Johan Scharffenberg

Biografi

Han ble født i Moss som sønn av en offiser. Fra 1882 til 88 var Scharffenberg elev ved Molde latingymnasium og middelskole, hvor han debuterte som skribent i gymnasiastsamfunnets avis. Han gikk ut fra skolen som preseterist og ble medisinstudent ved Rigshospitalet (universitetssykehus i Kristiania), hvor han snart begynte å kjempe for reformer. I 1900 var han lege med amanuensisstilling, bosatt på Mysen hos broren, som var privatpraktiserende lege. Åtte år senere nevnes Scharffenberg med tittelen doctor (i psykiatri).
I 1910 var han innblandet i en privat straffesak mot general Thaulow (president i Norges Røde Kors) og overrettssakfører Julius Fougner.
Scharffenberg var lege ved Botsfengselet i Oslo fra 1919 til 40, og ved Oslo Hospitals asyl i perioden 1922–41. Han var sakkyndig i hundrevis av rettssaker gjennom mer enn en mannsalder.
I 1927 ble han som overlege medlem av en offentlig oppnevnt komité som skulle se nærmere på omstreiferspørsmålet. Han var opptatt av hvorvidt kriminalitet var arvelig, aktiv i samtidens debatt omkring såkalt slektshygiene og tilhenger av steriliseringslovgivning. Scharffenberg var agnostiker og republikaner, og langt mer opptatt av enkeltsaker enn partipolitikk. I 1937 meldte han seg inn i Arbeiderpartiet. Han var motstander av partivesen og parlamentarisme, og tilhenger av direkte demokrati slik det blir praktisert i Sveits. Han var videre motstander av dødsstraff, og tilhenger av trykkefrihet, ytringsfrihet, samt kvinners og homofiles rettigheter.
I slutten av 1920-årene var Scharffenberg en sterk pådriver for omfattende tvangssterilisering av omstreifere
Han var en av de første i Norge som advarte mot nazismen. I en kronikkserie på hele 29 kronikker i Arbeiderbladet i 1933 om Tyskland diagnostiserte han Adolf Hitler som «paranoid psykopat, profet på grensen til sinnssykdom». Sammen med Hambro og Mowinckel var han blant de få som hadde et sterkt engasjement for jødenes vilkår i Tyskland, og Scharffenberg foreslo i 1936 å ta i mot 5000 jødiske flyktninger, forslaget ble ikke tatt alvorlig. Under annen verdenskrig ble Scharffenberg ilagt tale- og skriveforbud av den tyske okkupasjonsmakten på grunn av sin aktive motstand mot nasjonalsosialismen i 1940. Året etter ble han avsatt fra sin stilling som overlege ved Oslo Hospital.
Han var motstander av alkohol, «denne nervegift som gjør mennesker til dyr», og betraktet alkoholisme som en sykdom. Fondet for Forskning og Folkeopplysning om Edruskap deler ut Scharffenbergprisen til en journalist eller fagperson som har levert rusforebyggende bidrag til norske medier.
Han ble utvalgt til å ønske kong Haakon velkommen hjem i 1945, etter andre verdenskrig.
Etter krigen var han en hard kritiker av Osvald-gruppen og dens leder Asbjørn Sunde, som Scharffenberg i kronikker i rikspressen anklaget for likvidasjoner under andre verdenskrig. Scharffenberg var også en skarp kritiker av Nygaardsvoldsregjeringens opptreden under andre verdenskrig, og av det såkalte landssvikoppgjøret i andre halvdel av 40-tallet. Han tok sterk avstand fra mishandlingen av norske kvinner med tysk kjæreste eller ektefelle. Han var blant dem i sin samtid som forfektet det synspunktet at Norge kapitulerte i 1940 og ikke var i krig under andre verdenskrig, et spørsmål som har vært gjenstand for mye diskusjon, som har vært støttet av endel samtidige og senere historikere (bl.a. Hans Fredrik Dahl), men bestridt av andre.
Gjennom hele sitt voksne liv, fra 1895 til sin død i 1965, arbeidet Scharffenberg med en biografi over Herman Major, som skrev Norges første sinnssykelov i 1848, og som planla opprettelsen av Gaustad Asyl, men verket ble aldri fullført.
I en anmeldelse av Espen Søbyes Scharffenberg-biografi fra 2010 skriver Trond Berg Eriksen at Johan Scharffenberg stod for en «prinsippfast, biologisk orientert humanisme slik Aldous Huxley og Bertrand Russell gjorde i det engelskspråklige rommet». Søbye kaller ham en «ensom og viljesterk Ibsen-helt post festum».

Utgivelser

(utgitt i Kristiania/Oslo der annet ikke er angitt)