Indoariske språk

Den indoeuropeiske språkfamilien

De indoariske språkene utgjør en undergren av de indoeuropeiske språkene, som også de fleste språk i Europa tilhører. Andre grener er for eksempel gresk, romanske språk, slaviske språk og germanske språk. De indoariske språkene er dermed også fjernt beslekta med norsk. Dette slektskapet viser seg også ved første øyekast hos noen få ord i de moderne språkene. Ordet for «navn» er på bengali nām, hindiordet for «ny» er nayā og «ku» heter på marathi gau. I andre tilfeller som «hjul» og nepali cakkā kan man bare vise det felles opphavet ved hjelp av kompliserte etymologier. For størstedelen av ordforrådet og framfor alt grammatikken i de moderne indoariske språkene kan man imidlertid knapt finne likheter i dagens europeiske språk. Mellom klassiske språk, som sanskrit og latin eller klassisk gresk, er overensstemmelsene derimot betydelig større, både i ordforråd og morfologi. Man kan for eksempel jamføre former som sanskrit dantam og latin dentem «tann» (akkusativ), eller sanskrit abharan og klassisk gresk epheron «de bar».
Oppdagelsen av at sanskrit var i slekt med språk i Europa, var tonegivende for utviklingen av den komparative lingvistikken. Engelskmannen William Jones hadde lært seg sanskrit i løpet av sin tid som dommer i Calcutta, og postulerte i 1786 som første person at sanskrit var i slekt med gresk, latin, gotisk og keltiske språk. På dette grunnlaget grunnla den tyske språkforskeren Franz Bopp (1791–1867) den komparative indoeuropeiske språkforskninga. At de moderne indoariske språkene var i slekt med sanskrit, kom man på først senere, men man skjøt da også over mål og sa at også de dravidiske språkene stammet fra sanskrit. Først i 1856 fastslo Robert Caldwell at de dravidiske språkene utgjør en selvstendig språkfamilie.

Den indoiranske språkgrenen

Innen de indoeuropeiske språkene står de indoariske språkene nær de iranske språkene, som blant annet persisk, kurdisk og pashto tilhører. Selv her viser slektskapen seg tydeligst i de eldste språkformene: i urpersisk, de akemenidiske storkongenes språk og sanskrit er mange ord som daiva og deva «gud», būmi og bhūmi «jord» samt aspa og aśva «hest» nesten like, mens de moderne språkene har skilt seg fra hverandre. De indoariske og iranske språkene danner til sammen den indoiranske språkgrenen. Som en selvstendig undergren av disse, regnes den lille gruppen nuristanispråk, som tales i Afghanistan og Pakistan. De dardiske språkene, som også tales i den nordvestlige delen av Sør-Asia, har en usikker stilling innen de indoiranske språkene. De ble tidligere regna sammen med nuristanispråkene eller ansett som en selvstendig gren, men anses nå som en undergruppe av de indoariske språkene.

Sørasiatisk språkbunt

De indoariske språkene deler det indiske subkontinentet med tre andre språkfamilier: de dravidiske språkene (hvis viktigste medlemmer er tamilsk, malayalam, telugu og kannada), som hovedsakelig er utbredte i det sørlige India; den mindre gruppa mundaspråk (en gren av de austroasiatiske språkene) i midtre India og de tibetoburmanske språkene (en gren av de sinotibetanske språkene) ved subkontinentets nordlige og østlige grenser. De indoariske språkene er ikke genetisk beslekta med disse språkfamiliene, men de har gjennom årtusenlang språkkontakt hatt stor gjensidig innflytelse på hverandre i ordforråd, morfologi og fonetikk (spesielt karakteristisk er kanskje forekomsten av retroflekse konsonanter). På grunn av de tallrike fellestrekkene sammenføres disse språkene i en sørasiatisk språkbunt. Framfor alt har det vært en betydelig vekselvirkning av lånord mellom de indoariske og dravidiske språkene. De dravidiske språkene har tatt over ord fra sanskrit i stor mengde, mens de selv har utøvd en sterk strukturell innflytelse på de indoariske språkenes fonetikk og syntaks.

Historikk

De indoariske språkene har en historie på nesten fire tusen år. Man deler den inn i tre historiske stadier: Urindoarisk (vedisk, klassisk sanskrit), mellomindoarisk (prakritspråk, pali, apabhramsha) og nyindoarisk (de indoariske språkene som snakkes fra cirka 1000 e.Kr. til i dag).

