google/wiki40b huggingface dataset:
Pegboard Nerds

Pegboard Nerds er en dansk/norsk elektronisk musikkduo som består av produsentene Michael Parsberg og Alexander Odden. De produserer elektronisk musikk i sjangre som dubstep, electro, drumstep, glitch hop og trap. Odden og Parsberg møttes for første gang i 2005 og dannet gruppen. Navnet «Pegboard Nerds» er et anagram som består av etternavnene deres kombinert sammen.
Gruppen er signert på plateselskapet Monstercat. De har gitt ut en rekke singler og EP-er. Singelen «Ingen anden drøm» lå på 26.-plass på den danske hitlisten i én uke i 2012, mens «Self Destruct» lå på førsteplass på Beatport Dubstep Chart i flere uker.

Historie

Duoen dukket først opp på Monstercats album 006 - Embrace, med singelen «Gunpoint», som per april 2015 har over 1 million avspillinger på YouTube. På det neste albumet, 007 - Solace, ga de ut sangen som ble deres største hit, «Disconnected». Sangen var deres første Electro-sang, har per 2015 over 13 millioner avspillinger på YouTube, og var den mest avspilte sangen på Monstercats YouTube-kanal helt til 'Flight' av Tristam og Braken tok førsteplassen et år senere. Populariteten deres steg etter at de ga ut denne sangen, og de begynte å lage sanger oftere. En måned senere, på albumet 008 - Anniversary, utga de deres første Drumstep-sang «Pressure Cooker». På det samme albumet, utga de også «Rocktronik». Deres første Glitch Hop-sang «Fire In The Hole» ble utgitt på albumet 009 - Reunion. Deretter ga duoen ut «Self Destruct». Sangen ble inkludert i albumet 010 - Conquest. Etter fire måneder kom de ut med sangen «We Are One» med artisten Splitbreed.
Etter dette tok duoen en pause, og kom tilbake med et samarbeid med Tristam kalt 'Razor Sharp'. Singelen har per april 2015 over 10 millioner avspillinger. Etter noen få uker, kom de ut med en EP med navn «Guilty Pleasures». Noen dager senere, inkluderte gruppen Krewella dem i sangen deres «This Is Not The End». Dette var første gangen duoen samarbeidet med en annen artist, uten å ha invitert en selv. Deres første Trap-sang, «Coffins», var et samarbeid med MisterWives. De ga ut «Bassline Kickin», som ikke ble særlig populær, og ga deretter ut den overraskende hiten «Hero», en Hard Dance-sang med vokaler av Elizaveta, som har over 5 millioner avspillinger. Så utga duoen «Here It Comes», og deretter «New Style» etter kunngjøringen av Monstercats «The Uncaged Tour». De ga ut Trap-sangen «Badboi», en av deres mindre populære sanger. Og så deres fjerde Electro-sang «Emergency». Deres siste utgivelser er «Bring The Madness», et samarbeid med Excision og vokaler fra Mayor Apeshit, «Swamp Thing» og «Try This».
Jenny McCarthy

Privatliv

12. februar 2008 ble det kjent at McCarthy og den tidligere kjæresten Jim Carrey ventet barn sammen. McCarthy har en sønn med eksmannen og regissøren John Asher. McCarthy har tidligere tidligere fortalt media at sønnen er autist og har høstet både publisitet og kritikk for sine uttalelser og  råd angående vaksiner.

Karriere

I 1992 studerte McCarthy til sykepleier på Southern Illinois University. I et forsøk på å tjene penger til college, sendte hun inn et bilde til Playboy magazine. Hun ble valgt ut til å være midtsidepike i oktoberutgaven i 1993, og ble deretter Playmate of the year i 1994. Hennes suksess som modell førte til at hun sluttet på college og flyttet til Los Angeles for å skape seg en karriere innen underholdningsbransjen.
I 1995 ble McCarthy innleid av MTV for å være programleder i en ny TV-serie, Singled Out. McCarthy hadde to TV-serier som varte kun en kort tid, The Jenny McCarthy Show og Jenny, sistnevnte en sitcom. Hun har også opptrådt i flere filmer, for det meste i små biroller. Hun har også skrevet to bøker, Jen-X (1997), en selvbiografi, og Belly Laughs: The Naked Truth About Pregnancy and Childbirth (2004).
McCarthy hadde et forhold til Ray Manzella, som også var hennes manager. Paret tok ut separasjon, og siden giftet McCarthy seg med John Mallory Asher den 11. september 1999. De har en sønn, Evan, født 18. mai 2002. I august 2005 tok McCarthy og Asher ut skilsmisse. 
McCarthy skrev og medvirket i filmen Dirty Love som hadde premiere på Sundance Film Festival i 2005. Filmen mottok mange negative kritikker, og tjente inn under $100 000 på billettsalg.
I boken Jen-X avslørte Jenny at når det kommer til modellarbeid, var hun ikke «særlig komfortabel med nakenhet». Ti år etter at hun var Playmate poserte hun imidlertid igjen for Playboy, og opptrådte i januarutgaven i 2005.
Dirceu Pinto

