Joseph Haydn

Ungdom

Haydns far, Mathias Haydn, var hjulmaker og landsbyens Marktrichter (en borgermesterlignende funksjon), og moren Maria Koller en tidligere kokke ved slottet til grev Harrach, aristokraten i Rohrau. Mathias var en entusiastisk folkemusiker som hadde lært seg å spille harpe, og han sørget for at barna lærte seg å synge.
Haydns musikalske begavelse ble oppdaget allerede mens han var en liten gutt, og i 1737/38 ble han i en alder av fem eller seks år sendt til slektninger i nabolandsbyen Hainburg an der Donau for å bli korsanger. I året 1740 ble Haydn oppdaget av den musikalske lederen for Stefansdomen i Wien, Georg von Reutter, som reiste gjennom landet på jakt etter talentfulle korgutter. Reutter tok Haydn med til Wien, og her arbeidet han i ni år som sängerknabe, de siste fire med selskap av sin yngre bror Michael. Her fikk Haydn sang-, klaver-, og fiolinundervisning. Reutter korrigerte Haydns første komposisjoner, men ga ingen regulær komposisjonsundervisning. Likevel lærte Haydn mye, stort sett ved selvstudium, men nok også ved at han allerede i ung alder var profesjonell musiker på et sted hvor han fikk mye befatning med musikk. Kildene sier ikke entydig om det var på denne tiden eller senere han studerte Johann Matthesons Der vollkommene Kapellmeister og arbeidet seg gjennom kontrapunktøvelsene i Johann Joseph Fux' Gradus ad Parnassum, men som voksen nevnte han begge som avgjørende for sin utvikling.
Før det forestående stemmeskiftet, forsøkte Reutter forgjeves å få faren til å godta at Haydn ble gjort om til «permanent sopran». I 1749 ble han avskjediget fra koret og satt nesten tomhendt på gaten etter at han hadde klippet hestehalen av gutten foran i koret. Haydn begynte umiddelbart på en karriere som fri musiker. I løpet av denne ti år lange og vanskelige tiden tjente Haydn til livets opphold som musikklærer, gatemusiker og til sist kammertjener for den italienske komponisten og sangpedagogen Nicola Porpora, som også brukte Haydn som klaverakkompagnatør for sine elever. Haydn sa senere at det var av Porpora han lærte grunnlaget for komposisjon. Haydn arbeidet hardt for å fylle lukene i sin utdanning, og skrev til slutt sine første større verk, en strykekvartett og en opera. Haydns profesjonelle anseelse steg gradvis i denne tiden.
Fra 1754 ga den unge Haydn klaverundervisning til den senere komponisten Marianna Martines (1744–1812), som skal ha vært en fremragende pianist. Haydn bodde i huset og ga daglig undervisning mot fri kost.
(Sannsynligvis) i år 1757 fikk Haydn den viktige stillingen som musikalsk leder hos grev Karl von Morzin på Schloss Lukavec ved Pilsen. Haydns første symfoni i Morzins tjeneste er datert dette året. Som musikalsk leder dirigerte han et lite orkester, og det var for dette ensemblet han skrev sine første symfonier. Snart bredte stryketrioer, kassasjoner og strykekvartetter seg i avskrift, for musikken ble ikke publisert.
Grev Morzin fikk etter en stund finansielle vanskeligheter som tvang ham til å oppgi sine musikalske aktiviteter, men Haydn fikk raskt tilbud om en lignende post (1761) som visekapellmester hos den svært velstående Esterházy-familien. Da den gamle kapellmesteren døde i 1766 ble Haydn første kapellmester.

