Romeo og Julie

Romeo og Julie er en tragedie, skrevet tidlig i forfatteren William Shakespeares karriere. Stykket handler om to unge elskende som faller som ofre for en lunefull skjebne: Familiene deres ligger i strid med hverandre og forsøker å forhindre forholdet, men Romeo og Julies tidlige død forener tilslutt familiene. Stykket var et av Shakespeares mest populære i hans egen levetid, og er ved siden av Hamlet hans mest framførte verk. I dag regnes tittelkarakterene som arketypen på unge elskende.
Romeo og Julie tilhører en lang tradisjon tragiske romanser med opprinnelse i antikken. Plottet er hentet fra et italiensk eventyr som Arthur Brooke oversatte til verseform i 1562 (The Tragical History of Romeus and Juliet), og som William Painter gjendiktet til prosa i 1582. Shakespeare lånte ivrig fra begge, men for å utbrodere plottet utviklet han nye biroller, særlig Mercutio og fyrst Paris. Stykket ble mest sannsynlig skrevet mellom 1591 og 1595 og publisert i en quarto-formatutgave i 1597. Denne teksten var av dårlig kvalitet og ble i senere utgaver korrigert og utvidet, sannsynligvis av forfatteren selv.
Shakespeares mesterlige oppbygging av den dramatiske strukturen avslører at han allerede var blitt en svært dyktig dramatiker. For eksempel forhøyer Shakespeare spenningen ved å veksle mellom komedie og tragedie, han bygger også ut birollene og bruker sub-plot for å fargelegge og utbrodere handlingen. I stykket gis rollefigurene ulike poetiske former, og noen av figurene skifter form etterhvert som stykket skrider frem. For eksempel blir Romeo underveis dyktigere i sonettekunsten.
Romeo og Julie er blitt oppført et utall ganger, ikke bare som teaterstykke, men også som film, musikal og opera. Under den engelske restaurasjonen gjenopplivet William Davenant stykket med en kraftig omarbeidet versjon. På 1700-tallet omarbeidet David Garrick også mange scener, blant annet fjernet han materiale som dengang ble sett på som uanstendig. I sin operabearbeidelse fjernet Georg Benda mye av handlingen og erstattet Shakespeares tragiske slutt med en «happy ending». Oppføringer på 1800-tallet, eksempelvis en av Charlotte Cushmans, gjeninnførte den originale teksten og la vekt på større realisme. John Gielguds versjon fra 1935 holdt seg svært nær Shakespeares tekst, og for å høyne dramaet anvendte han elisabethanske kostymer og kulisser. På 1900-tallet ble stykket tilpasset versjoner så ulike som MGMs forholdsvis originaltro film fra 1936, 1950-årenes musical West Side Story, og den MTV-inspirerte filmen Romeo + Juliet fra 1996.

Handling

Skuespillet starter med et gateslagsmål mellom husene Montague og Capulet. Fyrst Escalus, prinsen av Verona, bryter inn og erklærer at videre brudd på freden vil bli straffet med døden. Senere snakker fyrst Paris med Herr Capulet om å gifte seg med hans datter, men Capulet er nølende til forespørselen siden Julie bare er tretten år. Capulet ber Paris om å vente to år til og inviterer ham til et planlagt ball hos huset Capulet. Fru Capulet og Julies amme forsøker å overtale Julie til å godta Paris' kurtise. Etter slagsmålet snakker Benvolio med sin fetter, Romeo, Herr Montagues sønn, om Romeos dårlige humør den siste tiden. Benvolio oppdager at Romeo er ulykkelig fordi hans kjærlighet til Rosalind, en av Herr Capulets nieser, ikke blir gjengjeldt. Overtalt av Benvolio og Mercutio blir Romeo med på ballet hos huset Capulet i håp om å treffe Rosalind. I stedet møtes Romeo og Julie, og de forelsker seg i hverandre. Etter ballet, i det som nå kalles «balkongscenen», sniker Romeo seg inn på Capulets gårdsplass hvor han overhører Julie, synlig i et vindu høyt oppe (sceneanvisning: «Juliet appears above at a window»), som sverger å elske ham til tross for familienes gjensidige hat. Romeo gir seg til kjenne, og de bestemmer seg for å gifte seg.
Broder Lorenzo håper at den uheldige striden mellom de to familiene kan bli bilagt dersom de gifter seg, og går med å vie de to i en hemmelig seremoni. Julies fetter Tybalt, fornærmet fordi Romeo snek seg inn på et Capulet ball, utfordrer ham til en duell. Romeo, som nå betrakter Tybalt som familie, nekter å slåss. Mercutio blir sint over Tybalts arroganse, og Romeos «motbydelige underkastelse» og aksepterer utfordringen på Romeos vegne. Mercutio blir dødelig såret og Romeo, oppildnet av sin venns død, følger etter og dreper Tybalt. Fyrst Escalus sender Romeo i eksil for drapet. Han legger også til at hvis Romeo kommer tilbake vil hans siste time være inne. Herr Capulet feiltolker Julies sorg og går med på å gifte henne bort til fyrst Paris. Han truer også med å kaste Julie ut og gjøre henne arveløs om hun ikke går med på å bli Paris' brud. Hun trygler om at bryllupet må utsettes, men hun avvises også av sin mor, Fru Capulet. Romeo tilbringer i hemmelighet natten i Julies kammers, og der fullbyrder de ekteskapet sitt.
Julie besøker Broder Lorenzo for å få hjelp, og han tilbyr henne et middel som vil sette henne i et dødsliknende koma i 42 timer. Han lover å sende bud til Romeo for å fortelle om planen, slik at han kan bli gjenforent med henne når hun våkner. På natten før det planlagte bryllupet med Paris tar Julie middelet. Hun oppdages tilsynelatende død og blir lagt i familiekrypten.
Sendebudet når derimot aldri frem til Romeo, som i stedet får høre om Julies tilsynelatende død av tjeneren Baltasar. Slått av sorg kjøper Romeo gift av en apoteker og drar til Capulets gravsted hvor han begynner å åpne krypten. Fyrst Paris, som allerede var på plass for å sørge over Julie, kommer fram fra sitt gjemmested og konfronterer Romeo, som han oppfatter som en vandal. Romeo ber han gå, men Paris viker ikke, og det kommer til en kårdeduell der Paris blir drept. Romeo tror fortsatt at Julie er død og drikker giften. Deretter våkner Julie, men da hun finner Romeo død, tar hun sitt eget liv ved hjelp av Romeos dolk. De feidende familiene og fyrst Escalus møtes ved graven hvor de finner alle tre døde. Broder Lorenzo forteller historien om de to «star-cross'd lovers» (skjebnebestemte par). Familiene blir gjenforent av deres barns død og blir enige om å avslutte den voldelige feiden. Skuespillet slutter med Escalus' elegi for de to elskende: «For never was a story of more woe / Than this of Juliet and her Romeo.» (for aldri var et stykke med mer sorg / enn dette om Julie og hennes Romeo)

