Khasan Israilov

Oppvekst

Khasan ble født i 1910 i landsbyen Nachkha i Galanchozh, Tsjetsjenia, som den yngste av seks brødre i en familie, med nedstamning fra det legendariske opprørslederen Imam Shamil. Han fullførte studier på en lokal islamsk skole før han sluttet seg til Komsomol, ungdomsbevegelsen i Sovjetunionens kommunistiske parti i 1919. Med eksamen fra et kommunistisk gymnasium i Rostov ved Don i 1929, gikk Khasan gradene i kommunistpartiet, og i 1933 ble han sendt til Communist University of the Toilers of the East' i Moskva, et opplæringssenter for kommunistiske rekrutter.
Som student skrev Khasan skuespill og dikt, og han var korrespondent for den Moskva-baserte avisen Krestianskaia Gazeta (Bøndenes avis). Hans krasse artikler angrep den sovjetiske politikken i Nord-Kaukasus, ettersom han følte at partiledelsen plyndret Tsjetsjenia. I 1931 ble Khasan arrestert og tiltalt for «kontrarevolusjonær motarbeidelse», og ble dømt til ti års fengsel etter at han hadde skrevet en lederartikkel hvor han beskyldte enkelte embetsmenn i partiet for «plyndring og korrupsjon». Etter to år ble han løslatt, politisk rehabilitert, og gitt tillatelse til å vende tilbake til universitetet etter at det ble avslørt politisk korrupsjon hos flere av partimedlemmene Khasan hadde rettet beskyldninger mot.
Tilbake i Moskva møtte Khasan andre tsjetsjenske og ingusjisk elever, blant disse Abdurakhman Avtorkhanov og hans eldre bror Hussein, og de kom til den overbevisning at en videreføring av sovjetisk politikk overfor det tsjetsjenske og ingusjiske folk, uunngåelig ville føre til politiske opptøyer. I 1935 havnet Khasan igjen i juridiske problemer da hans underskrift ble funnet på et studentopprop som var kritisk til sovjetisk politikk i Nord-Kaukasus, og han ble dømt til fem års tvangsarbeid i Sibir. Khasan ble løslatt tidlig i 1939 og han returnerte til Tsjetsjenia for å virke som skrankeadvokat i Shatoy.

