J.E.B. Stuart

Tidlig liv

Stuart ble født på Laurel Hill Farm, en plantasje i Patrick County i Virginia, nær grensa til Nord-Carolina. Han var det åttende av elleve barn. Hans oldefar, major Alexander Stuart, ledet et regiment i slaget ved Guilford Court under den amerikanske uavhengighetskrigen. Hans far, Archibald Stuart, var veteran fra 1812-krigen, slaveholder, advokat og demokrat-politiker som også satt en periode i Representantenes hus. Archibald var fetter av Alexander Hugh Holmes Stuart. Elizabeth Letcher Pannill Stuart, Jebs mor, som var kjent som en strengt religiøs kvinne med god sans for forretninger, drev familiegården.
Stuart fikk sin skolegang hjemme av sin mor og privatlærere frem til han var 12 år. Da han forlot Laurel Hill og ble undervist av forskjellige lærere i Wytheville og hjemme hos hans tante Anne (Archibalds søster) og hennes mann, dommer James Ewell Brown, i Danville. Han begynte på Emory & Henry College da han var 15 og gikk der fra 1848 til 1850.
I løpet av sommeren 1848 forsøkte Stuart å innrullere seg i hæren, men ble avvist som for ung. Han skaffet seg plass ved West Point i 1850 ved hjelp av kongressrepresentanten Thomas H. Averett, mannen som hadde beseiret hans far i valget i 1848. Stuart var en populær student som trivdes ved West Point. Klassekameratene kalte ham «Beauty», selv om han ikke var så kjekk i tenårene. Han hadde en hake som var «så kort og tilbaketrukket som mulig og ødela hans ellers fine utseende.» Han lot raskt skjegget vokse etter at han ble uteksaminert og en medoffiser bemerket at han var «den eneste mannen han noen gang så som [et] skjegg forbedret.»
Robert E. Lee ble utnevnt til tilsynshavende på akademiet i 1852, og Stuart ble venn med Lee-familien og møtte dem sosialt ved flere anledninger. Lees nevø, William Henry Fitzhugh Lee, ankom også akademiet i 1852. I Stuarts siste år, i tillegg til å oppnå kadettgraden som andre kaptein i korpset, var han en av åtte kadetter som fikk ærestittelen «kavalerioffiser» for sine evner med hester. Stuart ble uteksaminert som nr. 13 av 46 i 1854. Han ble rangert som nr. 10 i kavaleritaktikk. Han likte undervisningen i byggeteknikk ved akademiet og gjorde det godt i matematikk. Hans begrensete evner innen tegning reduserte hans muligheter innen byggeteknikk, og han endte som nr. 29 i den disiplinen. Der er en tradisjon i Stuart-familien som sier at han med vilje begrenset sine akademiske prestasjoner det siste året for å unngå å tjenestegjøre blant de beste i Corps of Engineers som han anså som kjedelig.

