Den europeiske union

Idéen om europeisk integrasjon

Tanken om et samlet Europa ble for første gang for alvor lansert i 1923 med Richard Nikolaus von Coudenhove-Kalergis bok Paneuropa, som førte til opprettelsen av Pan-Europa-bevegelsen. Mange kjente skikkelser på den tiden, som Fridtjof Nansen og Thomas Mann sluttet seg til denne bevegelsen. Pan-Europa-bevegelsen så for seg et føderalt, liberalt og demokratisk Europa, idealer som var vanskelige å få gjennomslag for i en tid der stadig fler land hadde fascistiske eller kommunistiske styresett. Bevegelsen var en tidlig pionér for politiske tanker som først skulle bli satt ut i livet etter andre verdenskrig i Vest-Europa. Pan-Europa-bevegelsen ble ledet av Coudenhove-Kalergi helt til hans død i 1972, og deretter av Otto von Habsburg.
Haag-kongressen i 1948 foreslo et politisk, økonomisk og monetært forent Europa, og ble i 1949 fulgt opp med etablering av Europarådet. Europabevegelsen og Europa-colleget ble som følge av Haag-kongressen opprettet på slutten av 1940-tallet. Dannelsen av OEEC i 1948 og Europarådet i 1949 innebar en gryende splittelse mellom Storbritannia og EFTA-landene på den ene siden og de seks landene som dannet EEC på den andre. Storbritannia var mot det overnasjonale innslaget i OEEC og flertallsløsninger. Storbritannia gikk mot det fransk-belgiske forslaget fra Haag-kongressen om en europeisk parlamentarikerforsamling som skulle basere seg på flertallsavgjørelser.
Alcide De Gasperi, Jean Monnet, Robert Schuman og Paul-Henri Spaak så for seg økonomisk samarbeid som tiltak for forsoning særlig mellom Frankrike og Tyskland, og for å motvirke nye kriger. Den amerikanske historikeren Timothy Snyder har pekt på etableringen av EU som et resultat av dekolonialisering, hvor europeiske kolonimakter mistet sine eksisterende eller ønskede kolonier. Italia og Benelux-landene ble trukket inn i det fransk-tyske samarbeid, og disse landene ble samlet kalt de indre seks.

1950–1957: Kull- og stålunionen

Den 9. mai (senere feiret som Europadagen) 1950 la den daværende franske utenriksminister Robert Schuman frem en erklæring, senere kalt Schuman-erklæringen, utarbeidet av statsmannen Jean Monnet. Dette var en plan som i første rekke innebar en sammenknytning av de nasjonale tungindustrier – hvis betydning var avgjørende i krigføring – underlagt kontroll av felles institusjoner, deriblant Den Høye Myndighet (Europakommisjonens forløper). En viktig intensjon var at det ville bli vanskelig å forberede krig mellom Frankrike og Tyskland dersom disse stål- og kullindustrien var lagt under felles institusjoner. Hensikten med planen var å gjøre det «ikke bare utenkelig, men også praktisk umulig» for nasjonalstatene å kunne kaste kontinentet ut i enda en storkrig. Antakelsen var at våpenmakt skulle synes irrasjonelt på grunn av gjensidig avhengighet som unionen skulle skape. Fellesinstitusjonene skulle etter planen få overnasjonal beslutningsmyndighet og på den måten ikke la seg dirigere av nasjonale stormakters interesser. Planen ble senere til at Frankrike, Vest-Tyskland, de tre Benelux-land og Italia inngikk Det europeiske kull- og stålfellesskap (EKSF) ved Paris-traktaten av 1951. Kull- og stålunionen samordnet kull- og stålindustrier, fjernet handelshindre, felles regler og minstepriser. Formålet med kull- og stålunionen var å trappe ned og fjerne handelshindre mellom landene, og på sikt skape en felles handelspolitikk utad. Det langsiktige målet var en stadig tetter sammenslutning (union) mellom de europeiske folk. Forebygging av krig mellom Tyskland og Frankrike var et av motivene, frykten for kommunisme og sovjetisk ekspansjon var et annet motiv for samarbeidet. Gjennoppbygging etter krigen var høyt prioritert og økonomer argumenterte for at grenser åpne for handel og dermed større markeder ville stimulere den økonomiske utviklingen. Frankrike ble det ledende landet i samarbeidet og innebar også at Vest-Tyskland kom inn i det «gode selskap». 
Jean Monnet, Robert Schuman, Paul-Henri Spaak, Alcide De Gasperi, Johan Willem Beyen, Joseph Bech og Konrad Adenauer regnes som de avgjørende personene ved opprettelsen av kull- og stålunionen som ble utgangspunktet for EU.