Forhistorie

Som medlemmer av den indoeuropeiske språkfamilien stammer de indoariske språkene fra et antatt indoeuropeisk urspråk, som kan antas å ha blitt talt i fjerde eller tredje årtusen f.Kr., på steppene i det som i dag er sørlige Russland. Fra den urindoeuropeiske befolkninga delte det seg en gruppe som brukte benevnelsen «arier» (ārya) om seg selv, og som talte et forstadium til de indoiranske språkene. Etter at de hadde oppholdt seg en tid i Baktria, delte de seg omkring 2000 f.Kr. i en iransk og en indoarisk gren. Iranerne slo seg ned i det som i dag er nordlige og vestlige Iran, mens indoarierne innvandra i flere bølger til den indiske halvøya, antageligvis rundt 1500 f.Kr. Det eldste språklige beviset for indoariernes tilstedeværelse stammer fra det hurrittiske Mitanni-riket i nordlige Mesopotamia og nordøstlige Syria. Der fantes det på 1500- til 1200-tallet f.Kr. en herskende klasse som bar entydig indoariske navn og dyrka guder som Indra. I en lærebok i hesteskjøtsel, som mitannieren Kikkuli forfatta på 1400-tallet f.Kr. på hettitisk, finnes enkelte fagbegreper som har blitt lånt inn fra indoarisk. Disse tidlige indoariske sporene i vestlige Asia forsvant sporløst etter Mitannirikets undergang.

Urindoariske språk

Den urindoariske fasen begynner med indoariernes innvandring til India i løpet av det andre årtusenet f.Kr. Denne innvandringa skjedde antageligvis i flere bølger eller i løpet av en lang tidsperiode. Etter hvert bredte indoarierne seg ut i nordlige India og trengte ut urbefolkningas språk, men ikke uten å bli påvirka av dem. Mye tyder derfor på at de dravidiske språkene og mundaspråkene en gang ble talt i et mye større område, før de ble trengt tilbake til respektivt sørlige områder og fjell- og skogsområder av den indoariske ekspansjonen. Ideen om at indoarierne er en innfødt befolkning i India og skal ha grunnlagt Induskulturen, som er populær i India, er ikke holdbar ifølge den vestlige språkvitenskapens synsvinkel.
Vedisk og klassisk sanskrit sammenfattes med betegnelsen urindoarisk eller urindisk. Vedisk, språket som Veda-skriftene er skrevet på, er den tidligst bevarte indoariske språkformen. Dateringa av tekstene, som i lang tid kun ble videreført muntlig, er usikker, men de eldste hymnene i Rigveda må ha oppstått kort tid etter indoariernes innvandring til India etter midten av det andre årtusenet f.Kr. Vedisk utgjør en arkaisk form av sanskrit med større grammatisk formrikdom og visse forskjeller i fonologi og ordforråd. Forskjellen fra klassisk sanskrit tilsvarer omtrent forskjellen mellom Homers språk og klassisk gresk. Språket i brahmanaene og sutraene er et mellomstadium mellom vedisk og klassisk sanskrit.
For å ivareta en feilfri resitasjon av de hellige tekstene ble vitenskapen om fonetikk og grammatikk tidlig utvikla i India. Denne ble fullført i Paninis grammatikk. Omkring 300 f.Kr. kodifiserte denne grammatikken den dannede overklassens språk. Det enkle folket snakka på denne tida allerede mellomindoariske språkformer. Betegnelsen «sanskrit» (saṃskr̥ta «tilrettelagt») står også i motsetning til begrepet «prakrit» (prākr̥ta «naturlig»), som man sammenfatter de mellomindoariske språkene med. Paninis grammatikk ble normativ for klassisk sanskrit. Følgelig ble sanskrit som litteraturspråk konservert på et arkaisk stadium, og eksisterte, i likhet med latin i middelalderens Europa, over en lang tidsperiode som et religions- og lærdomsspråk. Denne stillinga har sanskrit beholdt fram til i dag, men i en svakere form. Indias forfatning erkjenner til og med sanskrit som et av landets 22 nasjonalspråk.
Sanskritlitteraturens blomstringstid var i midten av det første årtusenet e.Kr. Dette innebærer at for eksempel en dikter som Kalidasa, som antagelig levde på 400-tallet, skrev sine verk i en tid da sanskrit lenge kun hadde vært et skriftspråk, og holdt seg til regler som ble forumlert av en grammatiker som hadde levd 700 år før ham. Til forskjell fra lyd- og formlæren var syntaksen så å si uregulert av Panini, og kunne derfor under påvirkning av de mellomindoariske språkene utvikle egenarter som ikke ville ha vært vanlige i de tidligere stadiene av urindoarisk. Karakteristisk for klassisk sanskrit er forkjærligheten for passivkonstruksjoner og danning av omfattende sammensetninger med opptil 20 bestanddeler.