US Army

Stuart ble midlertidig fenrik i US Mounted Rifles i Texas. Etter en krevende reise, nådde han Fort Davis den 28. januar 1855, og han var i tre måneder en av lederne for speideroppdrag langs veien mellom San Antonio og El Paso. Han ble snart overført til det nyopprettede 1. kavaleriregimentet ved Fort Leavenworth i Kansas-territoriet hvor han ble intendant på regimentsnivå og offiser under ledelse av oberst Edwin Vose Sumner. Han ble forfremmet til løytnant i 1855.
Stuart møtte samme år Flora Cooke, datteren til kommandanten for 2nd U.S. Dragoon Regiment, oberstløytnant Philip St. George Cooke. Burke Davis beskrev Flora som «en dyktig rytter, og selv om hun ikke var pen, virkelig sjarmerende,» som «Stuart gav etter for, knapt uten kamp.» De ble forlovet i september, mindre enn to måneder etter at de møttes. Stuart skrev humoristisk om sin raske kurtisering på latin, «Veni, Vidi, Victus sum» (Jeg kom, jeg så, jeg var erobret). Et gallabryllup var planlagt i Fort Riley i Kansas, men dødsfallet til Stuarts far den 20. september førte til endring i planene og bryllupet den 14. november var lite og kun bevitnet av familie. Stuarts første barn, en datter, døde i fødselen i 1857. Paret eide to slaver frem til 1859, en arvet fra sin fars eiendom, den andre var kjøpt.
Stuarts evne til å lede ble snart anerkjent. Han var veteran fra prionérkonfliktene med indianere og førkrigstidens voldeligheter i Bleeding Kansas. Han ble såret den 29. juli 1857 mens han kjempet ved Solomon-elva i Kansas mot cheyennene. Sumner beordret et angrep med trukne sabler mot en bølge av indianerpiler. Stuart og tre andre løytnanter spredte krigerne og jaget etter en av dem som Stuart såret i låret med pistolen sin. Cheyennen snudde seg og skjøt mot Stuart med en gammeldags pistol og traff ham i brystet med en kule som ikke gjorde mer skade enn å gjennombore huden. Stuart returnerte i september til Fort Leavenworth og ble gjenforent med sin kone. 14. november 1857 fødte Flora en datter som også fikk navnet Flora. Familien flyttet tidlig i 1858 til Fort Riley hvor de ble værende i tre år.
Stuart utviklet i 1859 en ny type kavaleriutstyr som han fikk patentnummer 25 684 for den 4. oktober; en sabelkrok eller en «forbedret metode å feste sabelen til belte». Amerikanske myndigheter betalte Stuart $5000 for bruksrettigheter, og Stuart inngikk kontrakt med Knorr, Nece og Co. i Philadelphia for å produsere kroken sin. Mens han var i Washington, DC, for å diskutere kontrakter med myndighetene, og i forbindelse med hans søknad om en utnevnelse til intendantur-avdelingen, hørte Stuart om John Browns raid mot det amerikanske arsenalet ved Harpers Ferry. Stuart meldte seg frivillig som adjutant for oberst Robert E. Lee med et kompani US Marines fra Washington Navy Yard og fire kompanier fra militsen i Maryland. Stuart gjenkjente «Old Ossawattomie Brown» fra sine dager i Kansas mens han leverte Lees nedskrevne overgivelsesultimatum til lederen for gruppen som hadde kalt seg Isaac Smith.
Stuart ble forfremmet til kaptein den 22. april 1861, men sa trakk seg fra US Army den 3. mai 1861 for å slutte seg til Konføderasjonens hær etter at Virginia løsrev seg. Oppsigelsesbrevet han sendte fra Cairo ble akseptert av krigsdepartementet den 14. mai. Da han hørte at svigerfaren, oberst Cooke, ville bli værende i den amerikanske hæren under den kommende krigen, skrev Stuart til sin svoger, den fremtidige konfødererte brigadegeneralen John Rogers Cooke at «han vil angre det en gang, og det vil være kontinuerlig.» 26. juni fødte Flora en sønn, Philip St. George Cooke Stuart, men faren hans endret navnet til James Ewell Brown Stuart jr («Jimmie») sent i 1861 i avsky for sin svigerfar.

Peninsula

Unionens Army of the Potomac satte i 1862 i gang Peninsula-felttoget mot Richmond i Virginia, og Stuarts kavaleribrigade assisterte general Joseph E. Johnstons hær mens den trakk seg tilbake opp Virginiahalvøya foran en tallmessig overlegen fiende. Stuart kjempet i slaget ved Williamsburg, men generelt sett gav ikke terrenget og været på halvøya dem muligheter for kavalerioperasjoner. Men da general Robert E. Lee ble kommandant for Army of Northern Virginia, ba han om at Stuart skulle utføre rekognosering for å bestemme hvorvidt den høyre flanken til unionshæren var sårbar. Stuart dro ut med 1200 menn om morgenen den 12. juni, og etter at han fastslo at flanken virkelig var sårbar, tok han sine menn med på en fullstendig runde rundt unionshæren og returnerte dem 15. juli etter å ha tilbakelagt 230 km med 165 tilfangetatte unionssoldater, 260 hester og esler og forskjellige intendantur- og militærforsyninger. Hans menn møtte ikke alvorlig motstand fra det mer desentraliserte unionskavaleriet som tilfeldigvis ble ledet av hans svigerfar, oberst Cooke. Manøveren var en pr-sensasjon, og Stuart ble møtt med blomsterkronblad som ble strødd foran ham ved Richmond. Han hadde blitt like berømt som Stonewall Jackson i Konføderasjonens øyne.

