George Harrison

De første årene

George Harrison ble født i Liverpool i England. Hans søster Louise har sagt at deres mor skrev i sin dagbok at han ble født ti minutter etter midnatt den 25. februar, men Harrison selv hevdet at han ble født den 24. februar klokka 11.40 om formiddagen. Hans fulle navn blir noen steder oppgitt til å være George Harold Harrison, men det er ikke korrekt. Harrison hadde ikke noe mellomnavn, noe som framgår av hans fødselsattest. Harold var hans fars navn.
Harrisons barndomshjem hadde adressen Arnold Grove 12. Hans første skole var Dovedale Infants, rett ved Penny Lane, men senere begynte han på Liverpool Institute for Boys (som nå er blitt Liverpool Institute for Performing Arts), som ble regnet som en skole for flinke elever. Selv ble han derimot oppfattet som en dårlig elev av sine samtidige, og dessuten som «en som foretrakk å sitte alene i et hjørne». På midten av 1950-tallet ble han kamerat med en annen elev ved Liverpool Institute, Paul McCartney, og i begynnelsen av februar 1958 spilte unge Harrison sologitar i et lokalt band som opprinnelig kalte seg The Quarry Men, men som til slutt skulle bli The Beatles.
I 1959 jobbet Harrison i en kort periode som elektrikerlærling ved Blacklers Stores i Liverpool. Dette medvirket til at Harrison ble den i gruppen som visste mest om hvordan man kobler opp musikkutstyr. Senere installerte han flerspors innspillingsutstyr i sitt hjem «Kinfauns» i Esher utenfor London, der han gjorde demoer (prøveinnspillinger) av låter for seg selv og The Beatles.

