Kikkertsikte

Kikkertsikte er en type sikte for skytevåpen. Siktet fungerer stor sett på samme måte som en vanlig kikkert, men er beregnet for bruk av ett øye. De fleste kikkertsikter som produseres i dag har justerbar forstørrelse, men kikkertsikter med fast forstørrelse finnes også. Siktepunktet inni kikkerten kalles retikkel, og må stilles inn for å samsvare med prosjektilets treffpunkt.
Benevnelsen til siktene oppgis etter hvor mye forstørrelse de har, samt størrelsen på objektivet i millimeter. Eksempelvis kan en vanlig jaktkikkert ha spesifikasjonen «3-12x50 mm», som vil si at forstørrelsen kan justeres mellom 3 til 12 ganger, og at objektivet er 50 mm.
Kikkertsikter må som regel monteres på våpenet via en egen kikkertmontasje. Undersiden av kikkertmontasjen festes mot glidekassen (f.eks. med en picatinnyskinne). Oppsiden av de fleste kikkertmontasje har tradisjonelt vært av typen ringmontasjer som klemmer om mellomrøret til kikkerten, men skinnemontasjer tar stadig over som et mer moderne alternativ. Zeiss-skinnen er den mest utbredte standarden for skinnemontasjer.
Noen av de mest kjente kikkertsikteprodusentene som er virksomme per 2019 er Zeiss, Swarovski, Meopta, Leupold, Vortex, Bushnell, Kahles, Schmidt & Bender og Leica. Til mange typer jakt er et godt kikkertsikte så viktig at mange anbefaler å legge mer penger i kikkertsikte enn selve våpenet.

Historie

De første kjente eksperimentene for å utvikle optiske siktemidler til skytevåpen går tilbake til starten av 1600-tallet. Deretter gikk det flere århundrer hvor det ble prøvd ut forskjellige typer optiske sikter, men de fleste av disse forløperne til kikkertsiktet hadde store begrensninger i ytelse eller liten praktisk bruksverdi.
I 1776 forsøkte amerikaneren Charles Willson Peale å montere et teleskop på en rifle, men hadde utfordringer med å montere teleskopet ettersom det krevde kort øyeavstand. Skytteren måtte dermed ha øyet nesten helt inntil kikkerten, noe som resulterte i at teleskopet slo tilbake mot skytterens øye under rekyl og gav blåmerke rundt skytterens øye. Forsøket var dermed ingen suksess.
Det første dokumenterte funksjonelle kikkertsiktet ble oppfunnet mellom 1835 og 1840 av den britiske ingeniøren John Ratcliffe Chapman. Han hadde vist konseptet og deler av designet til Morgan James i Utica, New York, og de to gikk sammen om å produsere «Chapman-James-siktet». Det første av disse siktene ble dokumentert i boken The Improved American Rifle skrevet av Chapman i 1844. Boken ble utgitt i 1848, og utgitt på nytt så sent som i 1976.
I 1855 begynte William Malcolm i Syracuse (New York) å produsere sitt eget kikkertsikte. Han brukte et unikt design med akromatiske linser lik de som brukes i teleskop, og forbedret side- og høydejusteringen. Kikkertene sies å ha hatt mellom 3 til 20 ganger forstørrelse, muligens mer. Under den amerikanske borgerkrigen var siktene til William Malcolm vanlige, det samme var også en annen type sikter som var merket med L. M. Amidon, som antas å vise til navnet Leander Amadon fra Vermont. Andre kikkertsikter fra samme periode var «Davidson-siktet» (Davidson telescopic sight) og «Parker Hale-siktet» (Parker Hale telescopic sight).
Tidlige praktisk brukbare kikkertsikter basert på refraktorteleskop (linseteleskop) ble bygd i 1880 av August Fiedler i Stronsdorf, Østerrike, som arbeidet som skogbrukskommisjonær under prins Reuss.
Senere kom kikkertsikter med ekstra lang øyeavstand tiltenkt bruk på handvåpen (pistol og revolver) eller speiderrifler (scout rifle) med forovermontert kikkert. Et kjent historisk eksempel på slike kikkertsikter med lang øyeavstand er det tyske siktet ZF41 som ble brukt under andre verdenskrig på Karabiner 98k.
Et tidlig eksempel på portabel nattoptikk var det tyske Zielgerät (sikteinnretning) 1229 (ZG 1229) brukt under andre verdenskrig, også kjent under kodenavnet Vampir (vampyr). ZG 1229 Vampir regnes som «generasjon null» av aktiv infrarød nattoptikk, og ble utviklet for Wehrmacht til angrepsriflen StG 44. Siktet var tiltenkt nattbruk. Utlevering til tyske styrker startet i 1944, og systemet så kampbruk i liten skala fra februar 1945 til slutten av andre verdenskrig.