Nord-Virginia

Tidlig under Nord-Virginia-felttoget ble Stuart forfremmet til generalmajor den 25. juli 1862, og hans kommando ble oppgradert til kavaleridivisjon. Han ble nesten tatt til fange og mistet sin lett gjenkjennelige hatt og frakk til de forfølgende føderale under et raid i august, men i et gjengjeldelsesraid ved Catlett's Station dagen etter, klarte han å overkjøre unionshærens leder generalmajor John Popes hovedkvarter. Han tok ikke bare hele Popes uniform, men også ordrer som gav Lee verdifull etterretning som gjaldt forsterkninger til Popes hær.
I det andre slaget ved Bull Run (andre Manassas), fulgte Stuarts kavaleri det massive angrepet til James Longstreets infanteri mot Popes hær og beskyttet dets flanke med artilleribatterier. Stuart beordret brigadegeneral Beverly Robertsons brigade til å forfølge de føderale, og i en skarp kamp mot brigadegeneral John Bufords brigade, ble oberst Thomas T. Munfords 2nd Virginia Cavalry overveldet til Stuart sendte ytterligere to regimenter som forsterkninger. Bufords menn, mange av dem i kamp for første gang, trakk seg tilbake over Lewis's Ford og Stuart tok over 300 av dem til fange. Stuarts menn trakasserte de tilbaketrekkende unionskolonnene til felttoget tok slutt i slaget ved Chantilly.

Stuarts utflukt i Gettysburg-felttoget

Etter en rekke mindre kavalerislag i juni mens Lees hær begynte å marsjere nordover gjennom Shenandoah Valley, kan Stuart ha hatt æren fra reisene rundt fiendens hær i tankene igjen, med et ønske om å fjerne den skampletten ryktet hans var påført etter overraskelsen ved Brandy Station. General Lee gav ordre til Stuart den 22. juni om hvordan han skulle delta i marsjen nordover, og det eksakte innholdet i disse ordrene har blitt diskutert av deltakere og historikere helt siden den gang, men essensen var at han hadde instrukser om å bevokte fjellpassene med deler av styrken sin, mens Army of Northern Virginia fremdeles var sør for Potomac, og at han skulle krysse elva med resten av hæren og dekke den høyre flanken til Ewells andre korps. I stedet for å ta en direkte rute nordover nær Blue Ridge Mountains, valgte Stuart å nå Ewells flanke ved å ta sine tre beste brigader (de til brigadegeneralene Wade Hampton III og Fitzhugh Lee og oberst John R. Chambliss, den siste erstattet den sårede brigadegeneralen William Henry Fitzhugh Lee) mellom unionshæren og Washington, bevege seg nordover gjennom Rockville til Westminster og inn i Pennsylvania i håp om å ta forsyninger langs ruten og skape kaos nær fiendens hovedstad. Stuart og hans tre brigader forlot Salem Depot kl. 01.00 den 25. juni.
Dessverre for Stuarts plan var unionshærens bevegelse i gang og hans foreslåtte rute var blokkert av kolonner av føderalt infanteri som tvang ham til å dra lengre mot øst enn det han og general Lee hadde forventet. Dette forhindret Stuart i å slutte seg til Ewell slik ordren lød og fratok Lee bruken av hans beste kavaleristyrke, «øynene og ørene» til hæren, mens de rykket frem over ukjent fiendtlig territorium.
Stuarts kommando krysset Potomac kl. 03.00 den 28. juni. Ved Rockville erobret de et vogntog på 140 helt nye, fullastede vogner og muldyr. Dette vogntoget skulle vise seg å bli til logitisk hindring for Stuarts fremrykning, men han tolket Lees ordrer som at det var viktig å samle forsyninger. Avstanden til de konfødererte raiderne førte til usikkerhet i nasjonens hovedstad og to av Unionens kavaleribrigader og et artilleribatteri ble sendt for å forfølge de konfødererte. Stuart skal ha sagt at hadde det ikke vært for hans slitne hester «ville han ha marsjert ned 7th Street Road [og] tatt Abe og regjeringen til fange.»
Mennene hans hadde en kort trefning den 29. juni med og overveldet to kompanier med unionskavaleri og jaget dem en lang distanse på Baltimore Road, noe som Stuart hevdet førte til «stor panikk» i byen Baltimore. Fronten til Stuarts kolonne traff på brigadegeneral Hugh Judson Kilpatricks kavaleri da det passerte gjennom Hanover og spredte det den 30. juni. Slaget ved Hanover endte etter at Kilpatricks menn omgrupperte seg og drev de konfødererte ut av landsbyen. Stuarts brigader hadde vært i bedre posisjon til å bevokte sitt erobrede vogntog enn å dra fordel av trefningen med Kilpatrick. Etter en 33 km lang reise i mørket, nådde hans utmattede menn Dover om morgenen den 1. juli, samtidig med at slaget ved Gettysburg startet uten dem.
Stuart satte så kursen mot Carlisle i håp om å finne Ewell. Han sendte noen få granater inn i landsbyen tidlig om kvelden den 1. juli og brente Carlisle Barracks før han trakk seg tilbake sørover mot Gettysburg. Han og hoveddelen av styrken hans nådde Lee ved Gettysburg om ettermiddagen den 2. juli. Han beordret Wade Hampton skulle dekke den venstre ryggen til de konfødererte slaglinjene, og Hampton kjempet mot brigadegeneral George Armstrong Custer i slaget ved Hunterstown før han sluttet seg til Stuart ved Gettysburg.

