Eurovision Song Contest 2003

Bakgrunn

Etter å ha vunnet med låten «I Wanna» i Tallinn året før, var Latvia for vertskap for første gang. Latvia debuterte så sent som i 2000, og seieren kom allerede på tredje forsøk. For den latviske allmennkringkasteren LTV krevde arrangementet derfor et stor økonomisk løft, både budsjett- og investeringsmessig. Lenge så det ut til at kringkasteren ikke ville ha råd til å holde finalen, og så sent som mars 2003 truet EBU med å flytte showet til Sverige.  Til slutt gikk den latviske regjeringen og byrådet i Riga inn med nok midler til at LTV kunne klare å arrangere finalen. 
Flere byer ble vurdert som arrangørbyer, men i august 2002 offentliggjorde LTV at finalen skulle holdes i Skonto-hallen i Riga med plass til rundt 6500 publikummere. Datoen ble satt til lørdag 24. mai. Også dette året hadde arrangørene laget et eget slagord for konkurransen: «Magical Rendez-vous» (norsk: magisk møte).

Nye regler

EBU innførte dette året flere nye regler. For det første ble deltakerantallet satt til rekordhøye 26 land. I tillegg ble det vedtatt nye prinsipper for å kåre én vinner dersom flere land skulle dele førsteplassen. Nå var vinneren det landet som hadde fått poeng fra flest land. Tidligere hadde EBU telt antall toppoeng: Det landet som hadde flest tolvere, ble utropt til vinner. Var det likt på tolverne, talte man deretter antall 10-poengene og så videre nedover. Den regelen ble brukt én gang, i 1991 da svenske Carola vant hårfint foran Frankrike. Sverige vant fordi de hadde fått flere 10-poengere enn Frankrike. Hadde de nåværende reglene vært gjeldende i 1991, ville Frankrike ha vunnet fordi de fikk poeng fra 18 land. Sverige fikk poeng fra 17 land.
En tredje regelendring var kravet om at alle land heretter måtte bruke 100 prosent telefonavstemning. Årene i forveien hadde EBU åpnet for å bruke en 50/50-kombinasjon mellom telefonstemmer og jurystemmer, noe som hadde ført til anklager om at enkelte land byttet jurystemmer. Anklagene toppet seg etter 2002, og det var bakgrunnen for at EBU heretter satte krav om 100 prosent telefonstemmer. Bosnia-Hercegovina og Russland fikk imidlertid bruke jury, siden telenettet i disse landene nådde under 80 prosent av landets befolkning.

Siste året med én sending

Den største regelendringen var imidlertid innføringen av en semifinale fra og med 2004. Etter 1993 hadde antall deltakerland økt så kraftig at EBU måtte innføre ulike kvalifiseringsordinger for å holde deltakerantallet nede på 23–25. I årene 1994 og 1995 bruke en utslagsmetoden, der ble de dårligst plasserte landene ble ekskludert fra finalen året etter. I 1996 holdt EBU en hemmelig kvalifiseringrunde, og i perioden 1997–2001 ble landene vurdert ut fra hvordan de hadde gjort det i den forutgående fireårsperioden: Landene som hadde lavest gjennomsnittlig poengsum, måtte stå over konkurransen et år. Fra 2002 vendte EBU tilbake til utslagsmetoden, noe som innebar at de dårligst plasserte landene i 2001 ikke fikk delta i 2002. Det gjorde at Norge måtte stå over etter å ha kommet på sisteplass i 2001. 
Utslagsmetoden gjaldt også for 2003, og de fem dårligst plasserte landene i 2002 var dermed ikke kvalifisert: Danmark, Finland, Litauen, Nord-Makedonia og Sveits. Til gjengjeld var Irland, Island, Nederland, Norge, Polen og Portugal tilbake etter fraværet i 2002. I tillegg debuterte Ukraina i konkurransen.
EBU innså at ingen av kvalifiseringsmetodene var bærekraftige nok og vedtok derfor å innføre en semifinale fra og med 2004. Det innebar at de ti beste landene i 2003 samt de fire store landene (Frankrike, Spania, Storbritannia og Tyskland) var direktekvalifiserte til finalen i 2004. De tolv dårligste landene i 2003, samt landene som måtte stå over i 2003 og eventuelle nykommere, måtte gjennom en semifinale tre dager før finalen. De ti beste i semifinalen kvalifiserte seg til finalen, slik at til sammen 24 land deltok i finalen. I 2008 ble systemet endret til to semifinaler, og kun vinneren og de fem store landene er direktekvalifiserte til finalen det påfølgende året.