Harrisons rolle i The Beatles

Harrison, som var den yngste i The Beatles, spilte flytende, oppfinnsomt og teknisk kompetent solo- og rytmegitar, og hans forbilder var Chuck Berry, Carl Perkins og Chet Atkins. Selv om han var en kreativ sologitarist, var flere av hans berømte gitarsoloer innspilt etter nøyaktige instruksjoner av Paul McCartney, som også ved enkelte anledninger forlangte at Harrison skulle spille nøyaktig hva McCartney selv forestilte seg, note for note. Andre av Harrisons soloer ble instruert og modifisert av produsenten George Martin, som også ved en rekke anledninger la ned veto mot Harrisons bidrag til sang og instrumentering. Martin ga flere år senere uttrykk for at han alltid var «for hard (rather beastly) mot George».
I løpet av perioden som blir kalt Beatlemania (fra høsten 1963), ble George av media ofte karakterisert som den «den stille Beatle», basert på hans innadvendte vesen og hans tendens til ikke å ta ordet på pressekonferanser. Han studerte situasjoner og mennesker nøye og var også den i The Beatles som var mest opptatt av gruppens finanser, og som ofte stilte spørsmål til manageren Brian Epstein om disse. Han kunne også være like tørrvittig som enhver annen i gruppen. Da en reporter spurte hva de gjorde på hotellrommet mellom konsertene, svarte Harrison: «Vi går på skøyter!» På spørsmål om hva gruppen kalte sin karakteristiske frisyre svarte han: «Arthur».
Harrison skrev sin første sang, «Don't Bother Me», i løpet av en dag da han var syk i 1963, som en øvelse for «å se om jeg hadde evnen til å skrive en sang», som han sa. «Don't Bother Me» er innspilt på The Beatles' andre studioalbum, With The Beatles, som kom senere det samme året. Etter dette spilte ikke The Beatles inn flere sanger av Harrison før i 1965 da han bidro med «I Need You» og «You Like Me Too Much» til albumet Help!.
Et vendepunkt i Harrisons karriere kom i løpet av en amerikansk turne i 1965, da vennen David Crosby i gruppen The Byrds introduserte ham for indisk klassisk musikk og arbeidet til sitarspilleren Ravi Shankar. Harrison ble snart fascinert av instrumentet og fordypet seg i indisk musikk og ble selv sentral i populariseringen av sitaren spesielt, og indisk musikk generelt, i Vesten.
Gjennom selv å kjøpe med seg en sitar da The Beatles vendte hjem etter en turne i Asia, kom han til å bli den første vestlige populærmusiker som spilte sitar på en poplåt – John Lennons «Norwegian Wood (This Bird Has Flown)». Harrison tok kontakt med Shankar og sørget blant annet for at den indiske musikeren fikk lov til å spille på Monterey Pop Festival i juni 1967. Shankar selv var ikke spesielt imponert av Harrisons første forsøk på sitarspill, men de to ble venner, og Harrison fikk sin første formelle musikkundervisning under Shankars ledelse.
Et personlig vendepunkt for Harrison kom under innspillingen av filmen Help! på Bahamas, da en hindu ga hvert av medlemmene i The Beatles en bok om reinkarnasjon. Harrisons interesse for indisk kultur utvidet seg dermed til å omfatte hinduismen. En pilegrimsreise sammen med kona Pattie Boyd til India, der Harrison studerte sitar, møtte flere guruer og besøkte en rekke hellige steder, fylte månedene mellom den aller siste Beatles-turnéen og de første forsøkene på innspillingen av det banebrytende albumet Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band.
Det kan derfor virke ironisk at det var gjennom kona, tilbake i England, at Harrison møtte Maharishi Mahesh Yogi, som introduserte alle Beatles-medlemmene, samt deres koner og kjærester, til transcendental meditasjon. Da de, skuffete og desillusjonerte, brøt med Maharishi etter noen noen måneder, fortsatte Harrison sin søken etter østlig åndelighet.
Sommeren 1969 produserte han singelen «Hare Krishna Mantra», der han selv spilte sammen med entusiastiske medlemmer av London Radha-Krishna Temple. Singelen havnet høyt på hitlistene i Storbritannia, Europa og Asia. Det samme året møtte han og Beatles-kollega John Lennon A.C. Bhaktivedanta Swami Prabhupada, grunnleggeren av International Society for Krishna Consciousness (ISKCON). Etter kort tid omfavnet Harrison tradisjonene i Hare Krishna-bevegelsen, (spesielt japa-yoga, messing med bedekrans, en meditasjonteknikk som ikke er helt ulik den katolske rosenkransbønnen), og han forble assosiert med denne bevegelsen resten av sitt liv. Mens han ennå var i live, testamenterte Harrison herskapshuset Letchmore Heath nord for London til ISKCON (som omdøpte stedet til Bhaktivedanta Manor). Dette utløste spekulasjoner om at han ville testamentere store deler av formuen sin til bevegelsen. Mens noen kilder hevder at dette ikke skjedde, finnes det andre som hevder at Harrison etterlot 20 millioner britiske pund til bevegelsen.

Brann i rosenes leir

På slutten av 1960-tallet knyttet Harrison et tett vennskap med gitaristen Eric Clapton, og sammen skrev de sangen «Badge» som ble utgitt på The Creams avskjedsalbum i 1969. Sangen ble senere basisen for Harrisons komposisjon på The Beatles' Abbey Road-album, «Here Comes the Sun». Harrison skrev sangen i Claptons hage.
Friksjonen mellom Harrison og McCartney økte merkbart under innspillingen av The Beatles’ dobbeltalbum i 1968, og Harrison truet med å forlate gruppen ved flere anledninger. Mellom 1967 og 1969 uttrykte McCartney flere ganger misnøye med Harrisons gitarspill. Som et resultat av kritikken ble et antall av Beatles’ sanger fra denne perioden spilt inn med enten McCartney eller med Lennon som sologitarist. Spenningen mellom Harrison og McCartney kommer til syne i flere scener i Let It Be-dokumentarfilmen. Forholdet mellom dem var så anspent under filmingen at Harrison sluttet i gruppen for en kortere periode.