Karriere

Pinto kom på 9. og sisteplass ved det panamerikanske mesterskapet i boccia i 2005. Han kom også på 9.-plass ved VM i boccia i 2007.
Ved Paralympiske sommerleker 2008 i Beijing i Kina fikk han gull både individuelt og i parkonkurransen. I parkonkurransen spilte han sammen Eliseu Santos.  
Han fikk gull ved VM i boccia 2010 (CPISRA Boccia World Championships), foran Stephen McGuire og Eliseu dos Santos, og i 2011 kom han på 10.-plass i klassen BC4 ved CPISRA Boccia World Cup 2011, bak sine landsmenn Ho-Won Jeong og Ye-Jin Choi. Ved utgangen av 2011 var han rangert som nummer 5 i verden i sin klasse. 
Ved Paralympiske sommerleker 2012 i London fikk han gull individuelt i klassen BC2. Han slo kinesiske Kai Zhong 7-1 i semifinalen og Zhiqiang Yan 8-0 i finalen. I lagkonkurransen ble Brasil slått ut i kvartfinalen, etter tap 11-1 mot Thailand.
Ask (Ringerike)

Ask er et lite tettsted med en tidligere jernbanestasjon i bygda Strandefjerdingen like under Holleia i Ringerike kommune. Ask ligger ca. 6 km sørvest for kommunesentrumet Hønefoss, langs Rv35 til Hokksund.
Ask har egen barneskole, Stranden skole, ei lita kirke, Ask kapell, og egen nærbutikk. Kirken tilhører Norderhov prestegjeld. Elva Sogna renner ut i Nordfjorden ved Karlsrudtangen naturreservat ved Ask. Reservatet er et såkalt ramsarområde. Fra Ask kan man ta seg med bil eller buss via Sandakerveien til Sandaker, langs Rv7 sør i Soknedalen. Langs denne ligger den lille grenda Sørgefoss, som har fått navn etter fossen. Randsfjordbanen og Bergensbanen passerer også over Ask, men jernbanestasjonen er for lengst revet. Togene krysser elva over Bjerke bru, som ble sprengt i luften av hjemmestyrkene under andre verdenskrig.
Ved Ask ligger også Ask gods (eller Ask gård som den egentlig heter), med sitt karakteristiske slottslignende hovedbygg. Gården tilhører storgårdene på Ringerike og har trolig gitt navn til tettstedet. Like sør for Ask ligger også den gamle storgården Breien, som tidligere var kjent som Barnas gård, og var åpen for besøkende.
Båtspinnere

Ny klassifikasjon

Lafontaine og Fibiger (2006) publiserte en ny fylogenetisk klassifikasjon av Noctuoidea, basert både på morfologiske karakterer og analyser av DNA. Deres resultater tyder på at båtspinnerne bør plasseres som en undergruppe av nattfly (Noctuidae).

Utseende

Små til middelsstore (vingespenn 16 – 70 mm) sommerfugler, de fleste mindre enn 25 mm i vingespenn. Utseendemessig varierer de ganske mye. En del arter ligner nattfly (Noctuidae), andre minner mer om viklere (Tortricidae) eller mott (Pyralidae). Kroppen er slank til ganske kraftig, hodet forholdsvis lite. Antennene er trådformede. Sugesnabelen er vanligvis velutviklet, labialpalpene er små hos noen undergruppe, store og fremoverrettede hos andre. Vingene er vanligvis avrundede, men hos noen tropiske arter kan forvingenes hjørner være trukket ut til en spiss. Båtmøllene hviler med vingene taklagt over ryggen. De fleste artene har mer eller mindre gråspraglete, men noen har klart grønne vinger, sjeldnere andre farger. Underfamilien duskspinnere (Nolinae) har dusker av oppstående skjell nær forvingenes fremkant. Bakvingene er bleke, ofte silkeaktig glinsende. De har utviklet et høreorgan på sidene av det bakerste mellomkroppsleddet (metathorax). Beina er forholdsvis korte.

