Pomorhandel

Historikk

Handel mellom russere og nordlendinger har en lang historie, den er kjent helt fra vikingtiden. Via fyrstedømmet i Novgorod drev russerne handel med sjøsamene i Nord-Norge fra middelalderen og fram til begynnelsen av 1600-tallet. Jektefarten fra Nord-Norge til Bergen og Trondheim foregikk på forsommeren, da ble produktene fra vinter- og vårfisket (hovedsakelig tørrfisk av torsk) oppkjøpt og sendt sørover. De seks ukene fra 10. juli til 20. august ble kalt «makketid», fordi fisken da var lite holdbar, og i sommermånedene hadde fiskerne ikke avsetning på fisken sørover. Dette var noe russerne så å benytte seg av. De kom vestover i makketida og kjøpte fisk; enten ferdig tilvirket tørrfisk eller saltfisk, eller så saltet de fisken selv ned i lasterommet på lodjene sine (russiske jekter). I Russland var det stor etterspørsel etter fisk på grunn av den russiske kirkens hyppige fastedager, da det kun var tillatt å spise fisk og vegetarmat. Fisken ble fraktet til Arkhangelsk, som også var utskipingshavn for kornproduktene som ble fraktet til Nord-Norge. I tillegg til skutene fra Arkhangelsk, ble det også drevet pomorhandel med skuter fra andre Kvitsjøhavner som Kem og Onega, og også fra mindre steder som Suma, Kolisma, Solotiza, Mudjunga, Saroka og Sjuja.
Fra 1740 bredte pomorhandelen om seg i Nord-Norge og fra ca. 1770 kom pomorene årlig til landsdelen med billig rugmel («russemel») og hvetemel. Kornet ble dyrket i innlandet rundt Volga og fraktet til kjøpmennene ved Kvitsjøen. For folk i Nord-Norge var pomorhandelen i perioder avgjørende for overlevelse. På 1700-tallet var det mange uår og dårlige tider for befolkningen i Norge, og rugprisen i Bergen femdoblet seg i løpet av 30 år. Pomorhandelen var en viktig faktor for mattilførsel på denne tiden; fiskerne fikk kjøpt billig korn og mel, og de fikk solgt fisken fra sommerfisket til god pris. Det var mulig å prute med pomorene, handelen hadde ingen fordyrende mellomledd, og det ble heller ikke betalt skatter eller toll til Norge for varene. I tillegg til rug- og hvetemel, hadde pomorene også med annen mat, som havregryn, salt, erter, kjøtt og meieriprodukter. De førte også andre nyttige varer, som jern, tømmer, tjære, never (til taktekking), talglys, gryter,  hampefibre,  tauverk og lerret. I lodjene fantes også luksusvarer som sukkertøy, såpe, porselen og treskurd. På tilbakeveien fylte pomorene lasterommene med fisk av forskjellig slag, hovedsakelig sei, men også torsk, kveite og hyse.