Mellomindoariske språk

De mellomindoariske språkene oppsto allerede fra ca. 600 f.Kr. fra urindoarisk. Da de talte formene av urindoarisk var noenlunde enhetlige, er den vanlige påstanden om at spesifikke mellomindoariske språk «oppstod fra sanskrit» villedende. Kjennetegnene for utviklinga fra ur- til mellomindoarisk er en forenkling av formlæra og ordenes fonetiske struktur (for eksempel sanskrit trividya til pali tevijja). Flere mellomindoariske språkvarianter har blitt bevart. For disse brukes ofte samlingsbegrepet «prakrit». De eldste språklige vitnesbyrdene om mellomindoarisk og samtidig de eldste skriftlige levningene i India er keiser Ashokas edikt, som ble nedskrevet på en rekke ulike regionale dialekter. Disse har blitt bevart i innskrifter i stein fra ulike deler av India, skrevet med brahmi-skrifta. De reformerende religionene buddhismen og jainismen brukte prakrit for sine skrifter. Selv i diktninga ble stiliserte former av prakrit brukt, delvis parallelt med sanskrit. Det klassiske sanskritdramaet er flerspråklig: hovedpersonene snakker sanskrit, kvinnene sauraseni-prakrit, komiske rollefigurer snakker magadhi-prakrit, og de lyriske sangene er forfatta på maharashtri-prakrit.
De mellomindoariske språkene kan inndeles i tre faser. Den tidligste fasen representeres av pali, som er det viktigste mellomindoariske språket i egenskap av språket i Theravada-kanonen og mye annen buddhistisk litteratur. I buddhistiske land som Sri Lanka, Burma og Thailand har pali status som klassisk språk. De senere prakritvariantene deles inn i en vestlig og en østlig gren. Hovedformene av vestlig prakrit, sauraseni, var utbredt i området ved elvene Ganges og Yamuna. Den var dessuten standardformen av prakrit i dramaet og språket i visse jainistiske tekster. Til østlig prakrit hørte magadhi, språket i landet Magadha i nåværende Bihar. Det brukes også for å framstille lavere klasser i sanskritdramaer. Geografisk og språklig inntok ardhamagadhi («halvmagadhi»), som ble talt i Kosala (dagens østre Uttar Pradesh), en mellomstilling. Den tidlige jainistiske kanonen er skrevet på ardhamagadhi. Maharashtri, forløperen til dagens marathi, var beslekta med ardhamagadhi. Det brukes framfor alt som språk i poesien, samt for sangene i sanskritdramaer. Fonologisk utgjør det den mest framskredne dialekten i den mellomste fasen. Utenfor India finnes niya-prakrit belagt i håndskrifter fra 200- til 600-tallet som forvaltningsspråk for indoariske grupper i Xinjiang. Beslekta med det er det noe eldre gandhari, språket i indoariske Khotan-manuskripter fra det første århundret.
Ved midten av det første årtusenet ble neste stadium av mellomindoarisk, det man kaller apabhramsha (apabhraṃśa «forderva språk»). Begrepet brukes generaliserende for alle indoariske dialekter fra den sene mellomindoariske fasen. Apabhramsha var grammatisk enda mer forenkla enn prakritspråkene, og utgjorde allerede et overgangsspråk til nyindoarisk. Det viktigste litteraturspråket fra denne perioden var nagara-apabhramsha. Dessuten fantes flere regionale apabhramshaer som utgjør forgjengerne til de nåværende indoariske språkene.
Singalesisk er et særtilfelle, da singaleserne innvandra til Sri Lanka allerede rundt 500 f.Kr., antageligvis fra Gujarat. Deres språk, som har vært isolert fra de øvrige indoariske språkene, har blitt utvikla på egen hånd. Fra første århundre f.Kr. finnes et singalesisk prakrit bevart i innskrifter. Det singalesiske tilsvaret til apabhramsha-fasen er elu.

Nyindoariske språk

Overgangen fra mellom- til nyindoarisk fant sted rundt 900–1100 e.Kr. Denne fasen er dårlig dokumentert. De første tekstene på nyindoariske språk dukka opp relativt sent: Bevart fra 1100-tallet finnes en kort innskrift på marathi og en glose på bengali. Det eldste litterære verket på marathi kom i 1290, på gujarati i 1394, og på urdu omkring år 1400.
I de nyindoariske språkene ble den grammatiske utviklinga som avtegna seg allerede i den mellomindoariske fasen fullstendig gjennomført. Kun rester fra den gamle flekterende språkstrukturen ble bevart, og i stedet ble det utvikla en analytisk struktur. Enkelte språk utvikla perifrastiske og agglutinerende former. Her er de vestlige språkene generelt mer konservative enn de østlige. Spesielt mange arkaiske elementer har blitt bevart i de dardiske språkene. Framfor alt når det gjelder ordforrådet, etterlot de muslimske sultanene av Delhi og mogulene, som hadde persisk som hovedspråk, samt den britiske kolonitida seg spor i de indoariske språkene.