Levevis

Larvene lever vanligvis på forskjellige busker og løvtrær. Når de skal forvandle seg til puppe, spinner de en karakteristisk, båtformet kokong. De voksne møllene flyr i skumringen eller om natten og suger gjerne nektar eller andre sukkerrike næringsemner, for eksempel honningdugg fra bladlus. En del arter har lydproduserende organer og kan lage sprakende eller knitrende lyder.
Jane Leeves

Ungdom

Jane Leeves ble født i Ilford i øst-London i England. Hun vokste opp i East Grinstead og tok utdannelse som ballettdanser og arbeidet som fotomodell til hun fikk sin første filmrolle som toppløs engel i Monty Python's The Meaning of Life.

Karriere

Hun hadde en fast rolle på The Benny Hill Show (som en av «Hill's Angels») og hadde en rolle som en turist med en baby i David Lee Roths musikkvideo for sangen «California Girls», men slet i mange år med å etablere seg som skuespiller. Hun ble til en viss grad kjent som en vimsete ansatte i et plateselskap i sitcom'en Throb!.
Hun hadde en tilbakevendende rolle i TV-serien Murphy Brown, som ga henne sin første suksessrike periode som «Audrey», den høylytte og klossete kjæresten til produsenten Miles Silverberg (spilt av Grant Shaud). Leeves dukket også opp i rollen som den brysomme jomfruen Marla i fire episoder av Seinfeld. Under denne perioden hadde Leeves også rollen som Holly i den amerikanske versjonen av science fiction-komedien Red Dwarf.
I 1993 ble hun innlemmet i rollelisten for TV-serien Frasier, som den eksentriske, likefremme og visstnok synske Daphne Moon fra Manchester, og hun ble meget populær i denne rollen. Ved begynnelsen av 2001/2002-sesongen var Leeves gravid, og forfatterne innlemmet graviditeten hennes i episodene som vektøkning på grunn av rollefigurens stress på grunn av hennes forhold til Niles. Innen Frasier sluttet hadde Leeves mottatt en nominasjon for en Emmy Award for sin rolle, og var den best betalte britiske kvinnelige skuespilleren i Hollywood.

Personlig liv

Hun har vært gift med Marshall Coben siden 1996, og de har to barn, Isabella Kathryn og Finn William. Hun er bestevenninne med sin tidligere medskuespillerinne i Frasier, Peri Gilpin.
Hakelin

Hakelin er et tøystykke av lin som dekker hals, hake og kinn. Klesplagget festes under haken og enten over ørene eller oppå hodet, før man fester et hodelin (hodetørkle) utenpå hakelinet. Hakelin ble brukt av kvinner i Europa i middelalderen, særlig i gotikken fra sist på 1100- til midt på 1300-tallet. Seinere ble hodebekledningen betraktet som mindre moderne, og mest båret av eldre kvinner, i forbindelse med sorg og av enker. Hakelin er beholdt og videreutviklet i mange katolske nonnedrakter.
Også visse varianter av hijab, muslimske kvinners hodetørkler, kan være utstyrt med hakelin.

Historikk

Rundt 1250 ble hakebind, pannebind,  og andre hodeplagg supplert med hakelin, et linstykke som også dekket bryst, hals og underhaken. Hakelinen var enten sydd i hodeform med ansiktet fritt eller man kunne bruke barbett som er et stykke stoff som danderes i folder under haken og festes på toppen av hodet med en nål, under hodelinet. Barbetten bruktes av kvinner i alle samfunnsklasser, men mens de rike gjerne brukte tynne og lette stoffer, til og med silke, brukte andre kvinner linstoffer av forskjellig kvalitet etter sin stand. Hakelin kunne også bestå av et stykke som dekket hake og kinn og et annet som dekket pannen. Hakelinet kunne falle som et draperi over halsen eller sitte stramt og glatt. Den nedre delen ble stukket ned i halslinningen på kjolen eller ble liggende ovenpå.
I middelalderen dekkert gifte kvinner håret. Hodekledningen for fornemme kvinner var først pannebind, hakelin og hodelin, så store v-formede arrangementer, og endelig, særlig nord for Alpene, hennin, en høy, spiss, kjegleformet hatt med slør.