1957–1973: De fire friheters økonomiske fellesskap

I 1957 signerte de samme seks land Roma-traktaten som opprettet Det europeiske økonomiske fellesskap (EEC eller EØF, med virkning fra 1. januar 1958), samt atomenergi-organisasjonen Euratom. I EØF-samarbeidet inngikk prinsippene om fri bevegelighet for personer, varer, tjenester og kapital på tvers av medlemsstatenes nasjonale grenser («de fire friheter»). Roma-traktaten uttrykte ønske om å redusere de økonomiske forskjellene mellom land og områder. Medlemsstatene forpliktet seg ensidig til å avstå fra å innføre toll mellom landene og gradvis å trappe eksisterende tollsatser mellom medlemslandene til null. Et prinsipp i Roma-traktaten var forbud mot å forskjellsbehandle handel basert på nasjonalitet med mindre tvingende hensyn tilsa det motsatte. Til 1973 var over to tusen vedtak og forordninger gjort på grunnlag av Roma-traktaten. EEC var i til å begynne med en tollunion. Gjennomføring av tollunion og felles landbrukspolitisk førte i løpet av 1960-tallet til at økonomiene i medlemslandene ble mer sammenvevd.
Basert på Brussel-traktaten (1965) (også kjent som Samlingstraktaten) ble De europeiske fellesskap etablert i 1967 ved sammenslåing av EEC, EURATOM og EKSF. Disse tre hadde opprinnelig hvert sitt utøvende organ, Den Høye Myndighet for EKSF og en «kommisjon» for hver av de to andre. Disse tre ble slått sammen til én kommisjon som administrerer både Roma-traktaten og Paris-traktaten.
EFTA ble opprettet som et motstykke til EEC ved Stockholm-konvensjonen av 1960 (etter innledende forhandlinger i 1959). EFTA ble som EEC opprettet i henhold til GATT-avtalens artikkel XXIV. Formålet med EFTA var blant annet å styrke forhandlingsposisjonen overfor EEC og bidra til et mer omfattende frihandelsområde i Europa. EFTA er en tradisjonell internasjonal organisasjon uten overnasjonalitet og Storbritannia var hovedaktøren bak EFTA.
Storbritannias statsminister Harold Macmillan erklærte i 1961 at landet burde bli medlem av EEC, søknaden ble godtatt i september 1961 og langvarige forhandlinger ble innledet. Danmark søkte dagen etter Storbritannia og Norge søkte i 1962. I 1963 la den franske president Charles de Gaulle ned veto mot at skulle bli Storbritannia og erklærte at Storbritannia ikke var modent for medlemskap på grunn av bånd til USA og det britiske samveldet. Storbritannia ønsket blant annet 12-15 år overgangsperiode for sitt landbruk. Norge, Danmark og Irland trakk deretter sine søknader om medlemskap. I mai 1967 søkte Storbritannia på nytt, i juli 1967 søkte også Norge. Sverige (uspesifisert tilknytningsform), Danmark og Irland søkte også medlemskap. Charles de Gaulle sa igjen nei i 1967, da han gikk av i 1969 var det åpent for britisk medlemskap. Forhandlinger med søkerne ble innledet i 1969. Avtalen var ferdig i januar 1972 og utvidelsen av EEC ble godtatt ved folkeavstemning i Frankrike (67,7 % stemte ja) i april 1972. Folkeavstemningen i Norge flertall (54 %) mot medlemskap, mens det i Danmark ble flertall for (63,5 % for). Norge inngikk i stedet en frihandelsavtale fra 1973. EFTA ble opprettet som et frihandelsforbund der toll mellom landene skulle avskaffes, men mulighet til ulike tollsatser overfor tredjeland. EEC ble opprettet som en tollunion uten toll innad og med felles tollsatser utad. EFTA-landene ble også kalt «de ytre syv».