Soloartist (1970-tallet)

Etter at The Beatles ble oppløst i 1970 utga George Harrison et antall album som ble kritikerroste, kommersielle sukesser. Etter år der hans bidrag ble sterkt begrenset, var han nå fri til å spille inn og utgi så mye han ønsket. Det første albumet var et overflødighetshorn i så måte gjennom å være et trippelalbum – skjønt egentlig besto det av to vanlige plater med Harrison-sanger og en tilleggsplate som var vokalløse improviserte opptak gjort med en rekke musikere. Albumet var også det aller første trippelalbumet av en enkeltartist i rockehistorien. 
Albumet inkluderte listetoppen «My Sweet Lord», men Harrison ble senere saksøkt for å ha plagiert en The Chiffons-singel fra 1963 ved navn «He's So Fine». Harrison har benektet at det var et bevisst tyveri, men han tapte i retten i 1976. Kjennelsen bygget på at Harrison hadde brukt en «ubevisst plagiat» av Chiffons melodi som basis for sin sang. Krangling over skadeserstatningen trakk inn på 1990-tallet, da manager Allen Klein skiftet side og kjøpte Bright Tunes, som hadde utgitt «He’s So Fine», og deretter fortsatte rettsforfølgelsene mot Harrison. Saken endte med at Harrison til slutt endte opp som eier av begge sangene. Uansett er det Harrisons «My Sweet Lord» som i årene etter fortsetter å bli spilt, ikke «He’s So Fine».

Veldedighetskonsert for Bangladesh

Harrison var sannsynligvis den første rockmusikeren som organiserte en stor veldedighetskonsert i og med The Concert for Bangladesh, som gikk av stabelen den 1. august 1971 og trakk over 40 000 mennesker til to konserter i New Yorks Madison Square Garden i den hensikt å skaffe nødhjelp til ti millioner flyktninger fra krigen i Bangladesh. Ravi Shankar, som selv kommer fra Bengal-området, og som hadde vært sentral i å gjøre Harrison oppmerksom på hvilken humanitær katastrofe som var i ferd med å skje, åpnet konserten. Avslutningen var en sensasjonell opptreden av Bob Dylan, som etter en motorsykkelulykke i 1966 knapt gjorde offentlige opptredener (dette var hans første på to år). Blant andre medvirkende fant man Eric Clapton (som gjorde sin første offentlige opptreden på måneder på grunn av sin heroinavhengighet), Leon Russell, Badfinger, Billy Preston og Harrisons gamle kompis fra The Beatles, Ringo Starr. 
Skatteproblemer og omstridte utgifter førte til at unødvendig mye av pengene fra konsertene ble forsinket, men tross dette genererte konserten og den etterfølgende platen og filmen millioner av dollar til hjelpearbeidet. Plateselskapet Apple Records har i 2005 utgitt en oppusset utgave av konsertene på DVD og CD med en god del ikke tidligere utgitt materiale, blant annet en øving av «If Not for You» med Harrison og Dylan. Alle honorarer fra salget går fortsatt til UNICEF.
I tillegg til sine egne sanger fra denne tiden skrev og/eller produserte Harrison en rekke sanger for Ringo Starr («It Don't Come Easy», «Photograph») og spilte også på flere sanger for John Lennon («How Do You Sleep?»), Harry Nilsson («You're Breakin' My Heart»), Badfinger («Day After Day»), Billy Preston («That's The Way God Planned It») og Cheech og Chong («Basketball Jones»).

Gift på nytt

Mens Harrison forberedte sin 1974-turne i Los Angeles, innviet han kontorene til sitt nye plateselskap Dark Horse Records (distribuert av A&M Records) på La Brea Avenue. Her møtte han en kvinne ved navn Olivia Trinidad Arias, som var rekruttert til å arbeide i selskapet sammen med Terry Doran fra Apple og Jack Oliver, som var hentet over fra London for å styre Dark Horse Records. Forholdet mellom Harrison og Arias utviklet seg under tiden mens bandet øvet, og det endte med at Arias slo følge med George på turneen. 
Harrisons tidligere kone hadde forlatt ham til fordel for hans gamle venn Eric Clapton. Harrison skrev en satirisk sang om paret, som ble innspilt uten medmusikere på albumet Dark Horse. Etter at Harrison møtte Olivia og hun ble boende fast hos ham i Friar Park ved Henley-on-Thames i England, ble etterhvert forholdet til den gamle kameraten og den forhenværende kona bedre.
Etter turneen dro Harrison tilbake til England og pendlet de neste årene mellom hjemmet og Los Angeles, mens Dark Horse utga et lite antall innspillinger med artister som Splinter, Attitudes og Ravi Shankar. Harrison planla også å utgi sine egne plater på Dark Horse etter hans kontrakt med EMI utløp.