Optiske egenskaper

Kikkerter konstruert for forskjellige formål kan legge vekt på ulike optiske egenskaper. Mens en del tekniske egenskaper enkelt kan måles i laboratorie, så kan en del subjektive egenskaper være vanskelig å bestemme uten å se gjennom og sammenligne med andre kikkerter samtidig.

Forstørrelse

Forstørrelsen er hvor mange ganger et bilde blir forstørret. For eksempel vil en kikkert med 2 ganger forstørrelse gjøre at målet vil se like stort ut som om det var plassert på halve avstanden. På denne måten kan en kikkert uten forstørrelse sies å ha en forstørrelse på 1×. Det finnes også kikkertsikter med forstørrelse under 1× (f.eks. Swarovski Z8i 0.75-6x20), og forstørrelser under 1× vil forminske bildet i forhold til virkeligheten. Større forstørrelse er ikke alltid å foretrekke, men som hovedregel vil større forstørrelse være mer egnet dess lengre skyteavstand og dess roligere skyting. Skal det gjøres målveksling er det en fordel at den neste skiven også er synlig i kikkerten.
Et kikkertsikte bør både ha lav nok og høy nok forstørrelse i forhold til sin tiltenkte bruk. Sikter med lav forstørrelse er bedre egnet til hurtige skudd og når man vil ha bedre oversikt rundt målet. Sikter med høyere forstørrelse er bedre egnet til skyting fra stødig stilling på lengre hold eller når målet er lite og kan være vanskelig å se.

Zoom

Zoom angir hvor mye forstørrelsen kan endres på et kikkertsikte med variabel forstørrelse. Zoomfaktoren eller zoomomfanget (engelsk zoom ratio, ofte bare kalt zoom) regnes ut ved å ta forholdet mellom høyeste og laveste forstørrelse. Zoom og forstørrelse er med andre ord ikke det samme. For eksempel kan zoomomfanget til en kikkert med variabel forstørrelse mellom 3-9x finnes ved å regne ut 9 delt på 3, som altså gir et zoomomfang på 3 ganger. Sagt på en annen måte er zoomomfanget forholdet mellom korteste og lengste brennvidde (fokallengde).
De siste årene har produsentene stadig lansert kikkerter med økende zoomfaktor, det vil si større spenn mellom minste og høyeste forstørrelse. For eksempel var kikkert med 3-9 ganger forstørrelse (3x zoomfaktor) lenge standardvalget for jegere som drev med allsidig jakt. Kikkerter med 3-12 og 2,5-10 ganger forstørrelse har deretter også hatt en viss popularitet som allsidige jaktkikkerter (henholdsvis 4x og 5x zoomfaktor) hvilket gir et utvidet bruksområde. De par siste årene har det vært lansert mange kikkerter med 1-8 ganger forstørrelse (8x zoomfaktor) som også har blitt en populær type kikkert til allsidig jaktbruk ettersom de for mange typer jakt (bortsett fra skumringsjakt) gir nær samme ytelse som en 3-9 kikkert, pluss muligheten for lavere forstørrelse ved hurtige skudd. Langholdsskyting har også hatt en økende popularitet de siste årene, og da økes gjerne forstørrelsen i andre enden av skalaen (f.eks. 3-20).

Objektivdiameter

Objektivet er den fremste linsen på kikkerten, og objektivets diameter begrenser blant annet hvor mye lys som kan slippe inn. Eksempler på vanlige objektivdiametre er 24, 28, 30, 32, 40, 44, 50 og 56 mm. Gitt to kikkerter med tilsvarende kvalitet på linsene vil kikkerten med størst objektiv ha potensiale for å slippe gjennom mer lys.
Objektivdiameter kan sette begrensning på hvor mye lysgjennomgang en kikkert kan ha. Høy lysgjennomgangen er viktig ved skumringsjakt og annen skyting i dårlig lys, og da ønsker man ofte så stor objektivdiameter som mulig. Til jakt i mørke foretrekker mange kikkerter med objektiv mellom 56 mm eller helt opp til 72 mm (f.eks. 6-24x72). (Andre faktorer påvirker også lysgjennomgangen, for eksempel zoomområdet, kvalitet på linser og antall linser).

