Sapfo

Innledning

Det finnes ingen samtidskilder om Sapfos liv. På grunn av de usikre biografiske opplysningene har det i ettertiden kommet en rekke spekulasjoner omkring Sapfo, for det meste basert på lesning av hennes dikt. En av de eldste biografiske notatene om henne finnes i en Oxyrhynkhos-papyrus fra rundt år 200 e.Kr., samt i det bysantinske oppslagsverket Suda fra rundt år 900. I tillegg er dikteren nevnt hos Platon fra omkring år 300 f.Kr.
Mens det er vanlig å anta en viss enhet av erfaring mellom hennes poetiske jeg og den historiske Sapfo har de fleste forskere avvist en biografisk lesning av hennes poesi og har kastet skygger av tvil over holdbarheten i den senere biografiske tradisjonen som de mer detaljerte opptegnelsene er avledet fra.

Familiebakgrunn

Når det gjelder hennes familiebakgrunn har man utfra Herodotos og Oxyrhynkhos-papyrusen gått ut fra at hun var datter av Skamander og Kleis og  hadde tre brødre. Ifølge Suda, som har gitt en liste på syv navn på hennes far, var hun gift med den rike kjøpmannen Kerkylas fra Andros, men navnet på ektemannen er også omdiskutert. Både Oxyrhynkhos og Suda forteller at Sapfo hadde en datter som het Kleis.
Noen oversettelser har tolket et diktfragment hvor hun nevner en ung pike ved navn Kleis som en bekreftelse for at hun virkelig hadde en datter ved dette navnet. Det var en vanlig skikk på denne tiden å navngi sine døtre etter bestemoren, og således er det hold i påstanden. Fragmentet kan dog like gjerne være en lovsang til en ung elskerinne som til en datter. Det faktiske aioliske ordet «pais» var mest benyttet for å indikere en slave eller en hvilken som helst ung pike, heller enn en datter. For å unngå feiltolkning av den ukjente statusen til den unge Kleis, har oversetter Diane Rayor og andre, som David Campbell, valgt å bruke det mer nøytrale ordet «barn» i sine versjoner av diktet. 
Sapfo var født i en aristokratisk familie, noe som reflekteres i det sofistikerte i hennes språk og de stundom sjeldne miljøskldringene som hennes vers betegner. Referanser til danser, festivaler, religiøse ritualer, krigsskip, marsjerende hærer, generaler, og kvinner av oldtidens råd nevnes i hennes dikt. Hun taler om den tiden hun tilbrakte i Lydia, et av de rikeste og mest mektige land på hennes tid. Mest uttrykkelig taler Sapfo om sine venner og lykkelige tider sammen med kvinnene i Sardis, hovedstaden i Lydia, en gang hjemmet til Krøsus og nær de gullrike landene til kong Midas.

Opprør og forvisning

Av konkrete hendelser i Sapfos liv er hennes eksil på Sicilia det mest kjente i dag. Det skjedde etter et brutalt kupp på Lesbos, fulgt av et opprør ledet av Pittakos som rev de herskende familiene ned fra sine maktposisjoner. Sapfo selv, sammen med dikteren Alkaios, støttet Pittakos i opprøret mot tyrannen Myrsilos på Mytilene. Pittakos skal deretter ha sviktet de to dikterne og slått seg sammen med Myrsilos ca. år 605 f.Kr., noe som gjorde at aristokratiet, også Sapfo, ble forvist, først til Pyrra på Lesbos, senere til Sicilia.
Hennes poesi taler i bitterhet over den behandling hun måtte lide i disse årene. Det meste av eksilet ble tilbrakt i Siracusa på øya Sicilia. Da ryktet om at den berømte Sapfo skulle komme til Siracusa reiste borgerne en statue av henne som velkomst. En lang tid etter, i 581 f.Kr., da Pittacos ikke lenger satt med makten, var hun igjen i stand til å reise tilbake til Mytilene. Der fortsatte hun som lyriker inntil hun døde. Både hun og Alkaios er i ettertiden blitt husket som de fremste blant de aioliske dikterne.
En tradisjon som iallfall går tilbake til den greske dramatikeren Menandros (fra 258 f.Kr.), antyder at Sapfo drepte seg selv ved å kaste seg ut fra de leukadianske klippene i ulykkelig kjærlighet til fergemannen Phaon. Opprinnelsen til legenden dateres til Ovid og Lukian i oldtidens Roma, og har således ikke et kristent belegg. Noen forskere har antydet at denne legenden om Sapfos desperate sprang fra klippene i kjærlighetssorg over en mann delvis kan være et ønske om å distansere henne fra hennes kjærlighet til kvinner.