Nye utgivelser og nye problemer

Stilt overfor mediaspekulasjoner om en mulig gjenforening av The Beatles, var George Harrison den som var minst villig til å kommentere teoriene, og han fortalte pressen i 1974 at selv om han ikke hadde noe imot å jobbe sammen med John Lennon og Ringo Starr, kunne han ikke tenke seg å være i band sammen med Paul McCartney igjen.
Hans siste album for plateselskapet EMI (og Apple Records) var Extra Texture (Read All About It) som hadde omslag i tekstil og inneholdt to singler «You» og «This Guitar (Can’t Keep From Crying)» som ble Apples siste singelutgivelse i 1975.
Etter at Harrison tidlig i 1975 ble løst fra sin amerikanske kontrakt med Capitol Records, sto plateselskapet fritt å benytte både innspillinger fra Beatles-tiden og innspillinger fra solokarrieren på Apple på samme plate. The Best of George Harrison kombinerte musikerens beste Beatles-sanger med en lite utvalg av hans beste soloarbeider, noe som knapt ytte noen av delene rettferdighet. Harrison gjorde klart at han var irritert over utvalget av låter og det faktum at han ikke ble spurt om sine synspunkter. Platen kom ikke inn på listene i Storbritannia. 
Personlige og forretningsmessige problemer hopet seg opp for Harrison i løpet av 1976, og da fristen for hans første Dark Horse-album, oppkalt etter hans alder på det tidspunkt – Thirty Three & 1/3 – nærmet seg, led han av hepatitt og maktet ikke å fullføre produksjonen. Etter at A&M truet med å saksøke ham, kom Warner Brothers Records på banen og kjøpte ut Harrisons Dark Horse-kontrakt fra A&M, noe som ga ham tid til å gjenvinne helsen.
Thirty Three & 1/3 ble hans mest suksessrike album fra slutten av 1970-tallet og inneholdt sangene «This Song» (en satire over rettssaken om «My Sweet Lord») og «Crackerbox Palace» (en humoristisk og surrealistisk selvbiografisk tilbakeskuende sang, der tittelen refererte til navnet på komikeren Lord Buckleys tidligere lille hjem i Hollywood i California, som Harrison hadde besøkt, og der ‘Mr. Grief’ i sangen hadde vært Buckleys manager).
Etter Harrison andre giftemål og fødselen til sønnen Dhani Harrison ble hans neste album (1979) kun hetende George Harrison. Det inneholdt sanger som «Blow Away», «Love Come To Everyone» og «Faster». Den første sangen hadde en minneverdig elektrisk slidegitar i introduksjonen og ble en elsket singel sist på 1970-tallet.

Bokutgivelse

I 1980 ble George Harrison den første av Beatles-medlemmene som skrev en selvbiografisk bok; I Me Mine. Tittelen kom fra en Beatlessang han skrev i 1969. Tidligere informasjonsmedarbeider for The Beatles, Derek Taylor, hjalp til med å skrive boken som opprinnelig kun ble utgitt som en svært kostbar luksusutgave i begrenset opplag. Boken fortalte lite om The Beatles, men fokusert isteden på Harrisons hobbyer som hagearbeid og racerbilkjøring. I tillegg hadde den også tekstene til alle sangene han hadde skrevet med sjeldne fotografier, skisser og egne kommentarer til opprinnelsen.
I kjølvannet av mordet på hans venn og tidligere band-medlem John Lennon i desember 1980 modifiserte han på teksten til en sang han hadde opprinnelig skrevet for Ringo Starr for isteden å lage en hyllestsang til Lennon. «All Those Years Ago» fikk betydelig spilletid i radioen og fortsatte å bli et fast innslag i radio for «klassisk rock». Alle de tre gjenlevende Beatles-medlemmene spilte på sangen selv om det uttrykkelig var en Harrison-singel. «Teardrops» ble etterfulgt som singel, men var ikke tilsvarende suksessfull.
Begge singlene ble tatt fra albumet Somewhere in England, utgitt i 1981. Albumet var opprinnelig planlagt å bli utgitt på slutten av 1980, men Warner Brothers vraket det og ga Harrison beskjed om erstatte en del av sangene med nye. Også albumets omslag ble endret samtidig. Det var igjen en profesjonell ydmykelse av en sanger som allerede hadde blitt saksøkt for sin mest kjente sang etter The Beatles, «My Sweet Lord».