1973–1993: Fra «eurosklerose» til fellesmarked

Den første utvidelse av fellesskapet ble gjennomført i 1973 med Storbritannia, Irland og Danmark. Tiden som fulgte utvidelsen var preget av få initiativ fra EF og liten utdyping av samarbeidet, og svak økonomisk utvikling, blant annet grunnet oljekrisen og begrenset handlingsrom. Mye av arbeidet i EF handlet om den felles landbrukspolitikken (CAP) og tautrekking om Storbritannias bidrag til EFs felles budsjett. Britisk handel ble med medlemskapet mer rettet mot Europa og mindre mot de tidligere koloniene. USA støttet opprettelsen av EF, men mente at samarbeid om utenriks- og sikkerhetspolitikk burde ligge i NATO med USA i lederrollen. Frankrike gikk tidlig inn for en mer uavhengig europeisk utenrikspolitikk innenfor rammen av EF, og fikk en viss tilslutning til dette utover 1970-tallet, mens de mest USA-orienterte landene (Storbritannia, Vest-Tyskland og Nederland) holdt fast ved at sikkerhetspolitikk og militære saker hørte til i NATO. På det økonomiske området ble EF på 1970- og 1980-tallet trukket mellom utdypet økonomisk samarbeid på den ene siden og nasjonal politisk kontroll over økonomien på den andre.
Det første direkte valg til Europaparlamentet ble gjennomført i 1979, tidligere ble utsendinger til parlamentet utpekt blant representanter i medlemsstatenes parlamenter. Dette innebar at EFs lovgivningsprosess ikke skulle være rent mellomstatlig. Forsamlingen var i hovedsak et forum med liten lovgivningsmakt og innflytelse. Parlamentet og rådet tok opp spørsmålet om union, utenrikspolitikk som del av samarbeidet, flertallsavgjørelser (uten vetorett for medlemsstater), og lovgivende myndighet for parlamentet på linje med parlamentet i medlemmstatene. I 1981 la Vest-Tyskland og Italia frem et utkast til en «europeisk akt». Hellas ble medlem i 1981. Spania og Portugal, som begge hadde blitt demokratier på 1970-tallet, ble medlemmer i 1986. Tyrkia søkte om medlemskap i 1987 og Østerrike i 1989. For Hellas, Spania og Portugal var EF-medlemskap ledd i tiltak for modernisering av landene og tilskudd fra EF har bidratt til den økonomiske utviklingen.
I 1985 overtok Jacques Delors som president for Europakommisjonen. Fem vesteuropeiske land inngikk, uavhengig av EF, Schengen-avtalen for fjerning av interne grensekontroller. Dette ble ansett for et gjennombrudd for samarbeidet. I juni 1985 publiserte kommisjonen en handlingsplan med 300 tiltak for å fullføre det indre markedet. Tanken var at tiltakene skulle få fart på økonomien og møte konkurransen fra USA og Japan. Tiltakene skulle skape fri bevegelse av varer, tjenester, personer og kapital ved fjerning av tollhindringer og innføring av ensartet regulering. «Eurosklerosen» ble brukt som betegnelse på stagnasjon, pessimisme og liten handlekraft i EF-samarbeidet blant annet tidlig på 1980-tallet. Delors intensiverte arbeidet med å skape et reelt indre marked med ambisjon om å nå målene i Roma-traktaten. Europaparlementet, med føderalisten Altiero Spinelli i spissen, utarbeidet et utkast til en ny unionstraktat, som skulle være en forbedring av Romatraktaten. Dette resulterte i signeringen av Den europeiske enhetsakt (en revisjon av EEC-traktaten) i 1986. Enhetsakten forenklet beslutningsprosessen for å fullføre et indre marked. Enhetsakten omhandler også forskning, teknologi og miljø. Enhetsakten skapte reaksjoner i EFTA-landene blant annet skapte det tvil om EFTA-landenes muligheter innenfor rammen av frihandelsavtale. Østerrike annonserte i 1987 at medlemskap var aktuelt.
