Italo Calvino

Biografi

Calvino er født i Santiago de Las Vegas på Cuba av foreldrene Mario Calvino og Evelina Mameli, begge botanikere. Hans dåpsnavn er Italo Giovanni Calvino Mameli. Hans bror er Floriano Calvino, en kjent italiensk geolog. Familien flyttet kort tid etter til hjemlandet Italia hvor han levde det meste av livet.
Han vokste opp i Sanremo på den italienske riviera og ble i ungdommen medlem av den fascistisk ungdomsorganisasjonen Avanguardisti da medlemskap var praktisk talt obligatorisk, og med denne var han med på okkupasjonen av den franske riviera i 1940. Som ung fikk han også religiøse problemer da hans slektninger var åpent ateister i et overveldende katolsk land, men han fikk gå på en privat, kristen skole. Her møtte han Eugenio Scalfari, senere politiker og grunnlegger av den betydelige italienske nyhetsavisen La Repubblica, og som ble en livslang venn.
I 1941 flyttet han til Torino etter i lengre tid å ha vaklet mellom å leve der eller i Milano. Han har ofte humoristisk beskrevet sitt valg og Torino som «en by som er alvorlig, men sørgelig».
I 1943 ble han medlem av partisanene i den italienske motstandsbevegelsen i Garibaldi-brigaden. Sammen med Scalfari dannet han senere MUL (som sto for tilsvarende liberal universal bevegelse), og deretter ble han medlem av det da hemmelige og ulovlige italienske kommunistpartiet.

Etterkrigstiden

Etter krigen tok han utdannelse ved Universitetet i Torino, avsluttet i 1947 med en avhandling om Joseph Conrad før han fikk arbeid som journalist i den offisielle kommunistavisen L'Unità. Han hadde også en kort tid i forlaget Einaudi hvor han kom i kontakt med Norberto Bobbio, Natalia Ginzburg, Cesare Pavese og Elio Vittorini. Sammen med sistnevnte skrev han for ukemagasinet Il Politecnico. Han forlot forlaget for å arbeide hovedsakelig for L'Unità og et nytt ukentlig kommunistmagasin ved navn Rinascita. Fra 1950 arbeidet atter for forlaget Einaudi og var da ansvarlig for litterære bind. Det påfølgende året besøkte han Sovjetunionen. De rapporter og brev som han skrev fra dette besøket har senere blitt samlet, utgitt og tjent ham flere litterære priser.
I 1952 skrev Calvino sammen med Giorgio Bassani for Botteghe Oscure, et magasin navngitt etter et populært navn for kommunistpartiets hovedkvarter, og arbeidet samtidig for et marxistisk ukemagasin ved navn Il Contemporaneo.
Fra 1955 til 1958 hadde han er kort kjærlighetsforhold med skuespilleren Elsa de' Giorgi, en gift eldre kvinne som Calvino skrev hundrevis av kjærlighetsbrev til. Utdrag fra disse brevene ble utgitt av Corriere della Sera i 2004, noe som skapte en del oppstyr.

Utmeldelse fra kommunistpartiet

I 1957 var han svært deprimert over Sovjets invasjon av Ungarn året før og som en konsekvens forlot han kommunistpartiet. Hans avskjedsbrev det han meldte seg ut av partiet ble trykket i L'Unità og ble berømt. Han fant nye utløp for sine periodiske skriverier i magasinene Passato e Presente og Italia Domani. Sammen med Vittorini ble han medredaktør for Il Menabò di letteratura, en posisjon han hadde i mange år.

Besøk i USA og på Cuba

Til tross for de restriksjoner som USA har mot utlendinger som er eller har vært kommunister fikk Calvino oppholdstillatelse i seks måneder fra 1959 til 1960 (fire av månedene tilbrakte han i New York) etter en invitasjon fra Ford-stiftelsen. Calvino var meget imponert over «Den nye verden»: «Naturligvis besøkte jeg sørstatene og også California, men jeg har alltid følt meg som en newyorker. Min by er New York». Brevene som han skrev til Einaudi, og som beskrev oppholdet i USA, ble senere utgitt som «En amerikansk dagbok 1959-1960» i boken Eremitt i Paris (2003).
Calvino møtte den argentinske oversetteren Esther Judith Singer (Chichita) i 1962 og giftet seg med henne i 1964 i Havanna i løpet av en reise hvor han besøkte sitt fødested og møtte Che Guevara. Dette møtet skulle senere få ham til å skrive en artikkel den 15. oktober 1967, kun noen få dager etter Guevaras død hvor han beskrev de siste inntrykkene som Guevara gjorde på ham.

Tilbake i Italia

Tilbake i Italia og igjen arbeidende for Einaudi begynte han å utgi noen av sine såkalte Cosmicomics i et litterært magasin ved navn Il Caffè, og noe senere i hans t zero-fortellinger. Her fremstår han nærmest som en Jorge Luis Borges uten tårer, eller som en lettere og mer morsom utgave av Borges, som bortimot aldri var humoristisk, men med sammenlignbar virtuositet i form og språk, intelligens og forestilling.
Vittorinis død i 1966 hadde stor effekt på Calvino og ga ham en erfaring som han senere har definert som en «intellektuell depresjon» og som han har beskrevet som en viktig hendelse: «...jeg opphørte å være ung. Kanskje er det en metabolsk prosess, noe som kommer med alderen. Jeg har vært ung en lang tid, kanskje for lenge, brått kjente jeg at jeg begynt i mine eldre år, kanskje med det håp om å forlenge det med å starte tidlig».

Fransk innflytelse

Han begynte å reise hyppig til Paris, hvor han fikk tilnavnet «L'ironique amuse», og her ble han med i betydningsfulle litterære sirkler som Oulipo (Arbeide med potensiell litteratur) og møtte forfatterne og semiotikerne Roland Barthes og Claude Lévi-Strauss i den gjærende atmosfæren som skulle komme til å utvikle seg til kulturrevolusjonen i 1968. I løpet av sin tid i Frankrike ble han også begeistret for Raymond Queneaus verker som fikk stor påvirkning på hans senere produksjon.

Kontakten med akademia. Æresbevisninger

Calvino hadde også mer utstrakt kontakt med den akademiske verden, spesielt Sorbonne (med Barthes) og med Universitet i Urbino. Hans interesser var studier av Honoré de Balzac, Ludovico Ariosto, Dante, Ignacio de Loyola, Cervantes, Shakespeare, Cyrano de Bergerac, og Giacomo Leopardi, mens han på samme tid, ikke uten en viss overraskelse for den øvrige italienske intelligentsiaen, skrev noveller for magasinet Playboys italienske utgave (1973). Han ble også en jevnlig bidragsyter til den store italienske nyhetsavisen Corriere della Sera.
I 1975 ble han gjort til æresmedlem av Det amerikanske akademi i Roma, og det påfølgende året ble han æret med Østerrikes statspris for europeisk litteratur. Han besøkte Japan og Mexico og ga flere forelesninger i en del amerikanske byer. I 1981 ble han æret med den prestisjetunge franske ordenen Æreslegionen.
I løpet av sommeren 1985 forberedte Calvino notater for en serie av forelesninger som han skulle holde for Harvard University om høsten, men den 6. september ble han lagt inn på det gamle sykehuset Santa Maria della Scala i Siena hvor han døde i løpet av natten mellom den 18. og 19. september av en blodstyrtning i hjernen. Hans forelesningsnotater ble utgitt posthum som Lezioni americane: Sei proposte per il prossimo millennio (Amerikanske forelesninger: seks påminnelser for neste årtusen) i 1988.