En ny gruppe

Bortsett fra en sang på Porky's Revenge-soundtracket i 1984, Harrisons versjon av en lite kjent Bob Dylan-sang, «I Don’t Want To Do It», utga Harrison ikke noen ny plate på fem år etter at Gone Troppo i 1982 ble møtt med likegyldighet. Han kom tilbake i 1987 med det svært suksessfulle albumet Cloud Nine, medprodusert av Jeff Lynne fra Electric Light Orchestra, og kunne glede seg over en ny hit, nummer 1 i USA og nummer 2 i Storbritannia, hans versjon av James Rays tidlige 1960-sang «Got My Mind Set on You». En annen singel, «When We Was Fab», ble også en mindre hit. MTV spilte jevnlig de to videoene, og Harrisons offentlige profil ble stigende som en relevant 1980-sanger. Albumet nådde en åttendeplass.
I løpet av slutten av 1980-årene var det på Harrisons initiativ at Traveling Wilburys med Roy Orbison, Jeff Lynne, Bob Dylan og Tom Petty ble dannet, da de samlet seg i Dylans garasje for raskt å spille inn en ekstrasang for en prosjektert, europeisk George Harrison-utgivelse. Plateselskapet mente at sangen, «Handle with Care», var altfor god for sin opprinnelige hensikt som en B-side og spurte om det kunne lages et helt album med denne besetningen. Ettersom Bob Dylan skulle ut på konsertturné, hadde de kun to uker å fullføre prosjektet. Utgitt i oktober 1988 og spilt inn med pseudonymer som halvbrødre (de antatte sønnene til den fiktive Charles Truscitt Wilbury sr.) ble Traveling Wilburys Vol. 1 omtalt av Rolling Stone som ett av de topp hundre aller beste album noensinne.

Filmproduksjon

En av Harrison mest sukessfulle eventyr i denne perioden var hans engasjement i filmproduksjon via hans selskap Handmade Films. Siden barndommen hadde The Beatles vært tilhengere av den tøyleløse humoren til The Goons, og Harrison ble dedikert tilhenger av deres arvtagere, Monty Python. Harrison skaffet den finansielle støtten til Python-filmen The Life of Brian etter at den opprinnelige støtten, EMI Films, trakk seg fordi filmen kunne bli for kontroversiell. Andre filmer som ble produsert av Handmade Films, var Mona Lisa, Time Bandits, Shanghai Surprise og Withnail og jeg. Harrison hadde flere cameo-opptredener i disse filmene, inkludert som nattklubbsanger i Shanghai Surprise og som Mr. Papadopolous i Life of Brian. En av de mest minneverdige cameo-øyeblikk var som reporter i kultfilmen The Rutles, en ellevill Beatles-parodi, skapt av eks-Python Eric Idle.
1989 så utgivelsen av Best of Dark Horse 1976-1988, en samling satt sammen av senere soloarbeid. Dette albumet inkluderte også tre nye sanger: «Poor Little Girl», «Cheer Down», og «Cockamamie Business», den siste hvor han igjen tittet skjevt tilbake på Beatles-fortiden.