Kapellmester hos Esterházy-familien

Som livrékledt musiker med rang som Hausoffizier fulgte Haydn med Esterházy-familien etter som de flyttet mellom de tre hovedresidensene sine: det viktigste var familiens gamle hovedkvarter Schloss Esterházy i Eisenstadt ca. 50 km fra Wien, vinterpalasset Palais Esterházy i Wien, og Eszterháza, et stort, nytt slott som i 1760-årene ble bygd i et landlig område i Ungarn.
Haydn hadde et vidt felt av ansvarsområder, blant annet komponere ny musikk, lede orkesteret, spille kammermusikk for og med sin tjenesteherre og tilslutt arrangere operaproduksjoner. Tross de store arbeidsmengdene følte Haydn seg lykkelig. Esterházy-fyrstene var musikk-kjennere som satte pris på arbeidet hans (først Paul Anton og deretter framfor alt Nikolaus I.), og han hadde de nødvendige betingelsene for kunstnerlig utvikling, som for eksempel tilgang til et eget lite orkester. Sesongen varte mellom februar og november og kunne kreve mellom 100 til 150 oppføringer.
Med den økonomiske sikkerheten som kapellmesterposten ga, giftet Haydn seg i 1760 med Maria Anna Aloysia Apollonia Keller (1729–1800), søsteren til Therese (født 1733), som Haydn hadde vært forelsket i. Ekteskapet var svært ulykkelig: Kona var stridslysten og hadde lite forstand på musikken hans, og paret forble barnløse, noe Haydn var svært lei seg for. Begge tok seg elskere.
Under de nesten tretti årene Haydn arbeidet for Esterházy, produserte han en strøm av komposisjoner, og hans musikalske stil utviklet seg hele tiden. Han ble stadig mer populær i omverdenen, og begynte gradvis å skrive like mye for publisering som for sin egen arbeidsgiver. Mange verk fra denne perioden, som «Paris-symfoniene» 1785–1786) og den opprinnelige orkesterversjonen av Sieben letzten Worte unseres Erlösers am Kreuze (1786, «Jesu syv siste ord på korset»), ble skrevet på bestilling fra utlandet.
Fra omkring 1781 utviklet det seg et nært vennskap mellom Haydn og Mozart, som lenge hadde vært påvirket av Haydns verk. De to komponistene likte å spille sammen i strykekvartetter. Haydn var allerede svært imponert over Mozart, og på denne tiden sluttet Haydn stort sett å komponere operaer og konserter – to musikkformer hvor Mozart var den sterkeste. Mozart på sin side måtte arbeide hardt for å få sine egne seks strykekvartetter opp på det nivået Haydn hadde nådd med det nylig ferdigstilte op 33. Etter at Mozart var ferdig med sine tilegnet han dem sin venn.

Selvstendighet

Fyrst Nikolaus I. døde i 1790, og etterfølgeren, som var fullstendig uinteressert i musikk, oppløste hele hofforkesteret bortsett fra blåserne, førstefiolinisten Tomasini og Haydn selv, som nå ikke hadde andre forpliktelser enn å beholde tittelen Kapellmeister. Med frihet til å gjøre hva han ville aksepterte Haydn snart et lukrativt tilbud fra sin tyske impressario Johann Peter Salomon om å reise til England og blant annet oppføre seks nye symfonier med stort orkester.
De to reisene, i 1791–1792 og 1794–1795, var en stor suksess. Publikum strømmet til Haydns konserter, og han vant seg fort både ry og formue. Musikalsk ga oppholdene i England noen av hans mest kjente verk, blant annet «Paukeslagsymfonien», «Londonsymfonien» og «Ridderkvartetten».
Haydn vurderte å slå seg ned for godt og bli engelsk statsborger, men vendte likevel tilbake til Wien. I 1793 kjøpte han et hus i forstaden Gumpendorf syd for Wien. Der skapte han de to oratoriene Die Schöpfung og Die Jahreszeiten, seks messer for Esterházy-familien, som igjen hadde fått en musikkinteressert prins. Haydn komponerte også de to siste av en lang rekke strykekvartetter, blant annet «Keiserkvartetten» og «Kvint-kvartetten». Tross sin høye alder så Haydn framover, og i et brev skrev han: «Hvor mye er det ikke igjen å gjøre i denne herlige kunst!».
Året 1800 døde Haydns kone, og fra 1802 merket Haydn at en sykdom han hadde lidd av tidligere, var blitt så mye verre at han ikke lenger var i stand til å komponere eller opptre offentlig. Dette var uten tvil vanskelig for ham, for han fortalte at ideene bare fortsatte å strømme på uten at han fikk realisert dem. Haydn fikk i sine siste år god pleie av tjenerstaben, og han fikk mye besøk og offentlige æresbevisninger, men det var nok ikke lykkelige år for ham. Under sin sykdom fant han ofte trøst i å spille den østerrikske keiserhymnen som han hadde komponert som en patriotisk gest i 1797.

Død og begravelse

Haydn døde i 1809 en naturlig død som følge av høy alder, men omstendighetene var dramatiske nok da det skjedde under Napoleons franske styrkers angrep på Wien. Noe av det siste Haydn sa, var noen beroligende ord til nervøse tjenere da en kanonkule falt ned i nabolaget.
Joseph Haydn ble gravlagt på Hundsturmer Friedhof, dagens Haydnpark i Wien–Meidling. Til å begynne med glemte Esterhazy-familien graven, men da fyrst Nikolaus II. ble minnet på de tjenestene Haydn hadde gjort for familien, fikk han i 1820 åpnet graven for å overføre restene av ham til Haydnkirche i Eisenstadt. Det viste seg at Haydn lå uten hode i kista. Etterforskning viste at fyrst Esterhazys sekretær, som var tilhenger av frenologi, åtte dager etter bisettelsen hadde bestukket flere personer slik at graven kunne åpnes og hodet fjernes.
Til å begynne med fant man ikke hodeskallen, så Haydn ble bisatt hodeløs i Eisenstadt. I 1895 havnet kraniet hos Wiens Gesellschaft der Musikfreunde, som oppbevarte det i sitt museum. I 1954 ble hodeskallen under en høytidelig prosesjon transportert fra Wien til Eisenstadt. Der ble hodet forent med kroppen, og etter 145 år kunne Joseph Haydn endelig hvile i fred.