Verker

Antikke kilder slår fast at Sapfo skrev ni bind med poesi, men kun en prosentandel av hennes verk har overlevd. Papyrusfragmenter, som de som ble gjenfunnet i de gamle søppeldyngene i Oxyrhynchus er en viktig kilde og har brakte mange nye om enn ufullstendige vers tilbake til lyset. Et betydningsfullt fragment er bevart på et potteskår. Resten som vi kjenner til er bevart fra sitat fra oldtidsforfattere, ofte benyttet for å illustrere grammatikk, vokabular eller vers. Det er et enkeltstående og komplett dikt, det såkalte fragment 1, eller mer kjent som «Hymne til Afrodite». Det finnes flere moderne oversettelser til dette diktet og oversettelser av to ytterligere bortimot komplette dikt (16 og 31) og tre kortere fragmenter, inkludert ett hvor forfatterskapet er usikkert (168b).
Den nyeste tilføyelse til hennes verk er et bortimot komplett dikt av gammel alder. Det ble første gang utgitt i 1922 fra Oxyrhynkhos-papyrusen, nummer 1787, men lite kunne bli gjort med dem ettersom angivelsene av diktets slutt (plassert ved begynnelsen av hver linje) var tapt, og forskerne kunne bare gjette hvor et dikt sluttet og et annet begynte. Det meste av de øvrige diktene har blitt utgitt i 2004 fra en papyrus fra 200-tallet f.Kr. som er oppbevart i samlingene til Universitet i Köln. Den siste rekonstruksjonen, ved M. L. West, ble utgitt i Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 151 (2005), 1-9, og i Times Literary Supplement den 21. juni 2005 En annen komplett litterær oversettelse. Den greske teksten har blitt reprodusert med hjelpefulle noter for språkstudentene, sammen med andre eksempler av gresk lyrisk poesi.
I tillegg til de vanskelighetene nevnt overfor er det besværlig å gjendikte Sapfos lyrikk til et moderne språk ettersom den muntlige framføringen var av en spesiell betydning på Sapfos tid, og man er usikker på hvordan gammalgresk låt. Det kommer i stor grad av at Sapfo skrev på den aioliske dialekten og ikke på attisk eller homerisk, som var de språk det var mest vanlig å studere fra romertiden og framover. 
Diktene finnes utgitt i ulike filologiske utgaver. Kjent er den engelske samlingen Lyra Graeca (Loeb Classical Library) med gresk og engelsk tekst. En utførlig svensk utgave med innledning og oversettelse av Vasilis Papageorgiou og Magnus William-Olsson (Ordfront, 2006): Sapfo: Dikter och fragment; tidigere har hun også blitt oversatt av blant andre Vilhelm Ekelund, Emil Zilliacus og Jesper Svenbro. Den nyeste norske gjendiktingen av Sapfo ble gjort av Svein Jarvoll i 2003.

Tapet av Sapfos verk

Sapfos verk ble både lest og videreført inn i romersk tid, men med endrede oppfatninger av stil og estetikk ble hun skrevet av og spredd i stadig mindre grad, spesielt etter at akademiene sluttet å kreve studier av henne. Grunnene var delvis at attisk og homersk gresk var det dominerende språket ved akademiske studier. Sapfos vanskelige aeoliske dialekt var allerede på romersk tid avleggs og gammeldags, og ble en betydelig hindring for hennes fortsatte popularitet.
Da det mest betydningsfulle akademiet i det østromerske riket sluttet å undervise i hennes verker ble svært få kopier av henne gjort av skriverne. Likevel fortsatte de største poetene og tenkerne i oldtidens Roma å etterligne henne eller sammenligne andre forfattere med henne, og det er faktisk i stor grad på grunn av disse sammenligningene og beskrivelsene at ettertiden fortsatt kjenner til hennes diktning.
En vedvarende myte om Sapfos tapte verker er at de ble bevisst utslettet, som ved bokbål, av intolerante kirkeledere, men som med andre moderne myter med opprinnelser som er vanskelig å etterspore finnes det ingen kjente historiske bevis for at dette har skjedd. De skurkene som oftest blir utpekt i disse historien finnes Gregor av Nazianz, biskop i Konstantinopel og senere helgen, og pave Gregor VII. Moderne forskere har sporet litterære ekko av hennes dikt (fragement 2) i hans dikt Om den menneskelige natur som deler ord og vendinger med Sapfo som den kvasi-hellige lund (alsos), greiner som rister i vinden, og det slående ordet for «dyp søvn» (kōma).
Det er mer sannsynlig at Sapfos poetiske verker ble desimert av kulturelle forandringer som – uten fordommer – til slutt utslettet alle arkaiske greske poeter. Fra og med den europeiske renessansen økte interessen for Sapfos skrifter igjen og det kom en relativt utstrakt popularitet etter hvert som nye generasjoner oppdaget hennes verker. 
Ettersom svært få er i stand til å lese oldtidens språk må hvert århundre oversette Sapfo på sitt eget naturlige vis. Poesi av Sapfos type som støtter seg på lyrisk metrikk er vanskelig å gjenskape på norsk eller engelsk. Isteden blir mange oversettelser forsøkt på å innarbeide Sapfos tanker til dagens poetiske former. På 1960-tallet igjenintroduserte Mary Barnard til det lesende publikum en ny tilnærming til oversettelse som unngikk den tunge bruken av rimende vers eller former av poesi som sonett som var særdeles upassende for Sapfos stil. Bernards oversettelse hadde et sparsommelig og friskt språk som bedre reflekterte klarheten i Sapfos linjer. Barnards arbeid signaliserte en ny anerkjennelse og etterspørsel for Sapfos poesi. Påfølgende oversettere har tendert til å nærme seg poesien på lignende vis, og søker å la essensen i Sapfos ånd bli synbar gjennom de oversatte versene.