Yellow Tavern og Stuarts død

Kommandanten for Army of the Potomac, generalmajor Meade, og hans kavalerikommandant, generalmajor Philip Sheridan, kranglet om unionskavaleriets prestasjoner i de to første trefningene i Overland-felttoget. Sheridan hevdet at han ønsket å «konsentrere hele kavaleriet, rykke ut i full styrke mot Stuarts styrker og piske det.» Meade rapporterte kommentaren til Grant som svarte: «Sa Sheridan det? Vel, han vet vanligvis hva han snakker om. La ham starte med en gang og gjøre det.» Sheridan organiserte umiddelbart et raid mot Konføderasjonens forsyninger og jernbanelinjer nær Richmond, noe han visste ville føre Stuart til slaget.
Sheridan rykket aggressivt mot sørøst, krysset North Anna-elva og tok Beaver Dam Station på Virginia Central Railroad hvor hans menn frigjorde et togn med 3000 unionsfanger og ødela mer enn en million rasjoner og medisinske forsyninger til Lees hær. Stuart sendte en styrke på rundt 3000 kavalerister for å avskjære Sheridans kavaleri, mer enn tre ganger deres antall. Han og hans adjutant, major Andrew R. Venable, forfulgte unionsstyrkene og klarte å stoppe en kort stund langs veien for å hilse på Stuarts kone, Flora, og barna hans, Jimmie og Virginia. Venable skrev om Stuart at «han fortalte meg at han aldri forventet å overleve krigen, og at dersom vi ble erobret, ønsket han ikke å leve.»
Slaget ved Yellow Tavern skjedde den 11. mai ved en forlatt kro som lå 10 km nord for Richmond. De konfødererte styrkene gjorde hard motstand fra det lave høyededraget som grenset til veien til Richmond. De kjempet i mer enn tre timer. Et motangrep fra 1st Virginia Cavalry presset de fremrykkende unionsstyrkene tilbake fra toppen, idet Stuart som satt på hesten ropte oppmuntrende. Idet 5th Michigan Cavalry strømmet i retrett forbi Stuart, snudde en menig unionssoldat som var uten hest, den 48 år gamle tidligere skarpskytteren John A. Huff seg, og skjøt Stuart med sin .44-kaliber pistol fra en avstand av 10-30 meter.
Pistolsåret viste seg å være dødelig. Det traff Stuart i hans venstre side, skar gjennom magen hans og gikk ut i ryggen, en tomme til høyre for ryggraden. Han ble ført til Richmond i påvente av ankomsten til hans kone i hjemmet til hans svoger, dr. Charles Brewer. Stuart beordret at sverdet og sporene hans skulle gis til sønnen. Hans siste hviskende ord var: «Jeg har gitt opp. Må Guds vilje skje.» Han døde kl. 19.38 den 12. mai, dagen etter slaget, 31 år gammel. Stuart ble gravlagt i Richmonds Hollywood Cemetery. Da han fikk høre at Stuart var død, skal general Lee ha sagt at han knapt kan la være å gråte bare Stuarts navn ble nevnt og at Stuart aldri hadde gitt ham dårlig informasjon. 
Flora bar svart i sorg resten av livet og giftet seg aldri igjen. Hun bodde i Saltville i 15 år etter krigen hvor hun åpnet og underviste ved en skole i en tømmerhytte. Hun arbeidet fra 1880 til 1898 som rektor for Virginia Female Insitute i Staunton, en stilling som Robert E. Lee hadde anbefalt henne. I 1907 ble instituttet gitt navnet Stuart Hall School til ære for henne. Da hennes datter Virginia døde på grunn av komplikasjoner i barnefødsel i 1898, trakk Flora seg tilbake fra instituttet og flyttet til Norfolk hvor hun hjalp Virginias enkemann, Robert Page Waller, med å oppdra sine barnebarn. Hun døde i Norfolk den 10. mai 1923 etter at hun slo hodet i et fall. Hun er gravlagt ved siden av hennes ektemann og deres datter i Richmond