En tilbaketrukket beatle (1990-årene)

I løpet av nittiårenes første år kom det et nytt Traveling Wilburys-album, på tross av Roy Orbisons altfor tidlige død. Gruppen hadde tilsynelatende tenkt å erstatte ham med Del Shannon, men også han døde i samme tidsrom. Albumet ble derfor innspilt med kun fire mann.
Albumet slo ikke like godt an som det første, men klarte likevel å holde seg på salgslistene en tid og inneholdt singlene «She’s My Baby» og «Wilbury Twist».
I 1991 dro George Harrison på en konsertturne i Japan sammen med Eric Clapton. Det var hans første turne siden den ulykksalige USA-turnen i 1974, og selv om han åpenbart hadde glede av den, ble den også hans aller siste. Konsertene ble spilt inn, og resultatet ble albumet Live in Japan. I oktober 1992 opptrådte han med to sanger, («If Not for You» og «Absolutely Sweet Marie») ved den store hyllestkonsert for Bob Dylan i Madison Square Garden i New York City.

Ikke på bølgelengde med en ny generasjon

På høydepunktet av britpop-bølgen i 1995, en bølge som også var påvirket av Harrisons musikk, ble han involvert i en feide med Gallagher-brødrene fra bandet Oasis. Som trofaste fans av The Beatles ble brødrene fornærmet da Harrison refererte til brødrenes musikk som «tåpelig» og «en forbipasserende trend». Noel Gallagher svarte med å si «George har alltid vært det stille Beatle, kanskje han skulle fortsette med det». Feiden var kortlivet, og da Noel Gallagher og George Harrison faktisk møttes, kom de tilsynelatende godt overens.
Harrison siste fjernsynsopptreden var ikke tiltenkt å være det. Faktisk var han ikke selv hovedattraksjon, men deltok for å promotere Chants of India, et annet samarbeidsprosjekt med Ravi Shankar som ble utgitt i 1997. John Fugelsang var intervjuer, og på et tidspunkt ble en akustisk gitar funnet fram og overrakt til Harrison. Da en person blant publikumet spurte om å få høre en Beatles-sang satte Harrison opp et fårete uttrykk og svarte «Jeg tror ikke jeg kan noen!» Han avsluttet programmet med å framføre en løs tolkning av «All Things Must Pass».

Sykdom og attentat

Harrison ble rammet av kreft og led under sykdommen gjennom 1990-årene. Han fikk først fjernet en svulst fra strupen og deretter fra lungene.
Harrison ble utsatt for et attentat 30. desember 1999. En psykotisk tilhenger, Michael Abram, brøt inn i Harrisons hjem i Friar Park ved Henley-on-Thames og knivstakk Harrison flerfoldige ganger; blant annet ble lungen punktert. Harrison og hans kone, Olivia, sloss med inntrengeren og klarte å holde ham fast til politiet kom. Den 35-årige Abram lot til å tro at han var besatt av Harrison og hadde fått i «oppdrag av Gud» å drepe musikeren. Han unnslapp straff fordi retten fant at han hadde vært utilregnelig i gjerningsøyeblikket.
I 2001 opptrådte Harrison som gjestemusiker på Electric Light Orchestras album Zoom. Han  skrev en ny sang, «Horse To The Water», som skulle bli hans aller siste innspilling, gjort et par uker før han døde, i samarbeid med Jools Holland til dennes album Small World, Big Band.

Død

George Harrison døde i hjemmet til en venn, sikkerhetsspesialist Gavin de Becker, i Los Angeles i California den 29. november 2001 i en alder av 58 år. Dødsårsaken ble oppgitt å være lungekreft som hadde spredd seg til hjernen.
Han ble kremert, og selv om det ble rapportert at hans aske ble spredt over elven Ganges i India ble ingen slik seremoni holdt, og det er ikke kjent hvor asken blir oppbevart.
Etter hans død ga Harrison-familien følgende uttalelse: «Han har forlatt denne verden slik han levde i den: bevisst på Gud, fryktløs overfor døden og i fred, omgitt av sin familie og venner. Han sa ofte: Alt annet kan vente, men søken etter Gud kan ikke vente, og kjærlighet overfor hverandre.»
Harrison og Aaliyah Haughton begikk engelsk pophistorie da de skapte det første (og ennå de eneste) paret som fikk listetopper etter sin død med Aaliyahs «More Than a Woman» (utgitt den 7. januar 2002 og toppet listene den 13. januar 2002) og med Harrisons «My Sweet Lord» (gjenutgitt den 14. januar 2002 og toppet listene den 20. januar 2002).