Frem til midten av 1980-tallet ble ikke Roma-traktatens regler for flertallsvedtak brukt fordi medlemmene ikke akspeterte overnasjonalitet på områder av vesentlig nasjonal interesse. Dette innebar at kommisjonen fikk mindre makt enn ministerrådet. Enhetsakten utvidet muligheten for flertallsvedtak. Roma-traktaten hadde opprinnelig ingen bestemmelser om utenrikspolitisk samarbeid, mens enhetsakten traktatfestet samarbeid om utenrikspolitikk. Samarbeidet om utenrikspolitikk (EPS) ble holdt adskilt fra øvrige institusjoner, men kommisjonens medlemmer hadde adgang til møtene og parlamentet ble orientert. Enhetsakten ga også Europaparlamentet mer innflytelse, spesielt over EFs budsjett. Før enhetsakten ble parlamentet stort sett bare konsultert i lovgivingssaker, med enhetsakten ble lovgiving basert på en samarbeidsprosedyre og fikk mulighet til å blokkere eller annullere vedtak og trenere forslag. Parlamentet fikk også myndighet til å godkjenne eller avvise nye søknader om medlemskap. Før enhetsakten trådte i kraft i 1987 var samarbeidet tradisjonelt mellomstatlig, fra 1987 har det overstatlige innslaget blitt tydeligere selv om det også 1990-tallet hovedsakelig hadde mellomstatlig preg.
Forslag om en økonomisk og monetær union (ØMU) ble lagt frem første gang i 1969 (det var ikke et konkret tema i Roma-traktaten) med forslag om faste valutakurser på bakgrunn av problemer med Bretton Woods-ordningen og slutten på det internasjonale valutakurssamarbeidet i 1971. Det europeiske monetære system (EMS) og valutaenheten ECU ble introdusert i 1979. Samarbeidet om ECU ble brukt for å redusere svingninger i valutakurser mellom medlemslandene. Storbritannia og Norge sluttet seg til EMS i oktober 1990. Delors tilskyndet i 1988 arbeidet med ØMU der første trinn var deregulering av kapitalbevegelser i 1990, samtidig ble arbeid med samordning av finanspolitikken innledet. Andre trinn var etablering av et sentralbanksystem og tredje trinn var fastfrysing av valutakursene før innføring av felles valuta. Innenfor ØMU skulle det ikke være mulig å devaluere for å styrke egen konkurranseevne. I Storbritannia var det sterk motstand mot ØMU og utvikling av EF i føderal retning. På EFs toppmøte i Maastricht 9-10. desember 1991 ble Ruud Lubbers' forslag til traktater for ØMU og for en politisk union godkjent, også kjent som «traktat om europeisk union». Traktaten omfattet en føderal målsetting for EF, ambisjon om en felles valuta og inkludering av Den vesteuropeiske union. Felles valuta eller faste kurser skulle fjerne eller redusere valutarisikoen ved handel eller kapitalbevegelser mellom landene. Valutaen ECU var en teoretisk valuta som grunnlag for stabilisering av valutakursene, i praksis var tyske mark ankeret for valutasamarbeidet. Valutauroen høsten 1992 førte til at Storbritannia og Italia ble trukket ut av valutasamarbeidet.
Det første ministermøtet mellom EF og EFTA ble avholdet i Luxembourg i april 1984 og møtet resultertet i en felles erklæring om fleksibelt og pragmatisk samarbeid. I 1989 tok Delors initiativet til et mer strukturert og omfattende samarbeid. På EFTAs toppmøte i mars 1989 i Oslo ble det tatt initiativ til et Europeisk økonomisk samarbeidsområde (EØS). I mai 1991 ble tema for en EØS-avtale lagt frem etter forhandlinger. En folkeavstemning i Sveits i 1992 sa nei til at landet skulle gå inn i EØS. EØS-avtalen trådte i kraft i 1993 og var i EFTA-landene primært motivert av markedsadgang.