Betegnelser

Hakelin kalles vanligvis hagelin på dansk, men varianter av hodebekledningen kan også betegnes som hagebind, barbette, guimpe og rise. På engelsk brukes betegnelsene wimple, guimple og gwimple, mens draperte hodelin kan kalles couvrechef (fransk for «hodedekke»), coverchief, headrail, kerchief og annet. En variant av hakelin som dekker halsen, kalles på engelsk gorget, «ringkrage».
Timmernabben

Timmernabben er et tettsted i Mönsterås kommune i Kalmar län i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1 276 innbyggere.
Peter Gabriel

Soloartist

Da han forlot Genesis i 1975, uttalte han «at han holdt på å sette seg fast i rockestjernemaskineriet, og at den vanskelige fødselen til datteren Melanie ga ham et nytt perspektiv på livet». Som avskjedssang til Genesisperioden ga han ut som første singel «Solsbury Hill» hvor han gjennom metaforer måte beskriver bruddet med gruppa. Soloalbumene fikk stor oppmerksomhet, og den største kommersielle suksessen hadde han med albumet So fra 1986. Singelen «Sledgehammer» ble blant annet nummer en i USA.
Ved utgivelsen av So viste også Gabriel sin nyskapende evne både innen musikk og musikkvideo. Særlig er dette tydelig ved videoen till sangen «Sledgehammer» som setter en ny standard for musikkvideoindustrien. På dette albumet er også sangen «Don't Give Up» som framføres i duett med Kate Bush. Hans musikk er inspirert av musikk fra hele verden han har brukt musikere med ulike etnisk og kulturell bakgrunn både ved innspillinger og ved konserter.
Gabriel har en betydelig produksjon av filmmusikk, blant annet til filmene Birdy av Alan Parker fra 1984 og The Last Temptation of Christ av Martin Scorsese fra 1988. 
Gabriel har vært interessert i verdensmusikk i mange år, og startet derfor i 1989 et eget plateselskap, Real World Records, for å utgi musikk av ukjente musikere i denne sjangeren. En av de første som ble gjort kjent gjennom dette prosjektet var Mari Boine. Han er også mannen bak WOMAD (World of Music, Arts and Dance), en musikkfestival som blir arrangert i over 20 land verden over.
Peter Gabriel er også kjent for sitt internasjonale sosiale engasjement, og bidro blant annet gjennom sangen «Biko» fra 1980 å sette fokus på den daværende apartheid-politikken i Sør-Afrika.
Isma

Utseende

Små til middelsstore (vingespenn 30-40 millimeter), slankvingdede, brune og hvite smygere. Vingene er brune med hvite flekker, i alle fall på forvingen.

Levevis

Larvene lever på planter i bananslekten (Musa) og skruepalmeslekten (Pandanus).

Utbredelse

Slekten er utbredt i Sørøst-Asia, fra Burma i vest til Borneo i øst.
Ny Carlsberg Glyptotek

Historie

Carl Jacobsen var en dedikert kunstsamler. Han var spesielt interessert i antikk kunst, men med årene kjøpte han også en betydelig samling av franske og danske skulpturer. 
Da hans private villa ble utvidet med en vinterhave i 1881, var det snart flere skulpturer enn planter i den. Samme år ble samlingen åpnet for publikum. I de følgende årene ble museet utvidet flere ganger for å møte behovet for mer plass til den stadig voksende samlingen. I 1885 hadde «hus-museet» hans vokst til totalt 19 gallerier. De første 14 av disse hadde blitt utformet av Vilhelm Dahlerup mens Hack Kampmann hadde bygget de siste fire samt gjennomført en redesign av vinterhaven.
Til tross for de mange utvidelsene ble det til slutt klart at de eksisterende lokalene var utilstrekkelige og at en ny bygning var nødvendig. 8. mars 1888 donerte Carl Jacobsen samlingen sin til den danske stat og byen København på betingelse av at de stilte et egnet bygg til rådighet for utstillingen. Københavns gamle festningsverk hadde nylig blitt fjernet og museet fikk en tomt like syd for Tivoli som hadde blitt grunnlagt i 1843. Jacobsen selv var misfornøyd med plasseringen som han fant å ligge for langt fra sentrum. Han hadde også forbehold når det gjaldt nærheten til Tivoli, som han fant «plebejisk». I stedet ville han ha en bygning på den nye Rådhuspladsen, men til slutt aksepterte han.
Det var Jacobsen selv som valgte navnet på museet etter inspirasjon fra Ludwig Is Glyptothek i München, samt Vilhelm Dahlerup som var arkitekt for oppdraget. Det nye museet ble åpnet 1. mai 1897. Fra starten av inkluderte det bare Jacobsens moderne samling med franske og danske verk fra det 19. århundre.
I januar 1899 donerte han samlingen av antikk kunst til museet noe som gjorde en utvidelse nødvendig. Den ble tegnet av Hack Kampmann mens Dahlerup designet en vinterhave som koblet den nye fløyen til den gamle bygningen. Den ble innviet i 1906.
I 1996 ble museet utvidet igjen, denne gangen med et tilbygg utformet av Henning Larsen. I 2006 sto Dissing+Weitling for en større renovering.