Regulering

Allerede i 1316 la kong Håkon V ned forbud mot handel i nordområdene for utenlandske kjøpmenn. Fram til reformasjonen i 1537 hadde erkebispen i Trondheim kontroll over handelen mellom Nord-Norge og hanseatene i Bergen. Fra midten av 1500-tallet overtok borgere i Bergen og Trondheim handelsprivilegiene, og de fikk monopol på Nord-Norge-handelen. Det ble rapportert om russiske kjøpmenn som drev ulovlig handel i Nord-Norge fra slutten av 1600-tallet. Nordlendinger som handlet med russerne kunne straffes ved at handelsborgerne i byene i Sør-Norge kunne nekte dem vinterforsyninger. Handelsmonopolet opphørte i 1715. Senere på 1700-tallet ble handelen underlagt kongemakten og handelshus i København. I 1783 vedtok myndighetene i København at det skulle legges til rette for russehandel med handelsborgere i Finnmark, og at landsdelen skulle forsynes med mel og andre varer fra Russland og ikke fra Danmark. 
I 1789 ble handelsmonopolet avviklet og frihandel innført, og handelsprivilegier ble gitt til lokale handelsmenn. I Finnmark fikk Vardø og Hammerfest bystatus, og kjøpmennene der fikk handelsprivilegier. Vardø kom til å bli pomorhovedstaden i Norge, på havna her kunne det ligge opp til hundre russeskuter samtidig, og byen hadde russisk konsulat. Tromsø fikk bystatus og handelsprivilegier i 1794, og byen fikk monopol på russehandelen i Troms. På begynnelsen av 1800-tallet ble russehandelen legalisert sørover til Lofoten. Direktehandel med fiskerne var ikke tillatt, pomorhandelen var i første omgang forbeholdt handelsborgerne i byene og nessekongene på landet, så den nye situasjonen førte til en innskrenking for fiskerne. Før 1789 hadde myndighetene mer eller mindre sett igjennom fingrene på fiskernes direktehandel med russerne, men nå ble dette vanskeligere. Først i 1796 ble direktehandel mellom fiskere og russere tillatt i Finnmark, og da bare for en måned i makketida. I Troms fikk flere handelsmenn tillatelse til pomorhandel i 1818, og i 1839 ble direktehandel for fiskerne tillatt, men da kun på fire steder i fylket. Dette året fikk også fiskere i Lofoten og Vesterålen tillatelse til direkte handel.
Under Napoleonskrigene på begynnelsen av 1800-tallet innførte Storbritannia en handelsblokade mot Danmark-Norge, og da var pomorhandelen livsviktig for Nord-Norge. I 1809 kom en forordning som åpnet for direktehandel mellom fiskere og russere under krigen på grunn av den truende hungerssituasjonen. Flere russeskuter ble tatt av engelskmennene, og mange skuter gikk ikke sørover, men stoppet i Øst-Finnmark. I 1812 blokkerte britene kysten med krigsskip, blant annet for å stanse pomorhandelen og tilførselen av varer til Norge fra Arkhangelsk. De stengte Kvitsjøen, men en god del russiske skuter greide likevel å komme seg ut. Den norske responsen på blokaden var å befeste viktige havner og å opprette et lokalt kystvern. I 1810 ble det etablert en egen norsk marinestyrke; Finnmarkseskadren. Dette gjorde det mulig å opprettholde pomorhandelen de neste årene.

Glanstid og opphør

Senere på 1800-tallet kom oppgangstider, kommunikasjonene sørover ble bedre og det ble opprettet en dampskipsrute på midten av århundret. Det nordnorske behovet for import av kornprodukter avtok. Likevel økte pomorhandelen, som fikk sin glanstid på slutten av 1800-tallet. Handelsprivilegiene ble avskaffet rundt 1870. Gjennom århundret ble perioden for årlig handel utvidet. I 1874 var tidsrommet økt til 15. juni – 30. september, noe som stort sett utgjorde hele den tiden som Kvitsjøen var isfri. En annen årsak til økningen var at en større andel av handelen foregikk direkte mellom fiskere og russere, i tillegg til handelen mellom handelshus i Nord-Norge og Russland. Det ble også tillatt med russehandel på flere ulike steder. 
Pomorenes fraktefartøy ble modernisert i løpet av pomorhandelens siste periode. Lodja forsvant på 1880-tallet, og skonnerter, jekter og galeaser ble tatt i bruk. Munkeklosteret på Solovkiøyene i Kvitsjøen (grunnlagt i 1436), var pomorenes fremste religiøse sentrum. Klosteret hadde store eiendommer rundt Kvitsjøen, og drev blant annet med båtbygging, saltutvinning og fiske. Klosteret eide flere dampskip som deltok i pomorhandelen på begynnelsen av 1900-tallet .
I 1870 hadde Tromsø besøk av 400 russeskuter, ellers kom det årlig over 300 pomorskuter med rundt 2000 menn til områdene i Nord-Norge. Russland var Norges fjerde viktigste handelspartner rundt 1900, og fremdeles var det rugmelet som var hovedvaren. Etter 1910 var det mindre mel i handelen, russerne betalte fisken med kontanter. Under første verdenskrig ble russiske eksportbestemmelser endret, og frykt for tyske ubåtangrep begrenset omfanget av pomorhandelen. Da pomorhandelen ble opphevet med den russiske revolusjon i 1917, fikk det negative konsekvenser for den nord-norske økonomien, og kystbygdene ble særlig rammet. Fiskerne fikk ikke lenger avsetning på sommerfisket. Det kom fremdeles en og annen pomorskute med handelsvarer vestover langs kysten etter at pomorhandelen offisielt var avsluttet. Den siste kom i 1929, da Stalins kollektivisering satte inn for fullt med oppheving av privat eiendomsrett og forfølgelse av kjøpmenn.