Karakter og utseende

Blant sine samtidige var Haydn kjent som en vennlig og optimistisk mann. Han hadde stor sans for humor, som gjerne ga seg utslag i «practical jokes» og som en også kan finne igjen i musikken hans. Eszterházys hoffmusikere satte stor pris på ham fordi han skapte en god arbeidsatmosfære, og «Papa Haydn», som musikerne kalte ham, var i stand til å representere musikernes interesser overfor arbeidsgiveren. Et eksempel på dette er den såkalte «Avskjedssymfonien» hvor musikerne forlater scenen en etter en i siste sats. Under uroppføringen satt bare konsertmesteren og Haydn igjen tilslutt – dette var ment som et lite hint til fyrsten om at oppholdet ved sommerpalasset hadde vært langt og musikerne var begynt å lengte tilbake til familiene sine i Eisenstadt. Fyrsten tok hintet og hoffet returnerte til Eisenstadt dagen etter.
Haydn var en from katolikk som ofte grep til rosenkransen når han satt fast med en komposisjon. Etter at komposisjonen var ferdig, brukte han å skrive vendinger som «in nomine Domini» (i Herrens navn), «Laus deo» (Ære være Gud) eller lignende på slutten av manuskriptene.
Som fritidssyssel likte han å jakte og fiske. Han var også kunstelsker og etterlot seg tallrike kopperstikk, hvorav 140 fra sine opphold i London, det meste var samtidskunst.
Av vekst var han heller liten, kanskje fordi han hadde fått for lite mat under oppveksten. Som mange av hans samtidige hadde han overlevd kopper, og ansiktet var kopparret. Biografen Albert Christoph Dies skrev at Haydn ikke kunne forstå hvorfor så mange vakre kvinner hadde vært glad i ham: «Det kan ikke ha vært min skjønnhet som gjorde det». Portrettmalerne som tegnet eller malte Haydn i hans levetid forsøkte på forskjellig vis å trekke fram hans attraktive personlighet i stedet for utseendet, og derfor finnes det ikke to portretter som ligner på hverandre.
Store deler av sitt voksne liv led Haydn av polypper i nesen. På 1700-tallet var dette en smertefull sykdom som til tider forhindret ham fra å skrive musikk.

Verker

Tradisjonelt blir Haydn regnet som den klassiske symfoniens og strykekvartettens «far» og en av klaversonatens og pianotrioens innovatører. Selv om andre komponister i den tidlige klassissismen spilte en viktig rolle, eksempelvis Carl Philipp Emanuel Bachs klaversonater, og Johann Christian Bach og Leopold Mozart med sine tidlige symfonier, blir likevel Haydns innflytelse regnet som overskyggende.
I tillegg bidro Haydn også til å utvikle sonateformen fra et enkelt todelt formskjema til en subtil og fleksibel musikalsk uttrykksform. Han fant også opp sonaterondoformen, som er en variasjonsform med to temaer, og han var den første betydelige komponist som integrerte fuger og kontrapunktiske elementer i den klassiske formen.

Verkfortegnelse

Haydns verk er listet opp i Hoboken-Verzeichnis. Hoboken tildeler hvert verk et identitetsnummer som kalles Hoboken-nummer (forkortes H. eller Hob.). Strykekvartettene har også Hoboken-nummer, men de identifiseres vanligvis med opusnummer, som gir den fordelen at de viser hvilken gruppe av seks kvartetter de tilhører. Eksempelvis er Strykekvartett op. 76 nr. 3 den tredje av seks kvartetter som ble publisert i 1799 som opus 76.

Æresbevisninger

Allerede i sin levetid fikk Haydn mange æresbevisninger. I 1798 medlem av Kungliga Vetenskapsakademien, i 1803 fikk han Wiens gyldne Salvatormedalje, i 1804 ble han æresborger av Wien, i 1805 opptatt i Conservatoire i Paris. I 1808 æresmedlem av det filharmoniske selskap i St. Petersburg.
Mange minnesmerker og -tavler er satt opp, og plasser og gater er oppkalt etter ham. Selv en kino i Wien bærer hans navn. Hans kontrafei er på 20-schilling-seddel fra 1950, på 20-schillingmynter og på forskjellige frimerker.