Jan Dismas Zelenka

Biografi

Zelenka var sønn av en skolelærer og organist, mer vet man ikke sikkert om hans tidlige år. Musikkutdannelsen fikk han sannsynligvis ved Jesuittkollegiet Clementinum i Praha.
Zelenka var i tjeneste hos keiserens guvernør i Praha, baron Hartig. Rundt 1710 ble han ansatt som bassgambist ved det saksiske hoff i Dresden. Han studerte kontrapunkt hos Johann Joseph Fux i Wien fra 1715. Mellom 1716 og 1719 var han i Italia hvor han antakeligvis traff Antonio Lotti og Alessandro Scarlatti. Bortsett fra en reise til Praha i 1723 for å delta i Fux' opera Constanza e Fortezza ser det ut til at han bodde i Dresden hele resten av sitt liv.
Zelenka var assistent for den gamle kapellmesteren Johann David Heinichen, og tok gradvis over kapellmesterens plikter etterhvert som Heinichens helse ble dårligere. Da Heinichen døde i 1729 søkte Zelenka på posten som kapellmester, men likevel ble stillingen stående ledig i over ett år. Zelenka var en langt mer kompetent komponist og orkesterleder enn Heinichen, men ble tilslutt avspist med tittelen Kirchen-Compositeur («kirkekomponist»). Han var forsåvidt i godt selskap siden han delte tittelen med Johann Sebastian Bach. Befolkningen i Sachsen var overveiende lutheranere, og Bach representerte disse, mens Zelenka representerte det katolske hoffet. Den prestisjefylte kapellmesterposten ble gitt til Johann Adolf Hasse, en av tidens store opera seria-komponister – nå grundig glemt. I det hele tatt ser det ikke ut til at arbeidsgiveren verdsatte Zelenka; han måtte for eksempel selv bekoste undervisningen hos Fux og han fikk tross søknad ikke stipend for studiereisen til Italia.
Zelenkas siste ti år var preget av sykdom, og han døde i 1745, 66 år gammel. Han ble gravlagt på den gamle katolske gravplassen i Dresden. Graven er ikke bevart, men i 1996 ble det reist en minnestein over ham.

Musikk

Det meste av Zelenkas produksjon er kirkemusikk, deriblant tre oratorier, 21 messer og utallige andre musikkstykker.
Musikken hans er ofte virtuos og vanskelig å framføre. Spesielt gjelder dette stemmene for bassinstrumenter, som er mye vanskeligere å spille enn det som var vanlig på Zelenkas tid – kravene til oboisten i triosonatene er beskrevet som «utopisk».
Som sine berømte landsmenn Bedřich Smetana og Antonín Dvořák tok Zelenka i bruk folketoner, han hadde en rik tsjekkisk tradisjon å øse av. Av tsjekkiske komponister før ham kan nevnes Adam Václav Michna z Otradovic og Pavel Josef Vejvanovský. Zelenka føyer seg inn i en rekke böhmiske musikere som fant ansettelse og anerkjennelse utenfor hjemlandet, som Heinrich Ignaz Franz Biber, Andreas Hammerschmidt og Gottfried Finger.
Zelenka skrev høyst originale og ukonvensjonelle verker, både instrumental- og vokalmusikk. I de siste messene han skrev for hoffet i Dresden kombinerer han dels arkaiske satsteknikker med sin tids mest moderne uttrykksmidler, og resultatet blir svært ekspressive verk med «visjonær kraft».

Mottakelseshistorikk

Det ble lenge antatt at mange av Zelenas autografe manuskripter var blitt ødelagt under bombingen av Dresden i februar 1945. Det viste seg imidlertid at manuskriptene ikke var oppbevart i den katolske katedralen slik man trodde, men i biblioteket nord for Elben. Enkelte verk er tapt, men tapene har skjedd gradvis, og det dreier seg bare om en liten andel av hans totale verkliste.
Zelenkas gjenoppdagelse i Tsjekkia skyldes i stor grad musikkviteren og fløytisten Milan Munclinger som i 1959 spilte inn en av kammersonatene med sitt ensemble Ars Rediviva. I 1964 fulgte flere triosonater og orkesterverk, og  i 1969 Lamentationes Jeremiae Prophetae.
Siden midten av 1970-årene har oppfinnsomheten og virtuositeten i Zelenkas musikk – som avviker betraktelig fra den vanlige stilen på 1700-tallet – fått mer og mer oppmerksomhet. Den sveitsiske oboisten Heinz Holliger har gjennom innspillinger en stor del av æren for gjenoppdagelsen av Zelenkas verk, for eksempel de seks triosonatene i 1972 og orkesterverkene i 1997. På grunn av slektskapet med J.S. Bachs klangforestillinger, eksempelvis en tett orkestersats, blir Zelenka i stigende grad anerkjent som Bachs motstykke.
En av de viktigste fortolkerne av Zelenkas kirkemusikk er Marburger Bachchor, som fikk internasjonal anerkjennelse gjennom tallrike uroppføringer av Zelenkas musikk, framfor alt Missa dei Patris, Missa votiva og flere andre til dels enestående komposisjoner. Ensemblet reiste sammen med ulike orkestra rundt i Europa og presenterte Zelenkas musikk på festivaler, og bidro i stort monn til at Zelenkas musikk har fått en stadig større oppmerksomhet.
På samme måte som J.S.Bach fikk sin renessanse på 1900-tallet takket være blant annet 1800-talls komponister som Mendelssohn, Mahler og Brahms, kan Jan Dismas Zelenka vise seg å være en sovende stjerne fra barokken som hjelpes fram av en ny tids entusiaster.