Utgangspupill

Utgangspupillen til en kikkert er størrelsen på lysåpningen som brukeren vil se gjennom okularet når øyeavstanden er korrekt. På en godt designet kikkert vil utgangspupillen på maks forstørrelse være matematisk bestemt, og kan finnes ved å ta diameteren til objektivet og dele den på forstørrelsen. For eksempel vil utgangspupillen til en kikkert med et 40 mm objektiv og 10 ganger maksimal forstørrelse kunne regnes ut til å være omtrent 40/10 = 4 mm. Dette regnestykket gjelder også for kikkerter med fast forstørrelse. Dersom man skrur ned forstørrelsen på en kikkert med variabel forstørrelse vil utgangspupillen øke, men hvor mye den øker avhenger en del av designet på okularet.
Fordeler med større utgangspupill er at det blir enklere å «finne» siktebildet. Så lenge kikkertens utgangspupill er lik eller større enn øyets pupill vil dessuten kikkerten ikke minske mengden lys som når skytterens øye. En kikkert som har mindre utgangspupill enn øyet til brukeren vil som regel oppleves som mørk å se gjennom. Tilstrekkelig utgangspupill er derfor spesielt viktig ved skyting ved daggry og i skumring.
Størrelsen på et menneskes pupill varierer med alder og lysforhold. I dagslys er pupillen gjerne 2 mm, mens i mørke og svakt lys kan pupillen til et ungt menneske øke til 8 mm. Øyets maksimale pupillstørrelse minsker med alderen ettersom øyet blir mindre elastisk. Noen vanlige tommelfingerregler er at den maksimale pupillstørrelsen er 8 mm for en 20-åring, 7 mm for en 30-åring, 6 mm for en 40-åring, 5 mm for en 50-åring, 4,1 mm for en 60-åring, 3,2 mm for en 70-åring og 2,5 mm for en 80-åring. En 50-åring vil derfor ikke kunne utnytte det ekstra lyset som kikkerter med større utgangspupill enn 5 mm gir.
På en side kan liten utgangspupill føre til mindre parallaksefeil, fordi det tvinger brukeren til å sentrere øyet i kikkerten. Imidlertid opptrer liten utgangspupill i praksis ofte på kikkerter ved høy forstørrelse, og dess høyere forstørrelse dess mindre skal det til for å få parallaksefeil.

Øyeavstand

Øyeavstand er avstanden mellom øyet og kikkertens linse på okularet. Optimal avstand er som regel oppgitt av produsenten i millimeter, og har litt slingringsmonn. På sikter med variabel forstørrelse vil den optimale øyeavstanden varierer noe med innstilt forstørrelse, som for eksempel 90 mm på laveste forstørrelse og 60 mm på høyeste forstørrelse.
For stor øyeavstand kan gi en «tunneleffekt» hvor bildet blir svart rundt kantene. Denne effekten kan utnyttes for å unngå parallaksefeil, ved at brukeren kan sentrere øyet i kikkerten ved å ha like mye «svart» rundt kantene.

Lysgjennomgang

Lysgjennomgang forteller hvor mye lys en kikkert slipper gjennom. I godt dagslys vil de fleste kikkerter ofte fungere tilfredsstillende, men med mindre dagslys kan det bli store forskjeller. I dårlig lys (som ved skumring og daggry) er høy lysgjennomgang en svært viktig egenskap. Det er mulig å objektivt sammenligne lysgjennomgangen mellom ulike kikkerter ved å sammenligne kikkertene optiske transferfunksjoner, men disse oppgis sjelden av kikkertprodusenter. Istedet oppgir kikkertprodusenter i dag som regel en måleenhet for lysgjennomgang som heter faktisk lysstyrke. 
Lysgjennomgang bestemmes blant annet av kikkertens oppbygning, antall linser, kvaliteten på linsene og eventuelle belegg. Som regel vil en kikkert med større objektivdiameter ha mer lysgjennomgang, men det trenger ikke være slik. 
Geometrisk lysstyrke er en foreldet regnemetode hvor man tok utgangspupillen og ganget den med seg selv, altså . Et høyere tall skulle dermed indikere lysere bilde, men dette er kun et teoretisk tall som ikke betyr så mye i praksis. Skumringsverdi (også kalt demringstall eller skumringstall, på engelsk twilight factor) er en annen foreldet måleenhet som ble innført av tysk optikkindustri for mange år siden. Skumringsverdien var ment å indikere hvor godt detaljer gjengis i dårlig lys, eller sagt på en annen måte: Oppløsning i dårlig lys. Skumringsverdien er definert som kvadratroten av produktet av objektivdiameteren og forstørrelsen, alstå . For eksempel vil skumringsverdien til en 10x42-kikkert være Noen forhandlere hevder at skumringsverdien til et kikkertsikte ikke har noe å si for oppløsningen i dårlig lys. Skumringsverdien er kun et matematisk tall, og sier dermed ikke noe om kikkerten er av god eller dårlig kvalitet. Skumringsverdien forteller heller ikke noe om den faktiske lysgjennomgangen.

