Antoine Louis

Bakgrunn

Antoine Louis ble utdannet i medisin av sin egen far, som var lege ved et militærhospital.

Lege og forfatter

Han dro så til Paris, der han arbeidet ved nervesykehuset Hôpital Salpêtrière. I 1743 trådte han inn i tjeneste som kirurg ved et regiment, og fikk ved Concurs stilling som Gagnant-mitrise ved Salpetriere. 
I årene 1744 til 1746 ble han ved sin medvirkning til premieskrifter for Akademiet for kirurgi kjent i fagmiljøene. I 1746 ble han medlem av Akademiet for kirurgi (Académie Royale de Chirurgie). Dette Académie Royale de Chirurgie var blitt opprettet 18. desember 1731 i lokaliteter i Louvre. Antoine Louis ble en sentral person ved utgivelsen av Mémoires de l'Académie royale de chirurgie; han redigerte i alt fire av de fem bindene.
Hans første skrifter var programmet Cours de chirurgie pratique sur les plaies d‘ armes a feu (1746) og Observations sur l‘ electricite . . .  avec des remarques sur son usage (1747). Ved sin livlige deltagelse i stridighetene mellom leger og kirurger ble flere av hans skrifter sentrale, da særlig der han kritiserte Combalusier.
Så fulgte Observations et remarques sur le virus cancereux etc. (1748), og - noe som ikke var skjedd på hundre år i kirurgkretser - en på latin forfattet dissertasjon Positiones anatomicae et chirgicae de vulnerbis capitis, quas praes. Salv. Morand, tueri conabitur etc (1749). Med denne ble han Maitre en Chirurgie. Han ble så professor i fysiologi og underviste som sådan i førti år. 
Antoine Louis fikk i 1757 stilling som kirurg ved Charite, men forlot stillingen som følge av tvister med hospitalsledelsen og ble i stedet i  1760 Chirurgien-major consultant for den franske armé ved øvre Rhinen. Han deltok da på to felttog.
I 1764, etter at Jean François Clément Morand trakk seg tilbake, ble han sekretær for Kirurgakademiet, og med dette begynte han en ekstraordinær virksomhet, også i litterær forstand.
Innen anatomien finnes det en ham til ære betegnelse for angulus sterni - som også kaller angulus ludovici, det vil si Louis-vinkelen. Den finnes mellom manubrium og corpus sterni og avgrenser øvre og nedre mediastinum fra hverandre.
Mellom 1749 og 1768 skrev han en god del leilighetsarbeider, som blant annet befattet seg med steinsnitt, vesentlige sykdommer, sikre dødstegn, veneriske sykdommer og deres behandling, spørsmålet om mord eller selvmord ved henging, angivelig sent fødte barns ektestatus, og minnetaler. 
Samtidig kom også flere større arbeider fra hans penn: Recueil d‘ observations d‘ anatomie et de chirurgie, pour servir de base a la theorie des plaies de tete par contrecoup (1768, i samarbeid med Sue); oversettelse av Hermann Boerhaaves kirurgiske aforismer (7 bind, 1768), leksikonet Dictionnaire de chirurgie (2 bind, 1772), Oeuvres diverses de chirurgie (2 bind, 1788), tre dusin avhandlinger i Mémoires de l' Acad. roy. de chir. (Tomus  II—V) og dessuten en rekke i Journal de médecine om de forskjelligste kirurgiske og rettsmedisinske forhold.
I romanen Jacques le fataliste et son maître ble han prist som militærlege av Denis Diderot.
Han var dessuten en produktiv artikkelfordatter for Encyclopédie ou Dictionnaire raisonné des sciences, des arts et des métiers, om anatomiske og medisinske emner. Han bidro også til Encyclopédie d’Yverdon, et senere prosjekt ledet av Fortunato Bartolomeo de Felice (1723–1789).
Han skrev i en meget elegant, klar og lettfattelig stil. Ved hans død fant man 24 pakker med manuskripter etterlatt. 
Louis var en av de mest åndfulle kirurger på 1700-tallet. Han hadde stor entusiasme for kunst og vitenskap, var en skarp og logisk tenker, mer forfatter enn praktiker, og han oppfant eller forbedret flere nyttige medisinske instrumenter. 
Han var også en innsiktsfull og upartisk biograf som skrev om berømte avdøde kirurger. 
I juni 1791 ble Antoine Louis spurt av Assemblée nationale (den franske nasjonalforsamling), som hadde gjennomført en strafferettsreform - om å utvikle utkast til en enhetlig og effektiv mekanisk innretning (effet d'une simple mécanique) for henrettelser (peine de mort). Nå, kort tid før sin egen død, samarbeidet han med Joseph-Ignace Guillotin på en henrettelsesmasjon som skulle bli kjent under sistnevnes navn, og en anvisning om bruken - Avis motive sur le mode de décollement (Moniteur universel, 1792). Man kalte den første konstruksjonen ham til ære for louisette eller louison . Denne første konstruksjonen ble bygget sammen med håndverkeren Tobias Schmidt (egentlig klaverbygger) med medvirkning fra skarpretteren Charles-Henri Sanson. De første prøver av henrettelsesmasjonen fant sted 17. april 1792; den befant seg på sykehuset Bicêtres indre gårdsrom, og man benyttet levende sauer og flere menneskelik som testobjekter. Resultetene var tilfredsstillende, men man modifiserte den opprinnelige klingeform og arstattet den med en trekantet form.