Den annen østturkestanske republikk

Den annen østturkestanske republikk, vanligvis kjent som Den østturkestanske republikk var en kortvarig sovjetstøttet separatistrepublikk som bestod i 1940-årene (fra 12. november 1944 til 1946) i tre nordlige distrikter (Ili, Tarbaghatai og Altai) i provinsen Xinjiang i Republikken Kina, nå den autonome region Xinjiang i Folkerepublikken Kina.

Bakgrunn

Fra 1934 til 1941 var Xinjiang under innflytelse fra Sovjetunionen på nokså lik måte som  Ytre Mongolia.  Den lokale krigsherren Sheng Shicai (盛世才) var avhengig av Sovjetunionen for militær støtte og for handel. Den sovjetiske regjering stasjonerte et regiment soldater fra innenriksdepartementet i  Kumul fra oktober 1937 for å avskrekke en mulig japansk offensiv inn i Sinkiang gjennom Indre Mongolia, og til gjengjeld fikk russerne konsesjoner for oljebrønner, tinn- og tungstengruver og handelsbetingelser som var svært gunstige for dem.
Den 26. november 1940 inngikk Sheng Shicai en avtale med sovjeterne som gav Sovjetunionen ytterligere konsesjoner i hele provinsen Sinkiang for 50 år. Denne avtalen omfattet også områder som grenset til India og Tibet. Avtalen innebar i praksis at Sinkiang kom under full sovjetisk politisk og økonomisk kontroll; det var bare i navnet området var del av Kina. (Sheng Shicai skriver selv i sine memoarer Red failure in Sinkiang, publisert av University of Michigan i 1958, at presset på ham fra Stalin i 1940 var så hardt at hadde han nektet å undertegne denne 17-punkts-avtalen, som var forberedt av Stalin selv, ville Sinkiang ha delt skjebne med Polen, etter det som ble fortalt ham av de sovjetiske representanter i Urumchi, Bakulin og Karpov). Etter denne avtalen ble store undersøkelsesekspedisjoner sendt av sovjeterne til Sinkiang i 1940-1941 og store mengder mineralerforekomster, blant dem uran og beryllium, ble funnet i fjellene nær Kashgar og i Altaiområdet. (Malm av begge mineraler ble senere levert fra Sinkiangs gruver i Altai til Sovjetunionen frem til slutten av 1949 og ble benyttet i sovjeternes utvikling av deres første atombombe.)
Etter den tyske invasjon av Sovjetunionen i juni 1941 og USAs inntreden i annen verdenskrig i desember 1941, ble Sovjetunionen mindre attraktiv og Kuomintang langt mer attraktiv som støtte. Mot slutten av 1942 krevde Sheng at Sovjetunionen skulle trekke tilbake alle militære styrker og politiske utsendinger fra Xinjiang. I 1943 ble Sheng utpekt til leder for Kuomintangs avdeling i Xinjiang, og han lot KMT-kadre strømme inn i provinsen. Sommeren 1944, etter at tyskerne hadde lidd nederlag på Østfronten, forsøkte han på nytt å gjenvinne kontroll over hele Xinjiang og vendte seg igjen til Sovjetunionen for hjelp. Men denne gangen nektet Stalin å ha noe med ham å gjøre. Kuomintang fjernet ham fra Xinjiang i august 1944 ved å utnevne ham til en lavere stilling i skogbruksministeriet i Chongqing.

Forhandlinger

I august 1945 undertegnet Kina en vennskaps- og forbundsavtale som innrømmet Sovjetunionen en rekke av de løfter som USA hadde gitt under Jaltakonferansen. Dette avsluttet den sovjetiske støtten til Den østturkestanske republikk. Kuomintang oppnådde en forhandlingsløsning med republikkens ledere i juli 1946. Men i virkeligheten var det lite som endret seg. Republikken forble de facto en uavhengig prosovjetisk stat med egen valuta og egne militære styrker. Politisk virksomhet i republikken var kun Unionen for Forsvaret av Fred og Demokrati tillatt, et parti av leninistisk type og av ettpartimodell.
Kuomintangs folk ble erklært uønsket i de tre distriktene, og de på sin side begynte da å støtte opposisjonspolitikere der. Blant dem var Elihan Töre, som forsvant under et besøk i Sovjetunionen, og den kasakhiske lederen Osman Batur, som brøt med de andre opprørerne da deres prosovjetiske innstilling ble åpenbar.  Kuomintang utnevnte en rekke sentrale uighurer som rådgivere til Xinjiangs administrasjon og gjorde Ehmetjan Qasim, lederen av Den østturkestanske republikk, til viseformann i sin provinsledelse.

Slutten

Mot slutten av 1949 krysset Folkets frigjøringshær Yangtzeelven og avskar dermed Kuomintangstyret i det sørlige Xinjiang fra resten av Kuomintang-områdene i landet. Noen KMT-folk flyktet til India, Afghanistan og Pakistan, men de fleste overgav seg til Det kinesiske kommunistparti. Denne «fredelige frigjøring» av Xinjiang var fullført ved utgangen av oktober 1949, skjønt Osman Batur og hans kasakher fortsatte motstanden til 1954. I juli 1949 sendte partiet Deng Lichun for å forhandle med Den østturkestanske republikks lederskap i Ghulja (Yining på kinesisk). Mao Zedong inviterte lederne av Den østturkestanske republikk til å delta under Folkets nasjonale konsultative konferanse senere samme år. Lederne av Den østturkestanske republikk dro til Sovjetunionen, der de fikk beskjed om å samarbeide med Det kinesiske kommunistiske parti. I august steg Exmetjan Qasimi, Abdulkerim Abbas, Delilhan Sugurbayev, Ishaq Beg og Luo Zhi ombord et fly i Alma-Ata som satte kurs for Beijing. Den 3. september informerte Sovjetunionen den kinesiske regjering om at flyet hadde styrtet og at alle ombord var omkommet.
Uten sine mest sentrale personligheter gikk republikkens gjenværende ledere med på å inkorporere de tre distriktene i Den uighurske autonome region Xinjiang og selv ta imot viktige embeder innen administrasjonen.