Arkitektur

Museet består av fire bygninger. Den eldste delen av komplekset ble tegnet av arkitekt Vilhelm Dahlerup og er i overdådig historisme. Fasaden er i rød mursten med polerte granittkolonner i venetiansk renessanse. Denne bygningen inneholder den franske og den danske samlingen.
Tilbygget tegnet av Hack Kampmann er en mer enkel, neo-klassisistisk bygning, bygget som en serie av gallerier rundt et sentralt auditorium som brukes til foredrag, små konserter, symposier og poesiopplesninger.
De to fløyene er forbundet med Vinterhagen med mosaikkgulv, høye palmer, en fontene og toppet av en kuppel utført i kobber og smijern.
Henning Larsen-fløyen er minimalistisk, bygget inn i en tidligere indre gårdsplass og gir adgang til taket.

Fredning

Deler av Ny Carlsberg Glyptotek ble fredet i 1982. Fredningen omfatter museumsbygningen fra 1897-1906 av Vilhelm Dahlerup og 1921-25 av Hack Kampmann, indre gårdsplasser samt forplassen mot Dantes Plads og haveanleggene mot Tietgensgade, Ved Glyptoteket og Niels Brocksgade.
Parissalongen

Parissalongen, Parisersalongen eller bare Salongen, på fransk Salon de Paris, var en årlig utstilling i Paris som skulle vise det nyeste innen samtidskunsten. I perioden fra 1699 til 1848 ble den arrangert hvert eller hvert annet år og var da den viktigste faste kunstbegivenheten i verden. Siden oppstod det konkurrende utbryterutstillinger, og Salongen skiftet navn og profil.

Historikk

Salongen ble organisert første gang i 1667, etter initiativ fra Ludvig XIV, for å fremvise det franske hoffets kunstneriske smak. Fra 1725 ble Salongen vist i Louvre, og utstillingen fikk fra da av sin offisielle betegnelse Salon de Paris. Salongen ble den fremste autoritet for kunstnere i hele Europa utover på 1700- og 1800-tallet, og det ble ansett som en stor ære og et viktig karriereskritt å få stille ut her. Også norske kunstnere, som Edvard Munch, Christian Skredsvig og Frits Thaulow stilte ut på Salongen. Skredsvig oppnådde også, som eneste norske kunstner noensinne, å bli tildelt den prestisjefulle gullmedaljen ved utstillingen i 1881.
Utover på 1800-tallet ble Salongen mer og mer forbundet med en konservativ og akademisk smak, og ble kritisert av stadig flere kunstnere. Både de franske realistene og impresjonistene opplevde å bli refusert av juryen gjentatte ganger, noe som førte til at en gruppe kunstnere brøt ut og arrangerte sin egen utstilling, De refusertes salong (Salon des refusés) i 1863. Kunstnere som Édouard Manet og Paul Cézanne viste bilder på De refusertes salong, som ble arrangert også i 1874, 1875 og 1886. Man regner De refusertes salong som den europeiske avantgardens fødsel. I 1900 en italiensk billedhugger Giovanni De Martino, bosatt i Paris, vant for første gang, en spesiell premie av Salon med arbeidet med en bronseskulptur  med tittelen  "Le Pecheur de Criquets"  (johannesbrødkjernemel fisker) .
Antoine Perrenot de Granvelle

Bakgrunn

Antoine Perrenot de Granvelle studerte jus i Padova under den berømte Pietro Bembo, og deretter teologi i Leuven, og ble deretter innført i politikkens verden av sin far.