Sendingen

Programmet startet med at programlederne Marie N og Renārs Kaupers kom på scenen og ønsket velkommen. Deretter hilste de på ulike personligheter via satellitt: Lys Assia, konkurransens første vinner i 1956 var med fra Nikosia i Kypros, mens Elton John var med direkte fra arrangementet Life Ball i Wien. I tillegg fikk seerne hilse på den amerikanske astronauten Ed Lu og den russiske kosmonauten Jurij Malentsjenko direkte fra Den internasjonale romstasjonen.
Deretter startet konkurransen. Etter en loddtrekning holdt i Riga 29. november 2002, fikk Island åpne, mens Slovenia avsluttet. Norge fikk startnummer 18. Alle 26 finalelåter ble utgitt på et eget samlealbum. For første gang var det plateselskapet EMI/CMC som ga ut albumet.
Blant favorittene var den russiske superduoen t.A.T.u. som hadde hatt stor suksess med blant annet «All the Things She Said» og «Not Gonna Get Us». Dette året deltok de for Russland med den russiskspråklige «Ne ver, ne bojsja» (ikke tro, ikke frykt). Duoen hadde tidligere spilt på et lesbisk uttrykk og truet på forhånd med å kle seg nakne på scenen under Eurovision Song Contest. I tillegg hadde duoen langet ut mot konkurrentene sine under flere pressekonferanser, blant annet mot den tyske artisten Lou. De klaget også på produksjonen og lyssettingen og ble etter hvert svært upopulære blant presse og fans. Under finalen ble duoen møtt av voldsom buing fra publikum, det samme gjentok seg hver gang Russland fikk 12 poeng under avstemningen. Produsentene av showet var også parate til å bruke opptaket fra Russlands generalprøve om t.A.T.u. skulle finne på å kle seg nakne under direktesendingen. Duoen beholdt imidlertid klærne på under opptredenen sin.
Pausenummeret var en kortfilm som inneholdt en sekvens med ulike opptredener av den latviske folkloregruppen Iļģi, Renārs Kaupers' band Brainstorm, Marie N og pianisten Raimonds Pauls. Filmen var regissert av Anna Viduleja.
På forhånd hadde spillselskapet William Hill satt Russland og Spania som favoritter til å vinne. Irland, Slovenia, Estland, Norge og Island lå like bak. Vinnerkampen skulle imidlertid stå mellom to andre land: Belgia og Tyrkia. Og Østerrike som var tippet å komme sist, endte på en sjetteplass – landets beste plassering på 14 år.
Tyrkia, representert av superstjernen Sertab Erener, vant konkurransen bare to poeng foran Belgia og tre poeng foran Russland. Dette var første gang Tyrkia fremførte bidraget sitt fullt ut på engelsk. I ettertid reagerte Russland sterkt på at flere land der t.A.T.u. hadde hatt kommersiell suksess, ga få eller ingen poeng til Russland. Hverken Irland eller Storbritannia ga t.A.T.u. poeng, mens Sverige og Norge ga 2 poeng hver. Da det senere viste seg at Irland hadde måttet bruke reservejuryen sin på grunn av teknisk feil med landets telefonavstemning, mente Russland at dette hadde kostet dem seieren. Protestene fra Russland fikk EBU til å se nærmere på de irske poengene, men unionen fant ingen feil. Den irske kringkasteren RTÉ publiserte til slutt de forkastede irske telefonstemmene. De viste at Tyrkia fremdeles ville ha vunnet, men at Russland ville ha kommet på andreplass foran Belgia. De russiske protestene ble derfor ikke tatt til følge.

Norges bidrag

Norge var tilbake etter å ha måttet stå over i 2002. Norges representant var Jostein Hasselgård og låten «I'm Not Afraid to Move On», skrevet av Arve Furset. Hasselgård vant den norske finalen som ble holdt 1. mars i Oslo Spektrum. 