Språkgeografi

Det hovedsakelige utbredelsesområdet for dagens indoariske språk omfatter den nordlige delen av den indiske halvøya omtrent fra Indus i vest til Assam i øst, samt fra Himalaya i nord til omtrent 18. breddegrad i sør. De indoariske språkene er Sør-Asias største språkgruppe. 15 av Indias 22 offisielle språk er indoariske, og tre av fire indere taler et indoarisk språk som morsmål. Selv i Pakistan, Bangladesh, Nepal, Sri Lanka og på Maldivene er et indoarisk språk statsspråk. Utbredelsesområdet omfatter altså også store områder utenfor India, men på den andre sida omfatter de ikke de områdene i sørlige India der det i stedet snakkes dravidiske språk.

Sentrale India

Indias to offisielle nasjonalspråk er engelsk og hindi. Antallet morsmålstalere av hindi avhenger av i hvilken utstrekning nærliggende språk/dialekter regnes som varianter av hindi eller som selvstendige språk. I snever betydning har hindi over 200 millioner morsmålstalere, men om man går ut fra den indiske regjeringas utvidede definisjon, er det 420 millioner som snakker hindi. Om man også regner med dem som snakker hindi som andrespråk, tales de av 500 millioner indere, og dette tallet øker stadig. Standardisert hindi hviler på hindustani, et overregionalt handelsspråk på grunnlag av khariboli, dialekten i Delhi og området rundt. Det er statsspråk i de nordindiske statene i Uttar Pradesh, Bihar, Jharkhand, Chhattisgarh, Madhya Pradesh, Rajasthan, Haryana, Uttarakhand og Himachal Pradesh samt i unionsterritoriet Delhi, og brukes av befolkninga som skriftspråk. I dette sentralindiske området brukes en rekke nært beslektede regionalspråk, som delvis også klassifiseres som hindidialekter. Disse underdeles i to grupper, «vesthindi» eller «vestsentralindisk» (haryanvi, braj-kanauji, bundeli) og «østhindi» eller «østsentralindisk» (awadhi, bagheli, chhattisgarhi).
Av politiske grunner klassifiserer den indiske regjeringa en rekke andre språk som «hindidialekter». Fra en språkvitenskapelig synsvinkel er de selvstendige språk, tilhører ulike undergrupper av indoariske språk og har delvis også egne skriftspråk. Disse er språkene i den østindiske biharigruppen (med bhojpuri, maithili og magahi), de vestindiske rajasthanispråkene (som vekslende regnes som ett språk eller en språkgruppe) samt i nord den nordindiske gruppa paharispråk, som snakkes ved grensa til Himalaya. Målet er at hindi skal fungere som et virkelig nasjonalspråk. Uansett har hindi, som medie- og prestisjespråk, stadig mer innflytelse på andre indoariske språk.
Urdu, de indiske og pakistanske muslimenes språk, og hindi er på det hverdagsspråklige området nesten identiske; begge bygger på hindustani, og de to språkenes dialekter skiller seg lite fra hverandre. Urdu skiller seg imidlertid ut ved et stort antall låneord fra persisk og arabisk, og bruken av det arabiske alfabetet. Til tross for at det har 65 millioner brukere (med andrespråktalere 105 millioner), er urdu et språk uten territorielt grunnlag. Den muslimske bybefolkninga i nordlige India utgjør en majoritet av dets talere. I tillegg er urdudialekten dakhini utbredt i sørindiske områder som Hyderabad. I Pakistan snakkes urdu som morsmål av en liten del av befolkninga (omtrent 10 millioner), men er landets offisielle nasjonalspråk, og fungerer som overregionalt handels- og utdanningsspråk. Antallet urdutalere stiger derfor uavbrutt.

I øst

Til de østindiske språkene regnes den ovennevnte biharigruppa (sammenlagt 65 millioner brukere) med hovedspråkene bhojpuri, maithili og magahi, som tales i Bihar mellom de sentralindiske språkvariantene og bengali. Bengali (med 210 millioner brukere det nest største indoariske språket) er språket i de indiske delstatene Vestbengal og Tripura, samt i Bangladesh. Enkelte av bengalivariantene (chittagong, sylhetti og rajbangsi) klassifiseres også som selvstendige språk. Nordøstenfor snakkes assamesisk i den indiske staten Assam av 15 millioner mennesker.
Språket i delstaten Orissa, som ligger på Indias østkyst, er oriya, som snakkes av 32 millioner mennesker. I skogs- og fjellområdene i sentrale India snakkes – foruten adivasistammebefolkningenes ikke-indoariske språk, også de to indoariske overgangsdialektene bhatri og halbi.

