Carl Schmitt

Liv

Etter studier i stats- og rettsvitenskap i Berlin, München og Strassburg tok Schmitt i 1915 den juridiske doktorgrad og habiliterte seg ved universitetet i Strassburg. I 1921 ble han tilknyttet universitetet i Greifswald, og utga avhandlingen Die Diktatur, hvor han undersøker det statsrettslige grunnlaget for Weimarrepublikken, og tydeliggjør rikspresidentens sterke stilling.
I 1922 ble han professor ved universitetet i Bonn, hvor han med sitt skrift Politische Theologie konkretiserte sin autoritære statsteori, som utgikk fra hans katolske grunnholdning. I Die geistesgeschichtliche Lage des heutigen Parlamentarismus rettferdiggjør han utviklingen av autoritære styresett.
Fra 1926 var han professor ved handelshøyskolen i Berlin, frem til han 1932 vendte tilbake til universitetet i Bonn, hvor han i skriftet Der Begriff des Politischen videreutvikler sin statsrettslære. Samme år representerte han den tyske riksregjeringen under Franz von Papen, som han var en personlig venn av, under prosessen mot den suspenderte sosialdemokratiske prøyssiske regjeringen.
Mellom 1933 og 1945 var han professor ved Humboldt-universitetet i Berlin. Han ble først utnevnt til prøyssisk statsråd og var redaktør for Deutsche-Juristen-Zeitung, men etter at en nasjonalsosialistisk avis hadde sitert tidligere uttalelser av ham hvor han kritiserte nasjonalsosialistenes raselære, ble han isolert i økende grad fra omkring 1937. Etter krigen forble han vitenskapelig og politisk isolert, men viet seg til folkerettslige studier og utga i 1950 et av sine hovedverk, Der Nomos der Erde.

Arbeid

Han var en av de mest kjente og omstridte stats- og folkerettsjurister i det tyvende århundre. Han argumenterer bl.a. for at diktatur kan være mer meningsfullt demokratisk enn demokrati, og er særlig blitt oppfattet som fascismens maktfilosof. Han var også en av de viktigste kritikere av politisk liberalisme. Schmitt ble sett på som en moderne Machiavelli, og brydde seg ikke om å foreta moralske vurderinger. Han hevdet at siden de liberale ikke var i stand til å akseptere makt og konflikter som de grunnleggende realitetene i den politiske prosessen, hadde de falsifisert politikkens natur og det politiske språket, og de mente at fornuftig diskusjon og økonomisk innrømmelser kunne løse alle konflikter. De hadde videre hevdet den oppfatning at staten var en sammenslutning som var avhengig av kompromisser mellom sosiale grupper. Denne teorien hadde under Weimarrepublikken gjort Tyskland til en usammenhengende masse administrative enheter som regjeringen og Riksdagen ikke greide å styre. En av hans sterkeste meningsmotstandere var den østerrikske juristen Hans Kelsen.
Schmitt mente også at krig følger av fiendeskap. Krig kan således rettferdiggjøres av den eksistensielle følelsen av at den gruppa en tilhører, er truet av fienden og må forsvare seg, eventuelt ved et angrep. Gode ledere er dermed de som klarer å samle folket og sende dem mot en fiende.
Schmitts arbeider streifer ved siden av stats-, forfatningsrett og filosofi også disipliner som statsvitenskap, sosiologi, historie, teologi og germanistikk.

Fornyet interesse

Tiden etter den kalde krigen har vært preget av en fornyet interesse for Schmitt i statsrett og politisk teori. Hans arbeider blir bl.a. ansett å ha påvirket nykonservatismen i USA, og argumentasjonen til Alberto Gonzales og John Yoo for å begrunne Bush-regjeringens krig mot terror ligger nært opp til Schmitts tenkning. Professor David Luban viser til at den amerikanske juridiske databasen Lexis.com har fem referanser til Schmitt i perioden mellom 1980 og 1990, 114 mellom 1990 og 2000, og 420 mellom 2000 og 2010, med nesten dobbelt så mange de siste fem årene som de foregående fem.