Biskop

Kort etter sin 23-årsdag utnevnte pave Paul III utnevnt til biskop av Arras, presteviet i 1540, og bispeviet 21. mai 1543 av kardinal Juan Tavera, erkebiskopen av Toledo. Han var sjelden tilstede i Arras og lot sine embedsplikter der utføre av titularbiskoper, først av Paschasius Maupair O.P., og fra 1556 av François Richardot.
I 1541 og 1542 tok han del i religionssamtalene med protestantene i Worms og i Regensburg. Etter det avslaget i Den schmalkaldiske krig den 24. april 1547 ledet han forhandlingene med de protestantiske fyrstene Johann Friedrich I av Sachsen og Philipp av Hessen. Han fortsatte i keiserens tjeneste i mange år, og etter hans avgang tjente han under Filip II av Spania. 
I 1561, da den katolske kirkestrukturen ble reorganisert i De spanske Nederlendene, ble han erkebispedømmet Mechelens første erkebiskop, etter at han måneden før var blitt kardinal: Han ble utnevnt til kardinal i 26. februar 1561 av pave Pius IV.
Som kardinal fortsatte han å arbeide for kong Filip II. Han måtte flytte fra Mechelen i 1564, og dro til Besançon. Han var også engasjert i Roma året etter med å organisere Den hellige liga som klarte å tilføre tyrkerne et avgjørende nederlag ved sjøslaget ved Lepanto. Han ble visekonge for kongedømmet Napoli, og senere erkebiskop av Besançon. 
Hans omfattende korrespondanse er en viktig informasjonskilde 1500-tallets historie.
Popkunst

Popkunst, fra engelsk pop art, er en kunstretning som utviklet seg som en reaksjon mot den abstrakte ekspresjonismen, som var den dominerende kunstretningen i USA på 1940- og 50-tallet. Betegnelsen «popkunst» kommer av «populærkunst», og henviser til denne kunstretningens fokus på temaer og teknikker hentet fra masse- og underholdningskulturen.

Popkunsten i Europa

Popkunst blir vanligvis sett som et typisk amerikansk fenomen, men de første kunstnerne som kan karakteriseres som rene popkunstnere var engelske. Allerede rundt 1952 hadde en gruppe kunstnere og arkitekter i London, The Independent Group, etablert kriterier for hva som skulle bli en definert pop-estetikk, blant annet ved å benytte seg av virkemidler som til da hadde blitt karakterisert som «kitsch». Kunstnerne i The Independent Group hevdet at «kultur» skulle knyttes til et mangfold av sosiale praksiser, heller enn til det ypperste av kunstneriske frembringelser. De identifiserte seg med kapitalismens forbrukerkultur, og lot seg påvirke av industridesign, reklame, science fiction og vitenskapelige ideer. Den engelske kritikeren Lawrence Alloway var den som først brukte begrepet popkunst, i 1958.
Eduardo Paolozzi, Richard Hamilton og David Hockney blir regnet som de mest innflytelsesrike av de engelske popkunstnerne. I Tyskland arbeidet kunstnere som Sigmar Polke og Gerhard Richter med lignende ideer utover på 1960-tallet.

Popkunsten i USA

Parallelt med utviklingen i England på 1950-tallet arbeidet amerikanske kunstnere som Jasper Johns og Robert Rauschenberg med uttrykk og temaer som hadde likhetstrekk med tendensene i England. Disse kunstnerne fikk først karakteristikken neo-dada, på grunn av blandingen av høy- og lavkulturelle referanser, samt bruken av readymades. Dette ble sett på som en videreføring av arven fra dadaistene, og spesielt arbeidene til Marcel Duchamp, som kom til å få stor betydning for utviklingen av amerikansk samtidskunst i tiårene etter andre verdenskrig.
1950- og 60-tallet var preget av fremtidsoptimisme og økt velstand både i Europa og USA, og den nye livsstilen dette resulterte i ble et viktig utgangspunkt for popkunstnerne. Utover på 1960-tallet kom popkunsten til å bli en av de dominerende kunstretningene i USA, og sentrale popkunstnere som Andy Warhol, James Rosenquist og Roy Lichtenstein gjorde mange av sine viktigste arbeider i denne perioden.
Popkunstnerne forholdt seg til forbrukerkulturen med en blanding av fasinasjon og kritisk distanse, og popkunsten ble i starten oppfattet som en radikal bevegelse som kritiserte det bestående. Popkunstnerne brøt med modernismens fokus på mediespesifikkhet, og benyttet seg av et vidt repertoar av uttrykk og virkemidler, gjerne hentet fra massekulturen, som tegneserier, produktdesign og fjernsyn. Peter Blake designet platecovere for Elvis Presley og The Beatles. Andy Warhol, som selv hadde bakgrunn fra reklameindustrien, produserte flere filmer, og også et album med rockegruppen The Velvet Underground. Han grunnla også mote- og livsstilsbladet Interview på 1970-tallet.