Teoderik den store

Ungdom

Teoderik ble født i 454 ved bredden av innsjøen Neusiedler See, ikke langt fra den romerske festningsbyen Carnuntum, øst i dagens Østerrike. Det var kun et år etter at østgoterne hadde kastet av seg et århundre av underkastelse av hunerne. Som sønn av kong Teodemir og hans hustru Erelieva ble Teoderik sendt til Konstantinopel som en ung gutt, rundt ti år gammel, for være gissel hos østromerne. Det var for å sikre at østgoterne overholdt en avtale som Teodemir hadde inngått med keiser Leo I (styrte i 457–474). Han er kjent som den første østromerske keiser som drev lovgivning på gresk framfor latin.
Han levde som høytstående gissel ved hoffet i Konstantinopel i mange år og lærte mye om romersk regjering og militærtaktikk som han senere dro fordel av da han ble gotisk hersker av et blandet, men i stor grad et romanisert «barbarisk» folk. Favorisert og behandlet med respekt av keiserne Leo og Zenon, som styrte i tidsrommene 474–475 og 476–491, ble han utnevnt til magister militum i 483 og året etter romersk konsul. Forestillingen at han ikke kunne lese eller skrive stammer fra det faktum at han benyttet et stempel som han trykte sin godkjennelse på lovene, men han snakket utvilsomt både latin og gresk, men i hvilken grad han kunne lese disse språkene er uvisst.

Konge av Italia

På denne tiden var østgoterne bosatt innenfor den østromerske riket som foederati  (allierte) av romerne, var blitt rastløse og i økende grad vanskelig for Zenon å håndtere. Ikke lenge etter at Teoderik ble konge kom han til en enighet med den østromerske keiseren som var til fordel for dem begge. Østgoterne trengte et sted leve og Zenon hadde store problemer med Odovakar, konge av Italia som hadde kommet til makten i 476. Tilsynelatende en visekonge for Zenon, hadde Odovakar truet østromerske områder og heller ikke respektert rettighetene til romerske borgere i Italia. På Zenons oppfordring invaderte Teoderik kongeriket Italia.
Teoderik kom med sin hær til i Italia i 488. «I hans hær marsjerte ikke bare østgotere, men også rugiere, vandaler, alaner, heruler, askirer, turkilinger, svebere, sarmatere, taifaler, gepider og alemanner samt – ikke å forglemme – romere med «gotisk hjerte» – ikke som fremmede leiesoldater, men som fullgyldige medlemmer av goterfolket.» Han beseiret Odovakar slagene ved Isonzo og Verona i 489, og Odovakar ble tvunget til å flykte til Ravenna. I 490 møttes de til et nytt slag ved elven Adda, og igjen seiret Teoderik. Tidlig i 493 inntok han Ravenna og den 2. februar samme år signerte Teoderik og Odovakar en fredsavtale som sikret at begge skulle styre over Italia. Ved festmiddagen som ble organisert for feire avtalen hadde Teoderik først skålt før han trakk sitt sverd og drepte Odovakar ved stikk sverdet ned i kragebeinet hans.
Som Odovakar hadde vært var Teoderik tilsynelatende kun en visekonge for keiseren i Konstantinopel. I virkeligheten greide han å unngå keiserlig tilsyn, og praksis fungerte han som en uavhengig hersker. I forhandlingene mellom keiseren og Teoderik sto de som likestilte. Teoderik respekterte de avtalene han hadde inngått og tillot de romerske borgerne innenfor sitt rike å være underlagt romersk lov og det romerske juridiske system. Goterne levde samtidig under deres egne lover og skikker. I 519 da en mobb hadde brent ned de jødiske synagogene i Ravenna, beordret Teoderik at byen gjenoppbygde dem og selv betalte kostnadene.
Teoderik søkte å bygge allianser med eller ha et godt forhold til andre germanske kongeriker i vest. Han allierte seg med frankerne ved å gifte seg med Audofleda en gang rundt 493. Hun var søster av Klodvig I, frankernes konge, og han giftet sine egne kvinnelige slektninger til fyrster eller konger blant vestgoterne, vandalene og burgunderne. Han stoppet vandalene i Nord-Afrika fra å herje i sine områder fra å herje i sine områder ved å true den svake vandalkongen Trasamund med invasjon. I år 500, for ytterligere befeste sin autoritet hos vandalene, sørget han for en ekteskapsallianse ved å gifte sin søster Amalafrida med Trasamund. Hun ble hans andre hustru. Foruten en stor medgift sendte han med en vaktstyrke på hele 5 000 soldater. I løpet av det meste av sitt styre var Teoderik den faktiske konge av også vestgoternes rike på den iberiske halvøy ved at han ble regent for den umyndige vestgotiske konge, hans barnebarn Amalarik. Det skjedde som resultat av Alarik II ble beseiret og drept av hæren til den frankiske kong Klodvig I i slaget ved Vouillé, nær Poitiers, i 507. Frankerne klarte å vri kontrollen over Aquitaine fra vestgoterne, men ellers klarte Teoderik å beseire inntrengere.