1993–2003: Union med utvidet kompetanse

Delors-kommisjonen gjenopptok arbeidet med en europeisk valutaunion. Maastricht-traktaten av 7. februar 1992 la premissene for myntenheten som senere ble døpt til euro. Med Maastricht-traktaten ble Den europeiske union opprettet som en overbygning på de såkalte «tre søyler»: De europeiske fellesskap, de rettslige- og indre anliggender (justis- og politisamarbeid) og den felles utenriks- og sikkerhetspolitikk. De europeiske fellesskap var egne rettssubjekter. Førstnevnte søyle var etablert allerede ved Samlingstraktaten, og innbefattet områder der Europakommisjonen hadde sin overnasjonale beslutningsmyndighet. De to sistnevnte utgjorde formaliserte rammeverk for mellomstatlig samarbeid på politikkområder innenfor nasjonalstatenes domene og EUs organer kunne på disse områdene ikke fatte beslutninger med virkninger for medlemslandene. EU var et politisk og ikke rettslig begrep, og EU var ikke et eget rettssubjekt. 
Folkeavstemning i Frankrike i 1992 støttet Maastricht-avtalen, mens folkeavstemning 2. juni i Danmark sa 50,7 % nei til Maastricht. I de øvrige landene ble Maastricht-traktaten ratifisert av parlamentet eller regjeringen. Helmut Kohl og François Mitterrand ble sett som de fremste politiske pådriverne for Maastricht-traktaten. Planen var at andre trinn i ØMU skulle innledes 1. januar 1994, og tredje trinn (faste valutakurser og felles valuta) skulle innledes senest 1. januar 1999. Sentralt i arbeidet med ØMU var de såkalte konvergenskriteriene som var kravene til økonomisk utvikling i medlemsland før de kunne gå inn i ØMU, det gjaldt blant annet prisstabilitet, valutakurs, underskudd på statsbudsjettet og rentenivå. Det indre markedet innebar blant annet at nasjonale monopoler ble oppløst og at det ble innført regler for offentlige innkjøp. Ifølge de nye reglene kunne ikke lokale eller nasjonale myndigheter foretrekke en lokal bedrift til for eksempel et byggeprosjekt, alle bedrifter innenfor EU måtte behandles likt og bedrifter som mente seg diskriminert kunne føre sak for domstolen.
EF ble i 1990 utvidet ved at Øst-Tyskland ble gjenforent med Forbundsrepublikken og var med det innenfor EF. Finland, Sverige og Østerrike ble medlemmer med virkning fra 1. januar 1995. Disse tre landene var nøytrale under den kalde krigen og Sovjetunionens sammenbrudd var en viktig bakgrunn for at de kunne gå inn i EU med nær tilknytning til NATO.  Jugoslavia-krigene på 1990-tallet var bakgrunnen for Amsterdam-traktatens ytterligere forsterkning av EUs sikkerhetspolitiske rammeverk. Denne traktaten (signert i 1997, med virkning fra 1. januar 1999) innebar også innlemmelsen av Schengen-avtalen i unionens første søyle, samt den endelige tilrettelegging for innføringen av euro. Valutaen ble lansert som en elektronisk valuta i 1999 og senere som et fysisk betalingsmiddel i femten medlemsstater i 2002.