Etter finalen var det imidlertid pausenummeret som skapte mest oppmerksomhet. A cappella-gruppen Cheezy Keys skulle lage et nummer som skulle portrettere vertslandet Latvias kultur og musikk. I stedet dukket de opp på scenen med russiske kulturelementer som balalaikaer, kosakkuniformer og matrjosjkadukker. Blemmen vekket et voldsomt raseri og sinne i Latvia og skapte nærmest diplomatiske forviklinger mellom Norge og Latvia. Rasende latviere truet med å boikotte norske varer, og den latviske ambassaden sendte umiddelbart et protestbrev til NRK. NRK la seg flate og beklaget pauseinnslaget, og Norges ambassadør til Latvia beklaget personlig overfor Latvias president, Vaira Vīķe-Freiberga. Det latviske sinnet ga seg imidlertid raskt, og Norge fikk 7 poeng av latviske tv-seere under Eurovision-finalen i mai. 
Utdypende artikkel: Melodi Grand Prix 2003
På scenen i Riga var Norge det 18. bidraget ut på scenen, med Jostein Hasselgård sittende ved et svart flygel. Med på scenen var koristene Håvard Gryting, Åshild Stensrud, Lars Aass og Karin Kvalvaag. Jostein Pedersen kommenterte sendingen for både NRK1 og P1, mens Roald Øyen leste de norske stemmene via satellitt fra Oslo. 1 470 000 fulgte finalen på NRK1, en kraftig økning fra året før, da Norge ikke deltok.

Avstemningen

Hvert land holdt en telefonavstemning der de ti mest populære sangene fikk poeng i valørene 1–8, 10 og 12. Polen brukte imidlertid bare SMS-avstemning. Landene stemte i samme rekkefølge som de hadde deltatt i på scenen. Bosnia-Hercegovina og Russland fikk tillatelse til å bruke juryer, siden landenes telenettverk nådde under 80 prosent av befolkningen. Det kunne maksimalt stemmes tre ganger fra hver telefon. Hvert land hadde også en reservejury på åtte personer som skulle brukes dersom det skjedde en svikt i telefonavstemningen. Dette skjedde i Irland, der kringkasteren RTÉ ikke mottok telefonstemmene i tide. Derfor brukte Irland i stedet sin reservejury. Resverejuyen besto av åtte personer som skulle ha en balanse både i alder og kjønn. Fire av medlemmene skulle være lekfolk, mens fire skulle være profesjonelle musikkfolk. Sarah Yuen fra EBU var overdommer for avstemningen, og dette var første gang poengtavlen underveis ble rangert etter poengsum, og ikke etter startnummer. Dette gjorde det enklere for seerne å ha oversikt over stillingen til enhver tid.
Det ble en svært tett avstemning der Norge tok ledelsen i begynnelsen. Etter hvert tok Belgia ledelsen og fikk til slutt følge av Tyrkia og Russland. Mot slutten ledet Belgia klart, og resultatet så ut til å være avgjort. Men nest siste land, Sverige, ga ikke Belgia noen poeng, mens Tyrkia fikk åtte. Dermed var det Slovenia som siste land som avgjorde. De ga bare tre poeng til Belgia, mens Tyrkia fikk ti poeng. Dermed vant Tyrkia med bare to poengs margin. Russland ble nummer tre, bare tre poeng bak Tyrkia, men klarte aldri å nå helt opp i ledelsen. Dette var Tyrkias første seier i konkurransen. 2003 ble også et godt nordisk år: Norge ble nummer fire, Sverige ble nummer fem, mens Island havnet på en åttendeplass. Finland og Danmark deltok ikke dette året.
Storbritannia fikk sin verste plassering noensinne, da landet endte helt sist uten poeng. BBCs mangeårige kommentator, Terry Wogan, mente Storbritannia hadde blitt straffet for sin deltakelse i Irak-krigen. For seerne var det imidlertid tydelig at den britiske gruppen Jemini sang i et helt annet toneleie enn de skulle. Et av gruppemedlemmene sa at monitorene ikke fungere, og antydet sabotasje. Sisteplassen skapte uansett stor oppmerksomhet i Storbritannia, og britiske The Times ringte norsk Jahn Teigen for å få råd om hvordan nasjonen skulle takle sisteplassen. Teigen kom selv sist uten poeng i konkurransen i 1978.