Siste album

Harrisons siste album, Brainwashed, ble fullført av Dhani Harrison og Jeff Lynne og utgitt den 18. november 2002. En av låtene, «Stuck Inside a Cloud», ble ofte spilt på engelsk radio, og den offisielle singelen «Any Road», utgitt i mai 2003, ble en Top 40-hit.
Den 29. november 2002, årsdagen for George Harrisons død, ble en minnekonsert, Concert for George, arrangert i Royal Albert Hall i London (inntektene gikk til Material World Charitable Foundation). De to gjenlevende Beatles-medlemmene Ringo Starr og Paul McCartney opptrådte, foruten en rekke andre venner. 
Harrison ble innlemmet i Rock and Roll Hall of Fame som soloartist 15. mars 2004. Han var fra før (1988) innvalgt som medlem av The Beatles.
Fra mars 2005 til februar 2006 ble det holdt en avstemning på George Harrisons nettsted (se lenke nedenfor) hvor folk kunne stemme på hver eneste George Harrison-sang, inkludert The Beatles-sanger og Traveling Wilbury, på en skala fra 1 til 10. Over 3 200 stemmer ble gitt, og den 25. februar 2006, som ville ha vært Harrisons 63. fødselsdag, ble de 50 beste kunngjort på en nettradio. Sangen «Here Comes the Sun» kom på førsteplass.

Hollywood Walk of Fame

4. april 2009 kunngjorde Hollywood Chamber of Commerce at Harrison skulle få tildelt en stjerne på Hollywood Walk of Fame, foran Capitol Records Tower 14. april 2009. Musikerne og de gode vennene Tom Petty, Jeff Lynne og Paul McCartney var til stede. Samme dag kunngjorde EMI/Capitol Records at et nytt karrièredekkende album ville bli sluppet senere dette året.

Familie

Harrison giftet seg med Patti Boyd i 1966. Det hevdes at han skrev sangen «Something» for henne i 1969, men han har selv senere benektet dette og henviste til at han hadde Ray Charles' musikk i tankene. Mot slutten av 1960-tallet ble Eric Clapton forelsket i Boyd og øste ut sine følelser for henne i den berømte sangen «Layla» på albumet Layla and Other Assorted Love Songs (1970) med gruppen Derek and the Dominos. Kort tid etter forlot Boyd sin ektemann og giftet seg senere med Clapton. Til tross for dette beholdt Clapton og Harrison vennskapet med hverandre.
Harrison ble gift for andre gang med Olivia Trinidad Arias (født 18. mai 1948) i 1978. Seremonien fant sted den 2. september i deres hjem med gitarist og sanger Joe Brown som forlover. De fikk en sønn, Dhani Harrison, født måneden etter. Sønnen har i påfallende grad arvet sin fars utseende. Da Paul McCartney entret scenen for Concert for George kommenterte han dette: «Det ser ut som om George har holdt seg ung og alle vi andre er blitt gamle».

Pseudonymer

Harrison benyttet pseudonymer og dekknavn lenge før han opptrådte med Traveling Wilburys. Noen av disse ble brukt på grunn av kontrakter som forhindret ham i å delta under eget navn i mange samarbeidsprosjekter, selv på sitt eget plateselskap. De fleste dekknavnene hadde en humoristisk vri, og blant de som ble brukt, finner man Arthur Wax, Bette Y El Mysterioso, Carl Harrison, George H., George Harrysong, George O'Hara, George O'Hara-Smith, The George O'Hara-Smith Singers, George Ohnothimagen Harrison, Hari Georgeson, Jai Raj Harisein, L'Angelo Mysterioso, P. Roducer og Son of Harry.