Fra 2003: Utvidelse i Øst-Europa

I 2000 ble det avholdt et EU-toppmøte i Nice, de mest langvarige til da. Et viktig tema på møtet var reform av EUs institusjoner, blant annet stemmeregler og krav til kvalifisert flertall i ministerrådet. Bakgrunnen var blant annet at utvidelser ville komplisere beslutningstakingen dersom alle nye medlemmer skulle få stemmevekt som eksisterende medlemmer. Tyskland var dessuten misfornøyd med at deres stemmetall ikke var korrigert for innlemmingen av Øst-Tyskland med 16 millioner innbyggere. Løsningen ble relativt færre stemmer til små land som fortsatt fikk flere stemmer enn størrelsen skulle tilsi. Frykt for at stadige utvidelser ville redusere EUs institusjonelle styringsdyktighet var bakgrunnen for at Nice-traktaten (signert 2001, ikrafttredelse 2003) på flere politikkområder erstattet krav om enstemmighet med regler om flertallsbeslutninger. Nice-traktaten ble ratifisert av alle land, i Irland etter to folkeavstemninger. Europaparlamentet ble gjennom denne traktatendring tildelt reell lovgivningsmakt i visse sammenhenger. Den 1. mai 2004 ble den til da største utvidelse fullført, da ti land – hovedsakelig fra den tidligere Østblokken – ble medlemmer. Romania og Bulgaria ble medlemmer 1. januar 2007 og med det var alle tidligere medlemmer (unntatt Albania og Sovjetunion) av Warszawa-pakten del av EU. Folkeavstemning i Kroatia 2012 ga stort flertall (67 %) for medlemskap og medlemskapet trådte i kraft sommeren 2013.
I 2009 trådte Lisboa-traktaten i kraft. Den enighet som var medlemsstatene seg imellom om at Nice-traktaten ikke hadde vært drastisk nok i sine endringer førte til at Lisboa-traktaten tok opp den samme tråd, og plasserte Europaparlamentet på like fot med nasjonale regjeringer (Rådet) i lovgivningsprosessen på mange politikkområder, og forenklet Rådets stemmeregler ytterligere. Også EUs rammeverk for agering utad ble samordnet ved denne traktatendringen, ved at Europakommisjonens og Rådets relevante kompetanser på dette området skulle driftes samlet.
I 2012 ble Den europeiske union tildelt Nobels fredspris. Den norske Nobelkomite begrunnet dette med at «Unionen og dens forløpere har gjennom mer enn seks tiår bidratt til å fremme fred og forsoning, demokrati og menneskerettigheter i Europa.»

«Brexit»

Ved en folkeavstemning om fortsatt EU-medlemskap den 23. juni 2016 stemte 51,9 prosent av velgerne i Storbritannia for å forlate EU, mens 48,11 prosent stemte for å forbli. Forhandlingene om brexit begynte i våren 2017. Forhandlingene var stipulert til å vare i to år, men kan ta lengre tid. Statsminister Theresa May legger opp til en omfattende frihandelsavtale med EU til erstatning for medlemskap. EUs ledelse la i utgangspunktet opp til handelsavtale omtrent som den Canada har, mens den britiske regjeringen selv ønsket en avtale mer omfattende enn Canadas og Japans, også omtalt som «Canada+» eller «Canada++», der blant annet finansielle tjenester skulle inngå. Overgang til EFTA og eventuelt EØS er en aktuell løsning for Storbritannia, en løsning den britiske regjeringen avviste etter folkeavstemningen.

Uttredelse av unionen

Enhver medlemsstat har rett til å tre ut av unionen. Et land som ønsker å melde seg ut, skal kunngjøre sin hensikt om dette til Det europeiske råd. En avtale som fastslår bestemmelsene for uttredelsen, skal deretter opprettes. Om så ikke skjer, opphører medlemsstatens forpliktelser etter to år.
Hittil har ingen medlemsland trukket seg ut av unionen, men av medlemslandenes områder med indre selvstyre har Grønland og Saint-Barthélemy forlatt det europeiske samarbeidet.
Storbritannia besluttet i en folkeavstemning i juni 2016 å forlate EU. Den britiske regjeringen begjærte offisielt utmelding til Det europeiske råd 29. mars 2017, og landet forventes å tre ut to år senere.