Oppløsning

Oppløsningen er evnen til å se detaljer, og oppgis i antall linjer per millimeter. God oppløsning er spesielt viktig ved dårlig lys. Oppløsningen er som regel best i sentrum av bildet, og randsoneskarpheten er et mål på hvor langt ut fra sentrum bildet fortsatt har høy oppløsning.

Kontrast

Kontrast er evnen til å skille mellom lyst og mørkt i et bilde. Ved høyere kontrast oppleves bildet som skarpere. Bildeskarpheten er som regel best i midten, og kan avta noe mot kantene på grunn av asfæriske avvik.

Fargegjengivelse

Lysstråler med forskjellige farger har ulike brytningsvinkler, og vil derfor bøyes forskjellig når de går gjennom linser. Det vil derfor alltid til en viss grad oppstå brytningsfeil og dertil fargefeil i linsene til kikkerten. Lite fargefeil kan indikere god kvalitet og overflatebehandling av linser og prismer. Forskjellige kikkertmerker har dessuten gjerne litt forskjellige fargetoner, f.eks. om fargene ser «kalde» (blålig) eller «varme» ut.

Motlysegenskaper

Motlys oppstår gjerne når man sikter mot et område med lyskilder, som for eksempel gjenskinn av sollys eller direkte sollys (motsol). Dette kan for eksempel skje ved soloppgang, solnedgang, lav sol om vinteren, eller hvis man sikter mot en lampe eller opplyst mål. En kan også oppleve motlys ved lys, overskyet himmel. Ved måneskinnsjakt kan månens plassering dessuten også gi motlys. En kikkert sies å ha gode motlysegenskaper dersom den i slike tilfeller begrenser slør, reflekser og tap av kontrast. Antirefleksbehandling eller ekstrautstyr som solblender kan hjelpe. En solblender kan også hjelpe med å unngå vanndråper på objektivlinsen. Solblendere omtales også som regnrør dersom de har dreneringshull på undersiden. Hvis solblenderen kommer inn i kikkertens synsfelt vil det føre til vignettering.

Gassfylling

Gassfylling med nitrogen eller argon brukes på de fleste kikkertsikter i dag for å hindre at det oppstår dugg innvendig, og i praksis er det svært liten forskjell på hvilken av disse gassene man bruker. Ved å hindre at det oppstår fukt forebygger gassfyllingen også at det oppstår korrosjon på komponentene inni kikkerten. Gassfyllingen påvirker nær sagt ikke de optiske egenskapene. Selv om en gassfylt kikkert ikke dugger på innsiden kan man likevel oppleve dugg på utsiden av linsene dersom man utsetter kikkerten for brå endringer i temperatur eller fuktighet, som for eksempel ved å ta kikkerten fra en varm stue og ut i kaldt vær. Et kikkertsikte bør derfor alltid akklimatiseres til temperaturen i omgivelsene før den tas i bruk. Over tid vil gassfyllingen sive ut av kikkerten gjennom forseglingsmembraner som O-ringer. Lekkasjen vil som regel skje svært sakte over levetiden til kikkerten, som kan være flere tiår. Ved dårlig forsegling kan lekkasjen skje mye raskere, med resultat at kikkerten starter å dugge på innsiden. For at gassfyllingen skal holde seg stabil bør forseglingene være rimelig tette, og kikkertsikteer er derfor ofte til en viss grad vanntette, samt motstandsdyktige mot mindre slag (engelsk shockproof).