Sør og vest

Marathi er utbredt i nordvestlige Deccan i delstaten Maharashtra, og har sammenlagt 80 millioner brukere. Nært beslekta med marathi er konkani (8 millioner brukere), som er statsspråk i Goa og dessuten tales helt i sør i Maharashtra samt ved kysten i Karnataka og Kerala.
I stammeområdene i nordlige Maharashtra, østre Gujarat og sørlige Rajasthan snakker man bhili og khandeshi, to indoariske språk som tidligere ble betrakta som gujaratidialekter. Khandeshi betegnes noen ganger også som en språkgruppe, bestående av khandeshi, dhanki og ahirani. Gujarati, som snakkes vest for disse, har 45 millioner brukere og snakkes i delstaten Gujarat, samt av en del av befolkninga i Mumbai (Bombay). Nord for dette finnes Rajasthans språk, den såkalte rajasthanigruppa, som utgjøres av språkene marwari (15 millioner), malvi, bagri, lambardi og nimadi, hver med 1–2 millioner brukere.
Sindhis språkområde (22 millioner brukere) begynner i vestlige Gujarat og fortsetter til den pakistanske grensa i provinsen Sindh ved Indus' nedre løp. Nær beslekta med sindhi er den såkalte vestlige gruppa panjabi-dialekter, som også betegnes som lahndagruppa. Av lahnda-dialektene har siraiki gjort seg gjeldende som skriftspråk. Et annet vestpanjabisk språk er hindko. Sammenlagt snakker ca. 80 millioner lahnda, hindko eller siraiki. Det egentlige (østlige) panjabi har sammenlagt 30 millioner brukere, og er utbredt i den nordlige delen av den pakistanske Indusdalen samt i den indiske delen av Panjab. Dogri-kangri (2,2 millioner brukere) snakkes i Jammu-området i den indiske delstaten Jammu og Kashmir. Det ble tidligere regna som en dialekt av panjabi, men hører til en separat språkgren, og er i India offisielt erkjent som selvstendig språk.

Nord

Nord for språkområdet til hindi snakkes nepali av 16 millioner mennesker. Det er nasjonalspråk i Nepal og er også utbredt i Sikkim, Darjiling og deler av Bhutan. Andre viktige nordindiske språk er garhwali og kumauni med rundt 2 millioner brukere hver. De snakkes i nedre deler av Himalaya, vest for nepalis språkområde (såkalte vestpaharispråk).
Lengst nordvest på det indiske subkontinentet ligger de dardiske språkenes utbredelsesområde. Det viktigste av dem er kasjmirsk, som tales i Kashmirdalen av 4,5 millioner mennesker, og er det eneste dardiske litteraturspråket. De øvrige dardiske språkene (deriblant pashai, khowar, kalasha, shina og Indus-kohistani) snakkes sammenlagt av 1,2 millioner mennesker i Hindukush-området i Pakistan og Afghanistan.

Øvrige områder

Singalesisk, som snakkes av majoriteten av Sri Lankas befolkning (15 millioner brukere), er adskilt fra resten av det indoariske språkområdet. Dhivehi, Maldivenes språk, har 220 000 brukere og er nært beslekta med singalesisk.
Et spesialtilfelle utgjøres av romani (romanes), sigøynernes språk, som i tallrike varianter er utbredt over Europas og vestlige Asias land med omkring 3,5 millioner brukere. Domari og lomavren er beslekta med romani, og snakkes også utenfor India i vestlige Asia og Europa.
Som en følge av nyere migrasjonsprosesser i den britiske kolonitida brukes indoariske språk av et betydelig antall mennesker i Karibia, Guyana, Sør-Afrika, Mauritius og Fiji. I Fiji fungerer fijiansk hindi som statsspråk.