Det indre marked

Det indre marked ble iverksatt 1. januar 1993 mellom medlemslandene i EU, med sikte på å oppnå en styrket næringsmessig integrasjon, og som et middel for å opprette Den økonomiske og monetære union. Det indre marked omfatter medlemsstatene i EU, og i tillegg Norge, Island og Liechtenstein (de tre landene danner EØS), og Sveits. Medlemskap i det indre marked forutsetter gjennomføringen av de fire friheter, slik de ble forutsatt i Romatraktaten, nemlig den frie bevegelse av varer, tjenester, kapital og personer. Innføringen av det indre markedet dominerte arbeidet i EF fra midten av 1980-tallet.
På 1980-tallet arbeidet EF med å opprette et enhetlig indre marked for varer, tjenester, arbeidskraft og kapital - de «fire friheter». Det juridiske grunnlaget er enhetsakten vedtatt i 1985 og trådt i kraft 1. juli 1987. De 300 konkrete tiltakene som skulle settes i verk var listet opp i kommisjonens «hvitbok». Målet var iverksetting av det indre markedet innen utgangen av 1992. Målene som ble satt på 1980-tallet for det indre markedet i 1992 fantes allerede i Romatraktaten i 1957. Arbeidet med det indre markedet ble godkjent på toppmøtet i Fontainebleau i juni 1984 og arbeidet gjennomføring ledet av Jacques Delors overtok som leder for kommisjonen 1. januar 1985.
Tanken var å fjerne hindre for handel over landegrenser innenfor EF noe som var ventet å skape mer konkurranse blant bedrifter i alle medlemsland. Et mål var å møte utfordringen fra USA og Japan, og gjøre Europa til en ledende økonomiske region. De største konsekvensene var ventet for næringer som var skjermet mot utenlandsk konkurranse gjennom politisk bestemte reguleringer inkludert toll, kvotebegrensninger, konsesjonsplikt eller standardisering. Et mål var å stimulere til økonomisk vekst i medlemslandene. EF ble sammenlignet med USA der handel og annen næringsvirksomhet over delstatsgrensene kunne skje uten vesentlige hindringer. Paolo Cecchini anslo 1988 anslått at det indre markedet iløpet av 5-6 år etter iverksetting ville bidra til 5 % vekst i BNP og 6 % lavere priser.
EU har en rekke handelsavtaler med eksterne land. I Europa har mange av de potensielle medlemsstatene på Vest-Balkan og i Øst-Europa for eksempel skrevet avtaler med unionen for å lette toll og øke handel. En rekke land skrev i 1992 under på EØS-avtalen med EU. Denne avtalen sikret at landene i traktaten har tollfri adgang til EUs fellesmarked, mot at landene også tilpasser seg EUs regelverk, med unntak på områdene fiskeri, landbruk og fellesvaluta. Etter at Sveits gjennom folkeavstemning valgte å ikke ratifisere avtalen, er bare Norge, Island og Liechtenstein medlemmer av EØS. De fleste andre landene fra 1992 er i dag blitt fullverdige EU-medlemmer. EU- og EØS-landene betegnes samlet som EØS-området.

Klimapolitikk og energi

31 % av strømmen i EU blir produsert ved atomkraft. Frankrike er den største atomkraftmakten i EU. EU har satt seg klimamål om 20 % reduksjon av CO₂-utslipp fra 1990-nivå, og å ha 20 % fornybar energi innen 2020.

