Akú, et navn som stammer fra de første ordene i jorubahilsener som Ẹ kú àárọ̀ «god morgen» og Ẹ kú alẹ́ «god kveld». Ved et tidspunkt begynte man å bruke termen Yariba eller Yoruba, først bare i Ọyọriket. Termen ble brukt av hausatalende (som i dag), men dens opphav er uklart. Under innflytelse av jorubaen Samuel Ajayi Crowther (første biskop av Vest-Afrika og den første afrikanske biskopen i Den engelske kirke) og senere misjonærer, og til stor del på grunn av at en skriftlig versjon av språket ble utvikla, spredte termen yoruba seg til å omfatte alle talere av de beslektede dialektene.
Første gang en variant av joruba dukka opp på trykk var i 1819, i form av en liten ordliste som ble samla sammen av Bowdich, en engelsk diplomat i Ashantikonføderasjonen. Dette er relativt seint for et vestafrikansk språk med så stor spredning som joruba. Det kan forklares med at nesten ingen europeisk handel skjedde på jorubakysten før 1800-tallet.
Med lingvistiske metoder, for eksempel sammenlignende lingvistikk, glottokronologi og dialektologi, sammen med både tradisjonelle (muntlige) historiske kilder og arkeologiske funn, har man spredt litt lys over jorubafolket og deres historie før denne tida. De nordvestlige jorubadialektene viser for eksempel flere språklige innovasjoner. Dette, samt det faktum at sørøstlige og sentrale jorubaområder i allmennhet har eldre bosetninger, tyder på at innflyttinga til det nordvestlige jorubaområdet var seinere enn resten av området.

Standardjoruba

Standardjoruba er språkets skriftlige form, den standardvarietet som læres i skolen og som snakkes av nyhetsopplesere i radio. Standardjoruba stammer fra 1850-tallet, da Samuel A. Crowther ga ut en jorubagrammatikk og begynte sin bibeloversettelse. Selv om det til stor del er basert på dialektene i Ọyọ og Ibadan, har standardjoruba tatt til seg flere trekk fra andre dialekter. Dessuten har det visse trekk som er spesielle for denne språkvarieteten, for eksempel det forenklede vokalsystemet samt fremmede strukturer, som oversettingslån fra engelsk som stammer fra tidlige oversettelser av religiøse verk.
Ettersom utviklinga av standardjoruba ikke bygde på noen bevisst språkpolitikk er det delte meninger om hva som utgjør «genuin joruba». Visse forfattere anser Ọyọ-dialekten som den reineste formen, og andre hevder at det ikke finnes noen genuin joruba i det hele tatt. Standardjoruba, den varieteten som læres i skolen og brukes i mediene, har uansett vært en sterkt konsoliderende faktor når en felles jorubaidentitet har vokst fram.

Fonologi

De tre mulige stavelsesstrukturene i joruba er konsonant + vokal (KV), enkel vokal (V) og stavelsesbærende nasal (N). Hver stavelse har en av de tre tonene høy (´), mellomtone ( ̄; vanligvis umarkert) og lav (`). Setninga n̄ ò lọ «jeg gikk ikke» gir eksempel på alle de tre stavelsestypene.

Fonologiske prosesser

Når et ord går foran et annet ord som begynner på vokal skjer ofte assimilasjon eller elisjon av den ene vokalen. Ettersom stavelser på joruba vanligvis slutter på vokal og de fleste substantiv begynner på en, er dette et veldig vanlig fenomen som kun unngås i langsom eller unaturlig tale. Skriftspråket følger her talespråket i at avgrensninger mellom ord som forkortes på grunn av assimilasjon eller elisjon normalt ikke angis: ra ẹja → rẹja «kjøpe fisk». I blant velger forfattere å ha en apostrof for å angi en omgått vokal, si i ní ilé → n'ílé «i huset».
Lange vokaler inni ord signaliserer vanligvis at en konsonant har blitt omgått inni ordet. I slike tilfeller beholdes den eliderte vokalens tone, for eksempel àdìrò → ààrò «hard», koríko → koóko «gress», òtító → òótó «sannhet».

Grammatikk

Joruba er et isolerende språk. Den grunnleggende ordstillinga er SVO (subjekt–verb–objekt), som i ó na Adé «han slo Adé». Den enkle verbstammen henviser til en fullført handling (ofte kalt perfektum). Tid og aspekt markeres med preverbale partikler som ń «imperfektum/pågående presens», ti «datid». Negasjon uttrykkes med en preverbal partikkel kò. Serielle verbkonstruksjoner er vanlige, som i mange andre vestafrikanske språk.
Joruba skiller mellom menneskelige og ikke-menneskelige substantiv, hvilket er en rest av urnigerkongos substantivklassesystem. Forskjellen er bare åpenbar i at de to gruppene må ha ulike spørreord: tani for menneskelige substantiv («hvem?») og kini for ikke-menneskelige substantiv («hva?»). Assosiativkonstruksjonen (som dekker possessiv/genitiv og beslektede begrep) består av å stille substantiv ved siden av hverandre i rekkefølgen styrt–styrende, som i inú àpótí «innsida av kista» (lit. «innside kiste»), fìlà Àkàndé «Akandes lue» eller àpótí aṣọ «kleskiste» (Bamgboṣe 1966:110, Rowlands 1969:45-6). Mer enn to substantiver kan settes sammen: rélùweè abẹ́ ilẹ̀ «tunnelbane» (lit. «jernbane under bakken») og inú àpótí aṣọ «innsida av kleskista». I de sjeldne tilfellene der det er to mulige lesninger må man avgjøre etter sammenhengen.
Det finnes to «preposisjoner»: ní «på, ved, i» og sí «mot, til». Den første angir sted og mangel på bevegelse, den siste angir sted/retning med bevegelse (Sachnine 1997:19). Sted og retning uttrikkes av disse preposisjonene i kombinasjon med romlige relasjonelle substantiver som orí «topp», apá «side», inú «innside», etí «kant», abẹ́ «under», ilẹ̀ «nede», og så videre. Mange av disse romlige relasjonelle termene er historisk beslekta med termer for kroppsdeler.

Ordforråd

Nord for Jorubaland snakkes hausa. Den langvarige kontakten mellom joruba- og hausakulturene har hatt innflytelse på begge språka. Den påvirkninga som hausa har hatt på joruba kan tydeligst ses i de mange lånorda. To typer lånord fra hausa kan adskilles: for de første ord av rent hausaopphav, for det andre ord som kan spores til arabisk via hausa. Eksempler av den første typen er blant annet gèjíyà «trøtthet» (< hausa gàjíyàà), Ọbángíjì «allmektig Gud» (< hausa Ùbángíjì, bokstavelig «husfar»). Eksempler av den andre typen er blant annet ord som àlùbáríkà «velsignelse», àlàáfíà «velbehag» og àlùbọ́sà «løk» (Oyètádé & Buba 2000).