Statsmannen

Teoderiks store verk, opprettelsen av det østgotiske kongerike i Italia, hadde en avgjørende svakhet. Det lyktes aldri å skape en syntese av det romerske og det gotiske samfunnet. Teoderik forsøkte isteden å bevare to tradisjoner intakte: den katolske romerske befolkningen og hans egen, den arianske gotiske hæren. Mellom disse to tradisjonene ble også hans egne etterkommere splittet. Allerede neste generasjon sto nærmere den romerske enn den gotiske tradisjonen. Sammenlignet med Klodvigs frankiske rike var langt mer preget av en blanding av frankisk og romersk tradisjon.
Østgoterne overtok den jorden, de inntektene og funksjonene som Odoakers hær hadde rådd over. Teoderik utstedte en rekke rettsregler som regulerte forholdet mellom østgotere og romere. Hans lange regjeringstid ga Italia en lenge tiltrengt fred som ga en viss kulturell oppblomstring. Så snart landet var erobret var det større interesse å samarbeide med eliten enn å bekjempe den. Den romerske eliten som eide store jordeiendommer og fortsatt levde et liv i luksus, overlevde enda en gang en invasjon.
Kun gotere fikk gjøre krigstjeneste mens romere tok seg av de sivile tjenestene og forvaltningen. Utdannelse og romersk innflytelse ville svekke den gotiske hæren som ble en slags krigerkaste. Det offisielle språket forble latin. Teoderik brydde seg ikke om Roma og det romerske senatet, men etablerte sin hovedstad i Ravenna. De to folkeslagene ble holdt adskilt mens Teoderik synes å ha styrt rettferdig og upartisk mellom dem.
Som Odovakar var Teoderik teknisk sett kun en visekonge i Italia for den bysantinske keiseren. I virkeligheten kunne Teoderik som sin forgjenger unngå bysantinsk innblanding, og han drev forholdet til Konstantinopel som en likestilt monark. Han lot romerne leve under romersk lov og rett mens goterne var underlagt egne lover. Goterne slo seg ned hovedsakelig i nordlige og sentrale Italia. De var alltid en minoritet. Eksempelvis har den østgotiske andelen av befolkningen i Ravenna blitt beregnet til 14 prosent. I resten av Italia var de kun noen få prosent.
Selv om Teoderik antagelig aldri lærte å skrive sitt navn var han så gjennomsyret av den romerske verden at hans tid som konge har blitt beskrevet av ettertiden som Vestromerrikets siste storhetstid. Han beskyttet og restaurere flere antikke monumenter i Roma og bygde flere nye i Verona og Ravenna. I det kongelige kanselliet i Ravenna hadde han den romerske lærde Cassiodorus. Mot slutten av sin levetid samlet han mange dokumenter fra kanselliet og utga dem under tittelen Variæ. Det har gitt ettertiden et godt innblikk i samfunnslivet under Teoderik.
Fra og med Justinus I ble østromersk keiser i 518 endret situasjonen. Teoderik var som de fleste østgotere tilhenger av den arianske troen, en arv fra biskop Wulfila, mens Justinus var strengt ortodoks og under hans tid som keiser begynte forfølgelsen av østgotiske og arianske troende i Østromerriket, noe som gjorde Teoderik rasende. En romersk biskop vid navn Johannes forsøkte å utvikle religionsfrihet for goterne, men da han mislyktes lot Teoderik ham kaste i fengsel. Teoderik ble preget av forfølgelsesmani mot slutten av sin tid. I 522 ble filosofen Boëthius ble magister officiorum (leder av regjeringen og hoffets tjenester) for Teoderik. Sammen med sin svigerfar Symmachus var Boëthius de to mest betydningsfulle intellektuelle under østgotisk styre i Italia. Boëthius var dedikert opptatt av de greske filosofene og aktet å oversette verkene til Aristoteles til latin og få dem i overensstemmelse med verkene til Platon. Et år senere ble Boëthius fengslet av Teoderik, anklaget for å ha hatt en forrædersk korrespondanse med den østromerske keiser. Teoderik hadde fått høre om en sammensvergelse blant de romerske senatorene. Han ble henrettet i 524, men mens han satt fengslet skrev Boëthius verket Filosofiens trøst som fikk stor popularitet i middelalderen. Han ble etterfulgt som magister i 523 av historikeren Cassiodorus.
Så lenge som Teoderik var den sterke mann i Italia våget ikke Konstantinopel å invadere. Hans rykte og dyktighet var for stor, men etter hans død endret det seg. Teoderik kombinerte sin dyktighet som hærfører med en kalkulert beundring for de fordeler som den romerske sivilisasjon bød på, noe han hadde skaffet seg som respektert gissel i Konstantinopel i ungdommen. Han beholdt det romerske senatet da det legitimerte hans eget styre. Ironisk nok, da det østgotiske styret gikk under etter hans død, gikk også det romerske senatet i oppløsning.

