Ethel Smyth

Liv

Ethel Smyth var det fjerde av de i alt åtte barna til John H. Smyth og Nina Struth. Faren var generalmajor og tjente lenge i den bengalske armeen, mens moren tilbrakte sin ungdom i Paris og snakket bedre fransk enn engelsk. Familien var typisk for det viktorianske øvre mellomskiktet; de mannlige familiemedlemmene som ikke fikk militære løpebaner gjorde karriere som biskoper, kjøpmenn eller bankierer.
Ethel var et temperamentsfullt og egenrådig barn, og fjorten år gammel ble hun sendt til et kort opphold på et jentepensjonat som beskrev henne som unmanageable («uhåndterlig»). Hun ønsket å studere musikk, men familien avviste dette på absolutt grunnlag. Ved å ta i bruk strategier som sultestreik, isnende taushet og nekte å delta på aktiviteter som ble forventet av unge «ladies» av hennes klasse (kirke-, middags- og ballbesøk), fikk hun i 1877 endelig gjennom sitt forsett om å studere i Leipzig.
Undervisningen ved konservatoriet i Leipzig skuffet henne: lærerne (deriblant Carl Reinecke) kom ofte for sent til undervisningen, var ikke interessert i studentenes komposisjoner og foretrakk å fortelle anekdoter i stedet for å fylle undervisningen med reelt innhold. Av større betydning for Smyth ble den kretsen av musikere hun omgikk i byen. Hun sluttet ved konservatoriet etter ett år og fikk hjelp og undervisning av komponisten Heinrich von Herzogenberg. Han og kona Elisabet var barnløse og tok seg av Smyth som sitt eget barn. Forholdet til den 11 år eldre Elisabet utviklet etterhvert seg til en regulær kjærlighetsaffære som ektemannen enten ignorerte eller ikke var klar over.
I Herzogenbergs hus tok Smyth med liv og lyst del i Leipzigs kulturliv. Hun ble kjent med  Clara Schumann, Anton Rubinstein, Max Friedlaender, Edvard Grieg og Johannes Brahms, og knyttet et nært vennskapsbånd med Felix Mendelssohns datter Lili Wach. Spesielt Brahms var en hyppig gjest i Herzogenbergs hus, men hans sterke forbehold overfor komponerende kvinner såret Ethel Smyth, selv om hun også beundret ham. Hun skrev en bitende kommentar om at Brahms ser på vakre kvinner «som sultne gutter [ser] på kakestykker».
Fra 1913 ble hørselen gradvis dårligere og hun ble tilslutt helt døv. Ute av stand til å skrive musikk skiftet hun interesseområde og skrev mellom 1919 og 1940 ti bøker, stort sett med selvbiografisk materiale.

Virke

Ethel Smyths liv var preget av et forsøk på å få gjennomslag og offentlig anerkjennelse som komponist. På hennes tid var ikke kvinnelige musikere annet enn deltidskomponister, eksempler er Clara Schumann og Fanny Mendelssohn. Ethel Smyth ønsket på sin side å bli vurdert på like fot med sine mannlige kolleger og bli i stand til å leve av musikken.
Stort sett fikk musikken hennes blandet mottakelse, hun ble vanligvis vurdert som en «kvinnelig komponist» og sjelden som en komponist på lik linje med andre. Dermed ble hun til en viss grad marginalisert og dømt etter doble standarder: på den ene siden mente man hun manglet feminin sjarme om hun skrev kraftig, rytmisk vital musikk, på den andre siden ble hun anklaget for å ikke nå opp til sine mannlige kollegers kunstneriske standarder om hun skrev lettere og mer melodiøst.
Det tok lang tid før Smyths musikk fikk videre anerkjennelse i England, ikke før i på 75-årsdagen i 1934 ble verkene hennes hedret på en festival. Smyth var da fullstendig døv og kunne selvsagt verken høre musikken framført eller jubelen fra publikum.
Smyth skrev operaer, symfoniske og konsertante verk, kor- og kammermusikk. The Wreckers er hennes mest kjente opera. The March of Women ble en hymne for den engelske kvinnebevegelsen og regnes som hennes mest kjente verk.
I  1922 ble Smyth Dame Commander of the Order of the British Empire (DBE).