Problemer

Den interne klassifiseringa av de nyindoariske språkene, som har blitt snakka siden rundt 1000 e.Kr., støter på mange problemer. Ideelt sett vil et stamtre gjengi den genetiske avsondringa av grupper med språk, som har utvikla seg uavhengig av hverandre på grunn av geografiske avstander. Hos de indoariske språkene er denne prosessen meget vanskelig å rekonstruere historisk på grunn av stadige folkevandringsbevegelser med dertil hørende blandingsprosesser. Det finnes knapt noen naturlige hindre i det indiske kjernelandet, og de politiske enhetene er ustabile og har fleretniske og flerspråklige samhold. Disse prosessene resulterer derfor i et dialektkontinuum som strekker seg over hele det indoariske språkområdet fra vest til øst og fra nord til sør.
Følgene av dette er for det første store vanskeligheter med identifiseringa av enkelte språk, med avgrensing av dialekt og språk og med klassifiseringa som helhet. En forvanskende omstendighet er at overgangen fra sen mellomindoarisk til nyindoarisk rundt 900–1100 e.Kr. kun er veldig svakt belagt skriftlig. Derfor blir det nesten umulig å føre nyindoariske språk tilbake til bestemte mellomindoariske språk og dermed oppnå en naturlig gruppedanning av de nyindoariske språkene.
Siden det er vanskelig å lage en enkel, vel motiverbar stamtremodell har det blitt gjort forsøk på å forstå struktureringa av de nyindoariske språkene ved hjelp av bølgeteori. I denne studerer man nyvinninger som utgår fra bestemte senter, som i tidas løp har rørt seg gjennom delområder av de nyindoariske språkene og rekonstrueres i isoglosser. Her spiller fenomenet prestisjespråk en stor rolle. Prestisjespråkets kjennetegn og nyvinninger har gått over til nærliggende språk, forsterka gjennom kontakt. (Indoariske prestisjespråk med denne funksjonen har vært vedisk, sanskrit, magadhi, sauraseni og apabhramsha, og i nåtida hindi.) Problemet med bølgeteorien er at ulike isoglosser leder til helt ulike inndelinger, og at det derfor i forlengelsen motvirker en enhetlig klassifisering.

Særtilfellene dardisk, romani og singalesisk

Mens man altså så smått hadde funnet et omtrentlig konsensus om de nyindoariske språkenes kjerne, dog uten å ha kommet fram til en allment akseptert inndeling i hver detalj, fantes det fortsatt større uenigheter om grensegruppene, nemlig dardiske språk, de romske språkene (romani, domari og lomavren) og singalesisk og dhivehi. De senere har man enten regna til de sørindoariske språkene (marathi, konkani) eller behandla som en egen gruppe.
Det er ennå ikke fullstendig klarlagt hvilke språk som hører til de dardiske språkene. Nuristanispråkene ble opprinnelig regnet som dardiske språk, men de fleste forskere tenderer i dag til å oppfatte nuristanispråkene som en tredje gren av de indoiranske språkene, med samme rang som iranske og indoariske språk. De (resterende) dardiske språkenes stilling innen nyindoarisk er imidlertid fortsatt omstridt. Mens visse forskere betrakter det som en undergren av nordvestindisk (sammen med lahnda og sindhi), er det også de som mener at dardiske språk er en egen gren av indoariske språk.
Romani – og dermed de øvrige romske språkene, ble identifisert som indoariske språk av August Friedrich Pott i 1845 og av Franz Miklošič i årene 1882-1888. De påviste at dette var nyindoariske og ikke middelindoariske språk, og konstaterte dermed at forgjengerne til romanifolket ikke kunne ha forlatt India signifikant tidligere enn 1000 e.Kr. På grunn av fonetiske likheter ble de romske språkene tidligere regnet til den nordvestindiske undergruppen. I moderne fremstillinger er det mer vanlig å plassere romske språk i den sentralindiske gruppen, og da som språk som står hindi nært. Dette er f.eks. tilfelle i Yaron Matras: Romani. A Linguistic Introduction fra 2002. Det er fortsatt ikke konsensus i denne saken. I denne artikkelen behandles de romske språkene som en separat gren av nyindoarisk.
I Metzler Lexikon Sprache (1993, 3. opplag 2005) benyttet Jost Gippert en klassifisering som han betegnet som «for tilfellet beste arbeidshypotesen». Klassifiseringen i denne artikkelen stemmer i stor grad overens med denne.

Lydlære

De indoariske språkenes fonembestand har holdt seg ganske stabil i løpet av de forskjellige språkstadiene. Karakteristiske lyder, som de retroflekse og aspirerte konsonantene, forekommer både i ur- og mellomindoarisk, samt i nesten alle nyindoariske språk. Derimot har det foregått til dels store forandringer i fordelinga av lydene i ordene gjennom de ulike språkstadiene.

Ordmelodi

Den eldste indoiranske språkformen, vedisk, hadde en toneaksent som tilsvarte den gammelgreske (jamfør vediske pā́t, padáḥ med gammelgresk poús, podós «fot»). Aksenten kunne falle på hvilken som helst stavelse i ordet, og ble uttalt med en høy tone (udātta). I klassisk sanskrit ble den tonale aksenten endra til en dynamisk aksent. Aksentens posisjon stemte ikke overens med den gamle tonale aksenten, men falt, omtrent som i latin, etter forutsigbare regler på den nest siste, tredje siste eller fjerde siste stavelsen. Betoninga følger ulike regler i de nyindoariske språkene, men er nesten aldri betydningsskillende. Et unntak er assamesisk (jamfør 'pise «han drikker» med pi'se «da»).
Panjabi utgjør et spesialtilfelle, da det er et tonespråk. De tre betydningsskillende tonene (for eksempel koṛā «piske», kóṛā «spedalsk», kòṛā «hest») har oppstått sekundært under innflytelse av tidligere aspirerte konsonanter (jamfør panjabi kòṛā med hindi ghoṛā).