Norges forhold til unionen

I 1987 (medregnet olje og gass) gikk 64 % av Norges eksport til EF, mens EFTA og andre land mottok henholdsvis 15 og 21 %. Importen til Norge var 49 % fra EF, 26 % fra EFTA og 25 % fra andre land. Samtidig var netto direkte investeringer i utlandet fra Norge 2,8 milliarder kroner til EF, 0,3 milliarder i EFTA og -1,9 milliarder i USA.

Medlemskap

Norge har søkt tre ganger om medlemskap i unionen, men trakk søknadene tilbake, to ganger etter folkeavstemning. Spørsmålet om medlemskap har, både av partier og velgere, vært ansett som en av de viktigste politiske saker etter andre verdenskrig.
Den første søknaden i 1962 ble stanset av Frankrikes president Charles de Gaulle, da han ensidig la ned veto mot britisk medlemskap, noe som også forhindret videre forhandling med Norge, Danmark og Irland. Etter de Gaulles avgang ble det på nytt levert en søknad i 1970, denne ble stoppet av en folkeavstemning i 1972 da 53,5% av de som stemte gikk mot, og valgdeltagelsen var på 79,2%. 
Norge søkte på nytt om medlemskap i 1992, men EU-spørsmålet kom ikke høyt på dagsorden før ved stortingsvalget i 1993. Maastricht-traktaten fra 1992 og de parallelle søknadene om medlemskap fra Sverige og Finland var viktig bakgrunn for den norske debatten. I Norge var EU-saken like mye et innenrikspolitisk som utenrikspolitisk spørsmål. EU-saken splittet de tradisjonelle alliansene i norsk partipolitikk. Nei-siden omfattet Sp, KrF, SV, Venstre og RV. KrF og Venstre gikk samtidig inn for EØS-avtalen. Gro Harlem Brundtland ga våren 1992 uttrykk for at hun gikk inn for norsk medlemskap. Landsmøtet i Ap vedtok å søke medlemskap med 182 mot 106 stemmer. FrPs landsstyre vedtok kort tid før folkeavstemningen i 1994 å gå inn for EU-medlemskap.
Ved folkeavstemningen i 1994 var deltagelsen ved avstemningen enda høyere enn i 1972, og resultatet enda jevnere. 88,6% av Norges stemmeberettigede møtte opp, og bare 126 806 stemmer skilte ja fra nei i avstemningen som endte med 52,2% flertall for å avvise medlemskap.

EØS og Schengen-avtalen

Norge har et tett samarbeid med EU. Gjennom EØS-avtalen som ble signert i Porto i 1992 sikret Norge seg tilgang til EUs indre marked. I tillegg omfatter EØS-avtalen også samarbeide innenfor forskning, utdannelse, miljøvern, sosiale spørsmål og kultur. Avtalen omfatter imidlertid ikke fisk og landbruk. Selv om det ikke er noen formell kontingent i EØS bidrar Norge økonomisk til EU og EUs medlemsland. Overføringene beløp seg i 2010 til rundt 5 milliarder kroner, men en del midler blir også ført tilbake til Norge i form av diverse programmer i EU-regi, så nettokostnadene var på ca. 3,4 milliarder. EØS-midlene går blant annet til prosjekter innen miljø og klimatiltak, helse, kulturarv, forskning, trening og utveksling, sivilt samfunn, regionalt og grensekryssende samarbeid.
25. mars 2001 trådte Schengen-avtalen i kraft for Norge, noe som førte til at norske statsborgere kunne reise uten pass innenfor det som er kjent som Schengen-området. Avtalen er gjensidig, så statsborgere fra Schengen-området kan også komme inn i Norge uten pass. Avtalen, og dermed også området, omfatter i dag 26 land og over 400 millioner mennesker. 
Som en del av samarbeidet med EU har Norge en egen delegasjon til EU. De ledende tjenestemenn ved delegasjonen er diplomater og stasjonen ledes av en ambassadør. Dette er Norges største utenriksstasjon og har i overkant av 50 ansatte. Tilsvarende har EU en egen delegasjon til Norge med kontorer i Oslo.