Françoise Sagan

Biografi

Françoise Sagan vokste opp i Paris, bortsett fra i krigsårene, da bodde hun med familien i le Dauphiné, utenfor Lyon. Faren var direktør for et firma, moren var hjemmeværende. Françoise var den yngste av søsknene. Hun gikk på ulike privatskoler, og ble utvist fra to av dem; først fra en klosterskole, på grunn av manglende evne til dyp åndelighet, senere fra en annen skole for å ha hengt en byste av Molière opp etter et tau.  Hun fikk sin Baccalauréat-eksamen i 1952, men klarte ikke opptaksprøven til Sorbonne.
Etter at Bonjour Tristesse var blitt en internasjonal bestselger, begynte et liv med berømmelse, rikdom og utskeielser.
Sagan var glad i raske biler, og i å kjøre dem fort. I 1957 hadde hun en svært alvorlig bilulykke med sin Aston Martin. Hun lå på sykehus i flere måneder, og måtte deretter avvennes de sterke, morfinbaserte smertestillende medisinene hun hadde fått etter ulykken.
Hun var avhengig av alkohol og forskjellige typer rusmidler gjennom livet. Hun levde hardt, kalte gambling en lidenskap og ble dømt to ganger for besittelse av narkotika.  
Hun var gift to ganger, første gang i 1958, med forlegger Guy Schoeller. Dette ekteskapet endte med skilsmisse i 1960. I 1962 giftet hun seg igjen, denne gang med den amerikanske maleren Robert Westhoff. De fikk sønnen Denis Westhoff samme år. I 1963 ble hun skilt fra Robert Westhoff. Senere hadde hun kortere og lengre forhold med både menn og kvinner. Hun var blant annet i et langvarig forhold med moteskaper Peggy Roche.
Sagan skrev sin egen nekrolog allerede i 1988. Den ble publisert i Le dictionnaire des auteurs (1988):  «Dukket opp i 1954 med en mager roman, Bonjour tristesse, som ble en verdensskandale. Hennes bortgang, etter et behagelig og slurvete liv og verk, var bare en skandale for henne selv».

Forfatterskap

I løpet av sin karriere skrev Sagan 20 romaner, tre novellesamlinger, ni teaterstykker, to biografier (Brigitte Bardot, 1975 og Sarah Bernhardt, ou le rire incassable, 1987) og flere andre tekster.  Hun skrev også filmmanus og sangtekster, og i 1958 skrev hun  libretto til en ballett med musikk av Michel Magne, Le Rendez-vous manqué. Balletten fikk ikke spesielt gode kritikker, men ble likevel oppført i London samme år, med tittelen The broken date.
I tillegg til at hun skrev manus direkte for film, er flere av romanene (blant annet Aimes-vous Brahms og Bonjour tristesse) og teaterstykkene hennes (blant annet Château en Suède og La robe mauve de Valentine) omarbeidet til film, for TV og kino. 
Den tynne romanen Bonjour tristesse, på knapt 30 000 ord, hadde så stor innflytelse, og var så provoserende for et helt samfunn, at den fortsatt er Sagans best kjente verk, til tross for hennes omfattende produksjon.

Bonjour tristesse

Denne romanen, tildelingen av Prix des Critiques, og de påfølgende anmeldelsene av kjente franske forfattere, som nobelprisvinneren François Mauriac, ble avgjørende for Sagans berømmelse. Mauriac skrev en artikkel om pristildelingen og den unge prismottageren i Le Figaro, der han roste romanen opp i skyene: «Dens litterære kvalitet stråler mot deg fra første side, og er udiskutabel». Mauriac omtalte Sagan som et sjarmerende lite monster («charmant petit monstre»), et tilnavn som ofte ble brukt om henne senere også. Selv om Mauriac roste romanens litterære kvalitet, var han sterkt kritisk til at hun ble tildelt Prix des Critiques. Han mente romanen ikke ga et sant bilde av samtidens unge franskmenn og deres åndelige liv (vie spirituelle).
Historien i Bonjour tristesse fortelles av 17 år gamle Cécile, som er på ferie ved Côte d'Azur sammen med sin far, som er enkemann, og hans unge kjæreste. Datteren har sitt første, korte romantiske eventyr med en kjekk jusstudent denne sommeren. En eldre kvinne, en venninne av Céciles avdøde mor, dukker opp. Hun tar ansvar og beordrer Cécile til å avslutte forholdet til studenten, og holde seg innendørs og studere. Kvinnen og Céciles far forelsker seg, og for å forhindre ekteskap mellom dem, legger Cécile en skjebnesvanger plan, der et påstått forhold mellom jusstudenten og farens unge ekskjæreste skal provosere frem sjalusi og gjenopprette status quo.
«Romanen var en øyeblikkelig skandalesuksess i et Frankrike som ville late som det var sjokkert over bokas emosjonelle intimitet og undergravende budskap». 
Boken hadde et kjølig, lakonisk språk. Den fanget tidsånden i 1950-årene, et tiår da grunnlaget ble lagt for den sosiale ungdomsrevolusjonen som fulgte i 1960-årene.

Ettermæle

I 2010 etablerte Sagans sønn, Denis Westhoff, litteraturprisen Le prix Françoise Sagan. Prisen deles ut årlig, for en franskspråklig roman eller novelle publisert i løpet av foregående år, og går fortrinnsvis til en forfatter som ennå ikke har mottatt noen premie eller ikke har mottatt noen større litteraturpris de siste månedene. Westhoff skriver på prisens nettsted at han opprettet Le prix Françoise Sagan for å hedre sin mors minne, men fremfor alt for å hedre bøker, og han håper å oppmuntre folk til å lese.
Flere gater og plasser er oppkalt etter Sagan, og et av de største bibliotekene i Paris bærer hennes navn: Mediathèque Françoise Sagan. Biblioteket og mediateket ligger i et bygningskompleks der det opprinnelig var en spedalsk-koloni. Bygningen ble oppført i 1632. Under den franske revolusjon i 1789 ble bygningen rekvirert og gjort om til fengsel. Både poeten André Chénier og Marki de Sade satt fengslet her. Siden 1811 har bygningen vært et fengselshospital for kvinner. Her har blant annet den kjente spionen Mata Hari vært fengslet. I 2015 åpnet Mediathèque Françoise Sagan, etter noen års rehabilitering og ombygging.