Morfologi

De indoariske språkenes morfologi har opplevd grunnleggende endringer i løpet av sin utvikling. Det urindoariske sanskrit var et i høy grad syntetisk og flekterende språk med en komplisert formlære, ikke ulikt latin og klassisk gresk. I løpet av utviklinga av de mellomindoariske språkene skjedde en tydelig forenkling av formdanninga. De nyindoariske språkene har gått over til en vidtgående analytisk språkstruktur med agglutinerende innslag. Språktypologisk er de indoariske språkene sterkt påvirka av sine dravidiske nabospråk, og først og fremst på syntaksen ses utslag av dette, allerede i klassisk sanskrit.

Sanskritismer

Ord som har blitt lånt inn i uforandra form (eller snarere: uforandra skrivemåte) direkte fra sanskrit, betegner man som tatsamas. Uttalen kan dermed avvike fullstendig: forskjellene mellom bestemte lyder som ś og ṣ bevares oftest ikke lengre, i hindi og marathi bortfaller ofte kort a i slutten av ord, og i bengali blir konsonantsamlinger assimilert. Dermed uttales tatsama-ordet ātmahatyā («selvmord») på hindi [aːtmʌhʌtjaː], men på bengali [ãttohɔtta]. I singalesisk regnes ord som blir overtatt fra pali – som på grunn av at det er den buddhistiske kanons språk inntar en like viktig rolle som sanskrit – som tatsama-ord. Delvis forekommer dubletter av tadbhava- og tatsama-ord, der tatwsama-ordet da oftest har en spesialisert betydning.
I de moderne indoariske litteraturspråkene (foruten slike som urdu, som er underlagt islams kulturelle innflytelse) har bruken av sanskritord blitt svært frekvent. Framfor alt i det høyere registerets ordforråd finnes det mange sanskritismer, i likhet med hvordan latinske og greske lånord har blitt brukt i de europeiske språkene. Nasjonalistiske kretser fremmer bruk av sanskritord som et symbol for politisk hinduisme, og forsøker å etablere sanskritnyord i skriftspråket selv for nyere begreper som «elektrisitet». I hverdagsspråket brukes det imidlertid oftere engelske lånord enn kunstige sanskritnyord.

Lånord

Til deśya-ordene regnes ord uten paralleller i sanskrit. Til disse hører ord som har blitt arva fra urindiske dialekter, som mangler i sanskrit, samt lånord fra dravidiske språk og mundaspråk. Dertil kommer i nyindoariske språk et større antall lånord som hentes fra ikke-indiske språk, framfor alt persisk, arabisk, portugisisk og engelsk, som den indiske grammatikken regner til videśi-kategorien.
Under det rundt åtte hundre år lange islamske herredømmet i nordlige India var persisk overklassens hoffspråk. Så kom mange persiske, og via persisk formidling også arabiske, ord inn i de indoariske språkene. For urdu, de indiske muslimenes språk, overtar persisk-arabisk en lignende rolle som ordkilde som sanskrit har for de språkene som for det meste tales av hinduer. Dermed er det mange ord av persisk-arabisk avstamming i urdu, men få i språk som nepali, assamesisk og singalesisk, som ikke har hatt noen islamsk innflytelse.
En forholdsvis liten andel av lånordene kommer fra portugisisk, som de indiske språkene kom i kontakt med fra 1500-tallet gjennom europeiske sjøfarere. Fra portugisisk har ord som chave for «nøkkel» (hindi cābhī, marathi cāvī), janela for «vindu» (hindi janglā, bengali jānālā, singalesisk janēlaya) og mestre for «håndverker» (hindi mistrī, marathi mestrī) kommet til. Siden den britiske kolonitida har det også kommet mange lånord fra engelsk. Framfor alt moderne begreper som «hotell» (hoṭal), «billett» (ṭikaṭ, fra ticket) og «sykkel» (sāikil, fra cycle) har blitt tatt opp fra engelsk.

Skriftsystemer

De indoariske språkene skrives med ulike indiske skriftsystemer, ulike varianter av det persiske alfabetet, og i enkelte tilfeller det latinske alfabetet. Divehi, språket på Maldivene, har en egen skrift som kalles thaana. Den er dokumentert siden 1599, og er utviklet med det arabiske alfabetet som forbilde.

