Manaw Gododdin

Manaw Gododdin var et smalt område langs kysten sør for fjorden Firth of Forth i England som var en del av det brytonisktalende kongedømmet Gododdin i tiden etter romersk Britannia. Det er kjent som hjemlandet til den walisiske høvdingen Cunedda ap Edern før hans erobring av nordlige Wales, og som hjemlandet til de heroiske krigerne i det litterære eposet Y Gododdin. Presset av piktere nordfra i dagens Skottland som ekspanderte sørover og northumbrianere som ekspanderte nordover ble Manaw Gododdin endelig ødelagt en gang på 600-tallet og dets territorium ble absorbert inn i det den gang dominerende kongedømmet Northumbria.
Landene på begge sider, både nord og sør for Firth of Forth var kjent som Manaw, men fra tiden etter Romerrikets tid og framover ble bare den sørlige siden referert til som Manaw Gododdin. Manaw ble assosiert med folket i Gododdin.
Selv om Manaw Gododdin var lokalisert innenfor området til dagens Skottland, som en del av Yr Hen Ogledd (= «Det gamle nord») er det også en vesentlig del av walisisk historie da både walisere og Menn fra nord (walisisk Gwŷr y Gogledd) oppfattet seg selv som et felles folk, kollektivt referert til Cymry. Ankomsten i Wales av Cunedda fra Manaw Gododdin en gang rundt 450 er tradisjonelt betraktet som begynnelsen på historien til det moderne Wales.
Navnet opptrer i litteraturen som både Manaw Gododdin og Manau Gododdin. Den moderne walisiske formen er stavet med en 'w'.

Historikernes behandling

Med liten kunnskap om Manaw Gododdin er det svært lite som kan bli sagt med sikkerhet. Bortsett fra parentetiske referanser til det som Cuneddas hjemland er kunnskapen liten. William Forbes Skene har i sin bok The Four Ancient Books of Wales (1868) et kapittel om «Manau Gododdin and the Picts», og senere historikere enten gjentar ham eller siterer ham, men legger ikke til noe mer. Kenneth Jackson (The Gododdin, 1969) gir den samme informasjonen som Skene, utvider hans notis og kommenterer en del av spekulasjonene og antakelser som andre historikere har kommet med siden Skene utga sin bok. Han legger til at det tidlige irske formen av navnet Gododdin er Fortudán.
John Koch (Celtic Culture, 2005) legger til en del av Skenes materiale om Manaw og krediterer Skene for det, inkludert et uavhengig syn på de historiske nedtegnelser (og kommer fram til de samme generelle konklusjoner som Skene), men kommer også med egne antagelser som om disse var fakta (som at «Iudeu» nevnt i Historia Brittonum kan stedsplasseres til Stirling).
John Rhys (Celtic Britain, 1904) både repeterer og siterer Skene, men legger ikke til noe nytt. John Edward Lloyd (History of Wales, 1911) kommer kun med noen få kommentarer om Manaw i forbifarten, og John Davies (History of Wales, 1990) utelater selv det. Christopher Snyder (An Age of Tyrants, 1998) nevner Manaw to ganger i forbifarten, og sier ingenting om det eller i sine referanser om eposet Y Gododdin. D. P. Kirby (The Earliest English Kings, 1991) nevner Manaw flere ganger, men kun i forbifarten og uten noen informasjon om det. Alistair Moffat (Before Scotland, 2005) kommer med flere referanser til Manaw Gododdin og Gododdin.
Generelt er det så mye informasjon om Manaw som kan bli funnet i de litterære diskusjonene som i de historiske, og tidvis også mer, skjønt ikke mer enn hva Skene har framskaffet. Eksempelvis, John Morris-Jones, i hans omfattende diskusjon over verkene som er tilskrevet Taliesin (Y Cymmrodor XXVIII, 1918), gjentar og siterer informasjonen som er gitt av Skene som er vanligvis utelatt i historiske verker.

Regional historie

De tidligste pålitelige informasjonene om regionen ved Firth of Forth i løpet av den tiden da Manaw Gododdin eksisterte kommer fra arkeologi som forsker på Romersk Britannia. Hjemlandet til stammen Votadini, som Damnonii og Novantae, var ikke dekket av festninger, noe som antyder (uten å bekrefte) at folkene i disse områdene hadde kommet til en forståelse med romerne (som allianser), og følgelig fortsatte disse stammene og kongedømmene å eksistere i løpet av den romerske tiden. Det er ingen indikasjoner på at romerne noen gang gikk til krig mot noen av disse folkene.
Imidlertid var romerne ofte i krig med folk som var lengre nord, og som vi i dag kjenner som piktere, og deres militære kommunikasjonslinjer (det vil si romerske veger) var godt befestet. Disse inkluderte vegen gjennom Manaw Gododdin, den nordlige enden av Derevegen.
De tidligste pålitelige historiske referansene til folkene i nordlige Britannia er fra det geografiske verket til Klaudios Ptolemaios, Geografike hyfegesis, fra ca. 150. Han forteller at dette var området til Otadini (det vil si, Votadini), et folk som senere er kjent som kongedømmet Gododdin (det vil si, kongedømmet til Votadini). Deres land lå langs kysten av sørøstlige Skottland og nordøstlige England, og omfattet landene langs Firth of Forth, både på nordsiden som sørsiden.
Klaudios Ptolemaios forteller at i år 150 eide både Damnonii og Otadini land nord for Firth of Forth og sør for Firth of Tay. Pikterne presset stadig sørover, og tidlig på 200-tallet gikk den romerske keiseren Septimius Severus uten hell krig mot dem. Kjent den gang som Maeatae, de lokale piktere ville omsider trykke sørover mot Firth of Forth og bortenfor, og ved 600-tallet hadde Votadini blitt sammentrengt mellom dem og anglere fra Bernicia som selv forsøkte å ekspandere nordover.
Hverken Gododdin eller Manaw Gododdin kan ha eksistert som et kongedømme stort sett etter 600-tallet. Kongedømmet Northumbria var oppadgående i makt og innflytelse og kom til å erobre hele dagens Skottland sør for Firths of Clyde og Forth. De endelige årene var på midten av 600-tallet da Penda av Mercia ledet en allianse av soldater fra Mercia, Cymry (fra både nord og fra Gwynedd), østangelere, og fra Deira mot Bernicia. Penda selv ble beseiret og drept i slaget ved Winwaed i 655, noe som avsluttet alliansen og sementerte Bernicias kontroll over hele Britannia mellom engelske Midlands og de skotske fjordene (Firths). Bernicia ville igjen bli forent med Deira til å danne Northumbria som den tyngste militærmakten i området. Kongedømmet Strathclyde (også kalt for Alt Clut) fikk snart tilbake sin uavhengighet, men alle andre brytonske kongedømmer nord for Solway-Tyne var borte for alltid.