Opprørsleder

Etter å ha hørt om Finland motstand mot sovjetisk aggresjon i 1940, brøt Khasan formelt med Sovjetunionen da han skrev et brev til det tsjetsjenske kommunistpartiets lederskap:
Jeg har besluttet å bli leder for en krig med mål om å frigjøre mitt eget folk. Jeg forstår så altfor godt at det ikke bare i Tsjetsjenia/Ingusjetia, men i alle nasjoner i Kaukasus vil bli vanskelig å vinne frihet fra den røde imperialismes tunge åk. Men vår inderlige tro på rettferdighet og vår tro på støtte fra frihetselskende folk i Kaukasus og over hele verden inspirerer meg for denne oppgaven, i dine øyne freidig og meningsløs, men i min overbevisning, det eneste riktige historiske trinn. Den tapre finnene har nå bevist at det store slaviske riket er maktesløs mot et lite, men frihetselskende folk. I Kaukasus vil dere finne flere land som Finland, og etter oss vil det følge andre undertrykte folk ."
I løpet av februar 1940 hadde Khasan og broren Hussein etablert en geriljabase i fjellene sørøst i Tsjetsjenia, hvor de jobbet med å organisere en fungerende geriljabevegelse, og forberede et væpnet opprør mot sovjeterne. Under navnet «Den provisoriske folkerevolusjonære staten Tsjetsjenia/Ingusjetia», sammenkalte brødrene til 41 møter sommeren 1941 for å rekruttere lokale støttespillere, og på ettersommeren samme år hadde de rekruttert over 5000 geriljasoldater og mer enn 25.000 sympatisører, organisert i fem militære distrikter, blant disse Groznyj, Gudermes og Malgobek.
Khasan hadde planlagt at opprøret skulle begynne 10. januar 1942, men på grunn av tysk innblanding i konflikten, kombinert med dårlig kommunikasjon mellom de mange hundre geriljaenhetene spredt over hele regionen, måtte planene omgjøres. Sovjetiske forsøk på å utradere geriljaen ble også lite effektive i det vanskelige fjellterrenget. Sovjetisk artilleri angrep flere ganger fjellområder som ble mistenkt å være skjulesteder for den tsjetsjenske geriljaen i 1942, men geriljaen unnslapp alle disse angrepene, nærmest uten tap.
Innen 28. januar 1942 hadde Khasan besluttet å utvide opprøret fra å omfatte tsjetsjenere og ingusjere til elleve av de dominerende etniske grupper i Kaukasus ved å danne alliansen Kaukasiske Brødres Forbund (OKPB). Målet var en pan-islamistisk væpnet kamp mot bolsjevismens barbari og russisk brutalitet. Khasan utviklet også en kampstrategi innad i geriljastyrken for å opprettholde orden og disiplin, lydende:
• Brutalt ta hevn over våre fiender for blod av våre innfødte brødre, de beste sønner av Kaukasus;
• Nådeløst utslette alle seksoty [hemmelige agenter], spioner og andre informanter av NKVD;
• Kategorisk forby [geriljaen] å tilbringe natten i hjem eller landsbyer uten sikring av pålitelige vakter.
Tyskerne gjorde anstrengelser for å oppnå en allianse med Khasan, men de oppdaget at han nektet å avgi kontroll over sin revolusjonære bevegelse til tyskerne, og hans vedvarende insistering på at tyskerne skulle anerkjenne tsjetsjensk uavhengighet, fikk mange tyskere til å regne Khasan som upålitelig, og hans planer urealistiske. Selv om tyskerne hadde vilje til å utføre hemmelige operasjoner i Tsjetsjenia – som sabotasje av oljefeltene i Groznyj – strandet forsøkene på en tysk-tsjetsjensk allianse.
I 1943, da tyskerne begynte å trekke seg tilbake på Østfronten, så geriljaen mye av sin styrke forsvinne etter at mange tidligere opprørere overga seg til russerne mot amnesti. 6. desember 1943 opphørte det tyske engasjementet i Tsjetsjenia etter at sovjetiske spioner hadde infiltrert og arrestert de gjenværende tyske agenter i Tsjetsjenia.
Stalin hadde innsett sårbarheten i Kaukasus og for de strategiske oljereservene i Tsjetsjenia, og ved slutten av 1943 la han planer om å deportere folket i Nord-Kaukasus som han anså som potensielle femtekolonnister. I et dekret fra øverste sovjet 7. mars 1944, med tittelen "Avvikling av tsjetsjensk-ingusjisk ASSR og administrativ reorganisering av territoriet", hevdet Stalin at folk i Nord-Kaukasus var ansvarlig for utstrakt samarbeid med tyskerne, til tross for det faktum at anslagsvis 157 000 tsjetsjenske og ingusjiske vernepliktige hadde kjempet i Den røde armé mot Tyskland, og mange hadde vært med like til frigjøringen av Berlin. På kvelden 23. februar 1944 iverksatte Lavrentij Berija personlig Operasjon Linse, tvungen deportasjon av tsjetsjenere og ingusjere til Sentral-Asia. Beria fortsatte med å gi en muntlig ordre om at alle tsjetsjenere eller ingusjere som ble vurdert som "ikke transportdyktige" burde likvideres på stedet, og under dette påskudd ble tusener systematisk henrettet. Ofre for tyfus, som hadde nådd epidemiske proporsjoner, ble straks henrettet, til like med gravide og eldre. Et eksempel på de russiske umenneskelighetene var Khaibakh-massakren i den tsjetsjenske landsbyen Khaibakh, der mer enn 700 tsjetsjenere ble innelåst i en stall og brent levende. Tsjetsjensk litteratur og manuskripter ble også brent av russerne, og mat-og vannforsyninger ble forgiftet for å eliminere alle som ble igjen.

Død

Khasan hadde klart å unnslippe deportasjonene, men hele hans familie hadde enten blitt deportert eller henrettet, noe som gjorde ham svært utsatt for å bli tatt til fange. Selv om NKVD klarte å spore opp mange av Khasans våpen- og utstyrslagre etter utpressing av tidligere geriljamedlemmer, unnslapp han fra å bli arrestert de neste ti månedene ved å flykte fra hule til hule, tynget av vissheten om deportasjonen av hans folk. I en topphemmelig korrespondanse mellom sovjetiske offiserer ble det rapportert at Khasan hadde blitt drept og hans levninger fotografert og identifisert 29. desember 1944. Alle bildene av Khasan Israilov og informasjon knyttet til hans død holdes den dag i dag hemmelig av russiske FSB.
Enheter fra det sovjetiske hemmelige politi fortsatte jakten på restene av den tsjetsjenske geriljaen i Nord-Kaukasus helt frem til 1953.