Repeterbar justering

Repeterbarhet ved justering av klikk er en viktig egenskap dersom man skal kunne stole på klikkjusteringen til kikkerten. Et eksempel på repeterbarhet er at siktepunktet kommer tilbake på samme sted dersom man skrur 10 klikk en vei og 10 klikk tilbake. Repeterbarhet er særlig viktig på feltskyting og langholdsskyting hvor man skrur mye frem og tilbake under bruk, og er avhengig av å stole på at justeringen er korrekt for å kunne treffe. Mekanismen for klikkjusteringen kan slites når kikkerten blir brukt over tid, som kan føre til at graden av repeterbarhet endrer seg. Det kan argumenteres for at repeterbarhet er noe mindre viktig på et sikte man ikke skal skru på til vanlig, men dårlig repeterbarhet kan likevel være irriterende under innskyting. Det er uansett viktig at kikkerten holder på justeringen. Ved enkelte mekaniske feil på siktejusteringen kan treffpunkt begynne å vandre.

Justeringsområde

Justeringsområdet måles som regel i milliradianer, og varierer mellom ulike kikkerter. Sidejusteringen kan ofte roteres en halv rotasjon til hver av sidene, altså et totalt justeringsområde på en rotasjon. Høydejusteringen kan ofte roteres enten en eller flere ganger, som kalles henholdsvis enrunde- og flerrunderatt (engelsk single turn og multi turn turret). For eksempel kan en kikkert med 0.1 mrad klikkverdi ha 50 eller 100 klikk på en runde, som tilsvarer henholdsvis 5 eller 10 mrad per omdreining. Ved felt- og langholdsskyting ønskes ofte et stort justeringsområde på høydejusteringen for å kompensere for kulefall lengre avstander. Høydejustering på rundt 20-30 mrad er vanlig på langholdssikter, fordelt på henholdsvis to eller tre rotasjoner. Til sammenligning har mange jaktsikter justeringsområde på rundt 10-11 mrad. Dersom det er skjevheter i sikte, våpen eller montasjer kan lite justeringsområde gi problemer med innskyting.

Innstilling av dioptri

Justering av dioptri korrigerer for nærsynt- og langsynthet, men ikke astigmatisme (skjeve hornhinner). Hvor mye dioptrien kan justeres varierer mellom modeller, men vanligvis minst mellom +3 til -3.
Innstilling av dioptri kan gjøres ved at man sikter mot en lys bakgrunn, som for eksempel et ark, en lys vegg eller blå/grå himmel (OBS: Aldri se direkte mot sollys med en kikkert). Man begynner med å skru dioptrien utover (mot klokken, i plussretning) til bildet blir veldig ufokusert. Deretter skrus dioptrien sakte inn igjen (med klokka, i minusretning) til retikkelet blir helt skarpt. Årsaken til at man først skrur dioptrien langt ut og deretter gradvis justerer innover igjen, er for å hindre at øyet automatisk tilpasser seg for å gjøre bildet skarpt ved å anstrenge øyemusklene (akkommodasjon) som kan gi hodepine ved lengre skyting. Det er mulig å markere instillingen man havner på og gjenta prosedyren flere ganger. 
Når man er fornøyd vil det som regel ikke være nødvendig å justere dioptrien igjen, med mindre enten synet endrer seg, siktet skal brukes av en annen skytter eller dioptrien kommer ut av innstillingen. Hvilken dioptriinnstilling som er optimal varierer også noe med lysforholdene. Dersom man for eksempel jakter i skumring med en dioptri stilt inn på dagtid, så bør dioptrien i teorien stilles inn på nytt for optimal ytelse.
Justeringsrattet for dioptri kan enten være av typen uten lås (hurtigfokus, på engelsk kalt fast focus eyepiece) eller med lås (på engelsk kalt locking focus eyepiece).

