Om personkulten og dens konsekvenser

Om personkulten og dens konsekvenser (russisk: О культе личности и его последствиях), gjerne omtalt som Khrusjtsjovs hemmelige tale, er en tale som ble holdt av Nikita Khrusjtsjov i 1956 der han på forskjellige måter fordømte Josef Stalin, personkulten rundt denne samt den terror som Stalin stod bak under 1930-tallet og senere.

Bakgrunn

Etter Josef Stalins bortgang den 5. mars 1953 utbrøt en lederstrid innen Sovjetunionens kommunistiske partis partiledelse, sentralkomitéen. Til sekretær (ikke førstesekretær) i sentralkomitén ble utnevnt Nikita Khrusjtsjov, og til ordfører i ministerrådet (regjeringssjef) Georgij Malenkov. Malenkov var nært alliert med Lavrentij Berija, sjef for det sovjetiske innenriksministeriet (MVD - russisk forkortelse) inklusive ministeriet for statssikkerhet, det hemmelige politi. Khrusjtsjov lyktes med å vinne over Malenkov for kvitte seg med Berija. I juli 1953 ble Berija arrestert og ble senere dømt for blant annet konspirasjon for å ta makten over Sovjetunionen og terrormord. Direkte etter dommen i desember 1953 ble han henrettet.
Nyheten om Berijas henrettelse fikk som resultat en mengde av krav at offer for Stalins og Berijas terror skulle rehabiliteres. Ministeriet for statssikkerhet ble nedklassifisert til et byrå, KGB, og innenriksministeriet fikk ikke lengre lobv til å tiltale sovjetborgere, men dette skulle foretas av påtalemyndigheten. Anklagere mot Berija undergravde også Malenkovs stilling som regjeringssjef; de to hadde vært nært forbundne i slutten av 1940-årene og hadde sett til at stalinisten Andrej Zjdanovs allierte var blitt sendt til arbeidsleirer. Malenkov ble tvunget til å fratre som regjeringsjef i februar 1955 og ble etterfulgt av Nikolaj Bulganin.
I 1954 og 1955 var det rettssaker over hele Sovjetunionen mot Berijas håndgangne menn. Til myndighetene var det kommet inn milliontalls nådepetisjoner fra fengslede eller pårørende, men i 1955 var ikke flere enn 10.000 av de fengslede blitt løslatt, fremst personer som hadde vært aktive i partiet i 1930-årene. Det fantes også undersøkelseskommisjoner for å granske mordet på Sergej Kirov i 1934, Grigorij Ordzjonikidzes selvmord i 1937 samt moskvaprosessene 1936–1938.

Konsekvenser

Khrusjtsjovs talr ble aldri offentliggjort av kommunistpartiet, men det fikk likevel rask spredning over hele verden. I Sovjetunionen ble den innen noen uker opplest ved tusentalls partimøtrn. I Georgias hovedstad Tbilisi demonstrerte studentene til støttet for Stalin. Vra Polen og Israel fikk amerikanske CIA tak i en kopi og i begynnelsen av juni 1956 ble den publisert i The New York Times. 
Sommeren 1956 antok sentralkomitéen en resoludjon med tittelen Hvordan man overvinner personkulten og dens følger. På våren og sommeren 1956 ble så godt som alle politiske fanger frigitt, og for politiske fanger som hadde dødd i arbeidsleirene ble det innledet rettslige prøvinger. Blant de frigitta var mensjeviker og sosialrevolusjonære som hadde siteet i leirer i 25-30 år samt krigsfanger og mennesker som var blitt deportert fra sine hjemtrakter.
Politisk opposisjonelle fra 1920-tallet ble i regelen ikke rehabilitert. Ikke heller var den noen omprøving av de såkalt skinnrettergangene fra 1928–1931 og 1936–1938.