Begynnelsen på slutten

Teoderiks rike begynte å løse seg opp selv før han døde. Han giftet sin datter Amalasunta til den vestgotiske fyrsten Eutharik i Hispania, men han døde i august 522 eller 523 slik noen varig dynastisk forbindelse mellom vest- og østgoterne ble ikke etablert.
I 494 giftet den katolske kong Sigismund av Burgund seg med Teoderiks illegitime datter Ostrogotha som en del av en dynastisk allianse. I 517 druknet kong Sigismund sin egen sønn Sergerik i en brønn for å forhindre hans tilgang til tronen. Sergerik var Teoderiks barnebarn. Gregorius av Tours la skylden på Sigismunds andre hustru for dårlige råd, og den katolsk kirke erklærte senere Sigismund som helgen grunnet at han skal ha angret. I 523 invaderte fire frankiske konger Burgund. Sigismund skjulte seg i et kloster under en munkehette, men ble funnet, halshogd og liket kastet i en brønn. Hans hustru og barn ble også drept. Sigismunds arianske bror Godomar samlet den burgundiske hæren, og anmodet sin allierte Teoderik for hjelp. Teoderik invaderte Burgund, plasserte Godomar på tronen under sin beskyttelse. Det førte det område som Teoderik styrte eller hadde kontroll over til sin største utstrekning.
Ikke lenge etter hendelsene i Burgund, i 523 eller 524 ble Hilderik den nye vandalkongen i Kartago. Han var sønn av Hunerik. De fleste vandaler var arianere, men Hilderik holdt fast ved sin mors katolisisme. Teoderiks søster Amalafrida ledet et opprør som ble slått ned, hennes gotiske vakter ble drept og hun selv ble kastet i fengsel hvor hun senere døde, men noen nøyaktig dato er ikke kjent.  Teoderik kunne ikke la dette gå ustraffet, men Hilderik unngikk krig med vestgoterne i Italia ved at den aldrende Teoderik døde i 526, rundt 70 eller 71 år gammel.
Etter sin død i Ravenna den 30. august 526 ble Teoderik etterfulgt av sitt barnebarn Atalarik, men som umyndig ble han først representert av sin mor Amalasuntha som var regentdronning fra 526 og fram til 534. Det vestgotiske kongeriket begynte imidlertid å løse seg opp uten en sterk hersker som kunne holde det sammen, og ble erobret av den østromerske Justinian I den store etter et opprør i 535 og var endelig slutt med slaget ved Mons Lactarius i 553.

Mausoleum

Teoderik ble gravlagt rett utenfor Ravenna, sin hovedstad, i et eget mausoleum. Han hadde startet byggingen av det selv i 520 som sitt framtidige gravsted. Taket er bygget i ett eneste stykke, en monolitt, det vil si av en stein som har diameter på 10 meter og med en vekt på 300 tonn. Byggverket har siden 1996 vært på Unescos verdensarvliste. Mausoleum ble herjet, hans levninger spredt og bygget omgjort til en kirke etter at den østromerske generalen Belisarius erobret byen i 540. Mausoleet er fortsatt et av de fineste monumenter i Ravenna, men en rytterstute som opprinnelig sto der, Regisole («Solkongen»), og som muligens forestilte Teoderik, ble flyttet til Pavia i nordlige Italia i middelalderen og siden ødelagt under den franske revolusjon av den lokale jakobinerklubben.

Sølvbibelen

Codex argenteus, latin for «Sølvboken», i Sverige kjent som Silverbibeln, er et manuskript fra 500-tallet, som opprinnelig inneholdt biskop Wulfilas gotiske evangeliebok fra 300-tallet. Den oppbevares ved biblioteket Carolina Rediviva i Uppsala i Sverige. Den ble antagelig satt sammen i Ravenna for Teoderiks regning.

Legender

Teoderik som Dietrich von Bern (Didrik av Bern) er en betydningsfull figur på middelhøytysk og som Þiðrekr på norrønt i den norske riddersagaen Saga om Didrik av Bern fra midten av 1200-tallet. I de tyske legendene ble Dietrich landsforvist fra sitt medfødte kongerike i Lombardia, og ved hjelp av Etzel kjempet han mot sin forræderske onkel Ermenrich. Kun den gammelhøytyske Hildebrandslied inneholder fortsatt Odovakar som Dietrichs hovedmotstander. Den norrøne versjonen, den rikholdige Þiðreks saga af Bern, som er baserte på tyske kvad og fortellinger, skrevet antagelig i Bergen. Helten Didrik er fortsatt Teoderik og Bern er byen Verona. Sagaen flyttet lokaliseringen for Dietrichs liv til Westfalen og nordlige Tyskland. Denne skildringen framstiller ham generelt i positivt lys, med kun en del synlig innflytelse fra kirkens negative tradisjonene.