Innstilling av parallakse

Parallaksefeil er en siktefeil som skjer når siktet og målet ligger i to forskjellige optiske plan, samt at siktelinjen fra øyet mot disse to planene ikke ligger på samme rette linje. Med for eksempel et dioptersikte vil det optiske planet til siktesystemet være på fremsiktet, mens det optiske planet for målet vil være fremme på skiven. På kikkertsikter kan derimot målplanet i teorien tilsynelatende flyttes optisk slik at det sammenfaller med sikteplanet, slik at man unngår parallaksefeil.
Justerbar parallakse kan være en fordel dersom det skal skytes på annen avstand enn på den siktet er innstilt til å være parallaksefri. Korrekt innstilt parallakse er særlig viktig med høy forstørrelse ettersom høyere forstørrelse øker parallaksefeilen. Kikkerter som har justerbar parallakse har vanligvis denne instillingen enten fremme på objektivet (kalt objektivfokus) eller på siden (kalt sidefokus), og vil ved justering flytte objektivlinsen fremover eller bakover slik at både målet og retikkelet kommer i samme fokusplan. Ved skyting på forskjellige avstander kan dermed justerbar parallakse stilles inn på nytt. Sidefokus er da ofte mer brukervennlig siden justeringshjulet kan nås lettere fra skytestillingen, mens objektivfokus derimot ofte er billigere å produsere. Justeringsrattet for parallakse er ofte også laget slik at rattet også justerer for fokus (ved å flytte nær- og fjerngrensen).
Justerbar parallakse kan dermed stilles inn rimelig presist av brukeren ved å «skru til målet blir skarpt» (dette forutsetter korrekt innstilt dioptri).
Kikkerter uten justerbar parallakse er ofte stilt inn til å være parallaksefrie på omtrent 100 meter. Mange jaktkikkerter har fast parallakse og moderat forstørrelse som gjør at man kan skyte raskt og med tilfredsstillende presisjon for det meste av vilt på normale avstander uten å måtte tenke på innstilling av parallakse. Til sammenligning forøvrig er dioptersikter og andre jernsikter parallaksefrie ved forsiktet, og vil således få en stor parallaksefeil på lengre avstander dersom øyet ikke er godt sentrert i baksiktet.

Montering

Montasjer kan fåes i forskjellige høyder for å kunne tilpasse våpen og kikkert til den enkelte skytter. Montasjen må være høy nok til å gå klar våpenet, og ha en høyde som gir passelig kinnkontakt for skytteren.

Retikler

Retikkelet er kikkertens siktepunkt, og legges tilsynelatende oppå bildet som skytteren ser gjennom kikkerten (lik som en «transparent» eller et «gjennomsiktig ark»). Retikler kan variere fra et enkelt kors eller en enkel prikk til mer avanserte retikler. En vanlig oppfatning er at et større siktepunkt sies å gi mer rask og instinktiv skyting (f.eks. stor 0.3 mrad prikk, eller stolper som på tysk retikkel #1 og #4), mens tynnere retikler tillater finere sikting og unngår at små mål dekkes.

Belysning

Kikkerter kan fås med retikler med eller uten belysning. Et retikkel uten lys er helt svart, har ofte litt lavere pris og kan ofte fungere fint til rolig skyting både på dagtid og i skumring. Med opplyst retikkel kan enten en del eller hele retikkelet lyses opp; det mest vanlige er at det lyses opp en prikk i midten. Opplyste retikler er ofte batteridrevet, men det finnes også retikler som lyses opp av for eksempel radioaktive materialer. Opplyst retikkel kan både gi raskere siktebilde, samt at man faktisk klarer å finne siktebilde under vanskelige forhold, som kan være både i dårlig lys, men også på dagtid i sterkt lys.

Fokusplan

Retikler kan enten fåes i første fokusplan, andre fokusplan eller en kombinasjon. Retikler i første fokusplan kalles også medførstørrende retikkel eller FFP (fra engelsk for «First Focal Plane»). Når man varierer forstørrelsen opp eller ned vil det se ut som et FFP-retikkel blir større eller mindre i okularet, men beholder samme størrelse i forhold til målets størrelse. Dette er en fordel ved spotting, siktekorreksjon eller avstandsbedømming, men har ulempen at retikkelet kan bli vanskelig å se på lav forstørrelse og at mye av målet dekkes på høy forstørrelse. Retikler i andre fokusplan kalles også SFP-retikkel (fra engelsk for «Second Focal Plane»), og mens retikkelet har fast størrelse i okularet når forstørrelsen varieres, så vil retikkelets størrelse i forhold til målet variere med forstørrelsen, hvilket gjør SFP mindre egnet til spotting, siktekorreksjon eller avstandsbedømming. Fordelen med SFP-retikkel er at retikkelets streker er lett å se på alle forstørrelser, som kan gjøre SFP mer egnet til jaktformer med kort avstand eller hvor man kjenner avstanden til målet.
Det finnes også noen få kikkerter som har retikkel både i første og andre fokusplan (engelsk dual focal plane), for eksempel ved å ha en opplyst senterprikk i 2. fokusplan samt et mil-retikkel i 1. fokusplan.
P4-retikkelet på en Schmidt & Bender 5-25×56 PM II (se figurene under) er eksempel på et medforstørrende (FFP) retikkel med streker basert på milliradianer.

Tyske jaktretikler

I figurene nedenfor betegner liten bokstav «a» en vinkelbredde på 7 mrad, altså 700 mm på 100 meter. Retikkelvariantene med stor bokstav A har dobbelt så stor vinkelbredde (14 mrad).