Det persiske alfabetet

Det persiske alfabetet er blitt brukt siden 642 e.Kr. til å skrive persisk. Varianter av det brukes også til å skrive aserbajdsjansk og usbekisk. Det består av 32 tegn og ble utformet med bakgrunn i det arabiske alfabet. Det kalles derfor også det persisk-arabiske alfabet.
Dette skriftspråket erstattet de tidligere pahlaviskriftsystemene og det avestiske alfabetet, som ble brukt til å skrive middeliranske språk, herunder avestisk. Det persiske alfabet benyttes av de indiske muslimene til å skrive urdu. I Pakistan brukes det til å skrive sindhi, panjabi og kasjmiri. Det er imidlertid ikke spesielt egnet til å gjengi indoariske språk.
For det første uttrykkes ikke korte vokaler, og blant de lange vokalene gjøres det ingen forskjell mellom ū, ō og au. I arabiske lånord forekommer redundante bokstaver som uttales likt (for eksempel uttales sin, sad og tha alle som s). For andre lyder som forekommer i indoariske språk finnes det i utgangspunktet ingen tegn i det persiske alfabetet. Derfor har nye bokstaver blitt danna ved hjelp av diakritiske tegn, og urdualfabetet har således tegnene ٹ ṭ, ڈ, ḍ og ڑ ṛ for de retroflekse lydene. Til forskjell skrives de samme konsonantene respektivt ٽ, ڊ og ڙ i sindhialfabetet. Panjabi og kasjmiri orienterer seg mot urdu-ortografien.
Sindhialfabetet bruker også egne spesialtegn for de aspirerte konsonantene, mens urdualfabetet uttrykker dem ved å kombinere de uaspirerte konsonantene med h (for eksempel sindhi ٿ og urdu ته for th). Urdualfabetet er dessuten en variant av den kursive nastaliqskrifta, som ble utviklet i Iran på 700-tallet e.Kr., mens sindhi fortrinnsvis skrives med den enklere skriften naskh.
I historisk forstand er sindhi også blitt skrevet med khojki, som primært er brukt i enkelte deler av sjiaislamske religiøs litteratur, så vel som av noen få sjiaislamske hemmelige sekter. Også khudabadiskriften ble brukt tidligere; den ble utviklet i det 16. århundre for spesifikt å skrive sindhi, men har sjeldent vært i bruk etter 1947. Og som nevnt i forrige avsnitt anvendes gurmukhi (blant sikher) til å skrive sindhi.

Det latinske alfabetet

De eneste indoariske språkene som regelmessig skrives med det latinske alfabetet er romanes og konkani. For romfolk, bedre kjent som sigøynere, har dette en naturlig årsak. Som et historisk omvandrende folk i Europa, har de i over tusen år vært adskilt fra sitt antatte opphavsted omkring dagens Punjab, hvor kjernen av deres vokabular synes å stamme fra. Adskillelsen fra sitt indoariske hjemland, gjør at romanes har utviklet seg som en egen undergruppe av de indoariske språk.
Konkani er et indoarisk språk i den sørvestindiske delstaten Goa, og den elste kjente inskripsjon er i devanagari fra 1187. I 1510 ble området en portugisisk koloni. Den katolske kirke la ned forbud mot tekster skrevet i devanagari, og alle tekster i devanagari, herav de som var skrevet i konkani, ble brent. Som erstatning ble det utvikla en ny ortografi som var basert på portugisisk. Konkani skrives også med devanagari den dag i dag.
Kalasha, som snakkes av kalashene i provinsen Khyber Pakhtunkhwa i Pakistan, er et av de dardiske språkene. Det var lenge et skriftløst språk, og det ble ikke dokumentert før på slutten av 1900-tallet da en alfabetbok ble publisert. I 2004 ble den første alfabetboken basert på det latinske alfabet publisert, med hjelp fra den østerrikske språkforskeren Gregory R. Cooper. Kalasha brukes nå i skoleundervisninga, og til dette formål brukes det latinske alfabet.
I vitenskapelig kontekst brukes latinsk transliterasjon. Den mest brukte standarden er International Alphabet og Sanskrit Transliteration (IAST). I framstillinga av konsonanter orienterer det seg mot bokstavenes lydverdi i engelsk, hvor y brukes for [j]. Aspirerte konsonanter uttrykkes gjennom digrafer som kh, th, osv. Andre lyder som ikke har tilsvarende bokstaver i det latinske alfabetet, uttrykkes i IAST med diakritiske tegn, som makron for lange vokaler og understilte prikker for retroflekse lyder.