IUPAC-nomenklatur

Historie

I kjemiens barndom var behovet for en enhetlig nomenklatur ikke stort. Kjemikalier som ble isolert eller framstilt fikk ofte navnet fra det som den ble isolert fra, for eksempel sitronsyre. I enkelte tilfeller kunne stoffet få navn etter kjemikeren, for eksempel Glaubersalt og Mohrs salt.
I og med kjemiens utvikling ble fler og fler substanser framstilt, og for å tilføre orden i det navnekaos som oppstod innså kjemikerne snart at en form for enhetlig nomenklatur måtte innføres. Allerede i 1860 tok kjemikeren Kekulé initiativ til kjemikerkonferanser der bl. a. nomenklatur ble diskutert.
I 1892 ble en komité dannet med sete i Genève som hadde som sin oppgave å utarbeide en kjemisk nomenklatur, og den presenterte et første forslag i Paris i 1911. I 1919 ble IUPAC etablert som siden det er den internasjonale organisasjon som utferdiger anbefalinger angående kjemisk nomenklatur.

Sykliske forbindelser

Sykliske forbindelser får forleddet syklo- i tillegg til stammen.

Alkaner

Alkaner får suffikset -an i tillegg til stammen. For eksempel får et alkan bestående av 4 karbonatomer i en rett kjede stammen but- og ettersom det er et alkan får det suffikset -an. Stoffet får da altså navnet butan. På samme vis får et syklisk alkan bestående av 6 karbonatomer navnet sykloheksan.

Alkener

Alkener får suffikset -en i tillegg til stammen. For eksempel buten, syklopenten.
Alkener som inneholder flere dobbeltbindinger får suffikset -adien om de inneholder to dobbeltbindinger og suffikset -atrien ved tre dobbeltbindinger.

Alkyner

Alkyner får suffikset -yn i tillegg til stammen.
Alkyner med flere trippelbindinger får suffikset -adiyn om de inneholder to trippelbindinger og -atriyn om de inneholder tre trippelbindinger.

Aromatiske foreninger, arylforeninger

En hel del aromatiske trivialnavn har blitt tatt med i IUPACs anbefalinger og dette av rent historiske grunner. Aromatiske forbindelser tilhørte de forbindelser som kjemikerne først isolerte og har derfor samlet en hel del ikkesystematiske navn.

Radikaler

Radikaler får endelsen -yl.
Alkylradikaler navngis i samsvar med modellen stamme + -yl, for eksempel butyl- og syklopentyl-.
Alkenyl- og alkynylradikaler navngis etter modellen stamme + suffiks + yl, for eksempel butenyl- og butynyl-.

Substitutter

Hydrokarboner med substitutter navngis gjennom å sette prefikset n-radikalnavn-, der n er et siffer, i tillegg til stammen, for eksempel om et stoff har en metylgruppe på det andre karbonatomet får man prefikset 2-metyl- som eksempelvis i 2-metyl-butan.

Uorganisk nomenklatur

Regler og anbefalinger utarbeides av IUPAC.

Angivelse av oksidasjonstall

Den andre metoden for å angi støkiometrisk forhold er å angi oksidasjonstallet for atomtypen i forbindelsen med romerske sifre i parentes i navnet, for eksempel kobber(I)klorid CuCl, kobber(II)klorid CuCl₂ (uttales «kobber-ett-klorid» respektive «kobber-to-klorid»). Dette er særskilt viktig for atomtyper som har mange oksidasjonstall. Nitrogen(I)oksid N₂O, Nitrogen(IV)oksid NO₂, svovel(VI)oksid SO₃.

Uorganiske syrer

IUPAC har forordnet at trivialnavnene brukes for de vanligste syrene og at de systematiske navnene brukes for øvrige syrer.

Kationer

Kationer, positivt ladde ioner, får navnet etter atomtypens norske navn etterfulgt av -ion, for eksempel natriumion. Når det er relevant, for eksempel når atomtypen kan forekomme i flere med flere ulike oksidasjonstall, angis også atomtypens oksidasjonstall, for eksempel Cu⁺ kobber(I)ion og Cu²⁺ kobber(II)ion.

Anioner av karboksylsyrer

Navnene dannes av syrenes latinske navn med suffixet -at.
Sitronsyre,  citrat (acidum citricum)
Melkesyre, laktat (acidum lacticum)
Vinsyre, tartrat (acidum tartaricum)
Eddiksyre,  acetat (acidum aceticum)