Eugen Fischer

Bakgrunn

Fischer studerte medisin og naturvitenskap ved Albert-Ludwigs-Universität i Freiburg og ved Ludwig-Maximilians-Universität München fram til han tok doktorgraden i 1898. I 1900 habiliterte han seg for anatomi og antropologi.

Forskning

Han hevdet innen sin raseforskning blant annet at rasekarakteristika ble nedarvet etter de mendelske lover (senere er denne hypotesen blitt tilbakevist). 
I den hensikt å underbygge dette, foretok han i 1908 en forskningsreise til Tysk Sydvest-Afrika hvor han fokuserte på barn etter hvite fedre (hovedsakelig tyskere og boere) og kvinner fra folkegruppen Khoikhoi. Dette var en studie som særlig gikk inn på de såkalte Rehobother Baster, etter byen Rehoboth nær Windhuk i Sørvest-Afrika. Han konkluderte sine funn fra Afrika med at slik «raseblanding» som han hadde funnet der burde unngås og at selv om slike mischlinger var nyttige for Tyskland, burde de ikke få anledning til selv å få barn og burde utryddes etter at de ikke lenger var til nytte. I 1912 ble slike «blandede ekteskap» forbud i de tyske koloniene. Studien ble offentliggjort i 1913.
Fischer oppfordret i 1921 offentlig at de som kunne, fikk bragt menneskelige hodeskaller og knokler fra koloniene til Tyskland, i forskningsøyemed. I 2014 ble de siste kjente hodeskaller som fortsatt var i Tyskland, sendt tilbake til Namibia.
Fischer forfattet også andre verker om rasebiologi. Sammen med Erwin Baur og Fritz Lenz skrev han Grundriss der menschlichen Erblichkeitslehre und Rassenhygiene (1921), som ble den tyske raselæres mest sentrale verk. Hans bidrag «Menschliche Erblichkeitslehre» undersøker raseforskjeller. Verket vakte også interesse i fagkretser i Skandinavia. Adolf Hitler siterer verket i Mein Kampf. 
Både forskningen fra Tysk Sydvest-Afrika og senere forskning ble en del av det påståtte faglige grunnlaget for Nürnberglovene, og da særlig Blodsvernloven. Under det nasjonalsosialistiske regimet utviklet han fysiologiske kriterier for å kunne fastslå angivelige «rasemessig» bakgrunn. Han og hans forskningsgruppe eksperimenterte med sigøynere og barn av afrikanere og tyskere, blant annet gjennom blodprøver og målinger av hodeskaller med sikte på å vitenskapelig kunne bevise sine teorier.
Til tross for at han hadde sine tilhengere blant nazismens raseteoretikere, var han ikke på linje med dem i Judenfrage («jødespørsmålet») -Fischer bedømte etniske grupper annerledes enn nazistene. Men dette holdt han for det meste for seg selv; han bedrev en selvsensur ved at han i senere utgivelser av Menschliche Erblichkeitslehre und Rassenhygiene fjernet det kapittel der han beskrev de enkelte raser (en beskrivelse som ikke dekket seg med nazistenes hva gjaldt jødene). I 1944 offentliggjorde han sammen med  Gerhard Kittel verket Das Antike Weltjudentum - Forschungen zur Judenfrage, som harmonerte bedre med nazismens oppfatninger.
Fischers forskning innen menneskets «Phänogenetik» bidro til at hans etterfølger ved Kaiser-Wilhelm-Institut, Otmar von Verschuer, i sin tid etterspurte menneskelig «undersøkelsesmateriale» internerte i nasjonalsosialistenes konsentrasjonsleirer. Sammen med Auschwitz Josef Mengele og rasebiologen Karin Magnussen hadde Verschuer umiddelbar andel i det vitenskapelige misbruk av rettsløse konsentrasjonsleirfanger, og dermed går det - om enn med nevnte mellomledd - en tråd fra Fischer til den nasjonalsosialistiske tilintetgjørelsespolitikk.
Fischer la vekt på at raseteoriene var eldre enn nasjonalsosialismen. Da en nazistisk taler med stolthet fremstilte rasehygienen som en frukt av  NSDAPs tenkning, ble Fischer oppbragt og avbrøt ham med ordene «Dere (NSDAP, nazipartiet) har bestått på langt nær så lenge som vår eugeniske forskning.»

Nasjonalsosialist

Selv om han ikke meldte seg inn i NSDAP før i 1940, ble han av Adolf Hitler utnevnt til rektor for universitetet i Berlin i 1933. Han gikk av med pensjon i 1942 og etter krigen skrev han sine memoarer som ifølge kritikerne var et forsvarsskrift for sin rolle i nasjonalsosialistenes utryddelseprogram.