Inspirasjonskilder til historien

Romeo og Julie bygger fra en tradisjon av tragiske kjærlighetshistorier som strekker seg tilbake til antikken. En av disse er Pyramus og Thisbe, fra Ovids Metamorfoser, som inneholder noen paralleller til Shakespeares historie: elskernes foreldre hater hverandre, og Pyramus tror feilaktig at hans elskede Thisbe er død. Xenofon fra Efesos skrev på 200-tallet Ephesiaca, som også inneholder flere likhetstrekk med skuespillet: to elskende som blir skilt fra hverandre og en drikk som skaper en dødslignende søvn.
Den tidligste kjente versjonen av fortellingen om Romeo og Julie er Masuccio Salernitanos historie om Mariotto og Gianozza, den 33. av hans Il Novellino (1476). Salernitano legger historien til Siena og insisterer på at hendelsene fant sted i hans egen levetid. Hans versjon av historien inneholder det hemmelige giftemålet, den samarbeidende lekbroren, et sammenstøt der en fremtredende borger blir drept, Mariottos eksil, Gianozzas tvungne giftemål, plottet med sove-drikken, og den avgjørende beskjeden som kommer på avveie. I denne versjonen blir Mariotto fanget og halshogd, og Gianozza dør av sorg.
Luigi da Porto tilpasset Salernitanos fortelling i sin Giulietta e Romeo, og inkluderte den i sin Historia novellamente ritrovata di due Nobili Amanti publisert i 1530. Da Porto hentet elementer fra Pyramus og Thisbe og Boccacios Dekameronen og gav fortellingen mye av sin moderne form, inkludert navnene til elskerne, de rivaliserende familiene Montecchi og Capuleti, og plasseringen i Verona. Han introduserte også rollefigurer som tilsvarer Shakespeares Mercutio, Tybalt, og Fyrst Paris. Også Da Porto presenterte sin historie som historisk og sann, og påstår at den fant sted i Bartolomeo II della Scalas dager (ett århundre tidligere enn Salernitano). Montecchi og Capuleti var også i virkeligheten politiske motstandere på 1200-tallet, men den eneste forbindelsen mellom dem er at de nevnes i Dantes Purgatorio som et eksempel på sivil strid. I da Portos versjon tar Romeo gift og Giulietta stikker seg selv med dolken hans.
Italienske fortellinger var svært populære blant teaterpublikum og det var en trend blant engelske skribenter i Shakespeares samtid å utgi verker basert på italienske novelles. Shakespeare utnyttet denne interessen for italienske fortellinger i flere verk: Kjøpmannen i Venedig, Stor ståhei for ingenting, Når enden er god, er allting godt, Like for like, og Romeo og Julie er alle basert på italienske novella'er.
I 1554 utga Matteo Bandello det andre bindet av sin Novelle, hvori hans versjon av Giuletta e Romeo. Bandello legger vekt på Romeos depresjon i begynnelsen og på feiden mellom familiene, og introduserer Ammen og Benvolio. Pierre Boaistuau oversatte Bandellos novelle, og publiserte den i det første bindet av hans Histories Tragiques (1599). Boaistuau legger til mye moralisering og føleri, og figurene sklir ut i retoriske utbrudd. Shakespeare kan også ha kjent til William Painters samling av italienske fortellinger Palace of Pleasure fra 1567. Denne samlingen inneholdt en prosaversjon av historien om Romeo og Julie under navnet The goodly History of the true and constant love of Rhomeo and Julietta.
Arthur Brookes episke dikt fra 1562, The Tragical History of Romeus and Juliet, var en forholdsvis eksakt oversettelse av Boaistuaus versjon, men Brooke gjorde noen tilpasninger slik at det ble rom for noen trekk fra Geoffrey Chaucers Troilus og Criseyde.  
Shakespeares versjon av historien om Romeo og Julie er en dramatisering av Brookes tekst. Shakespeare følger diktet tett, men føyer noen detaljer til både hovedpersoner og biroller (særlig Ammen og Mercutio).
Christopher Marlowes episke dikt Hero og Leander (1593) og drama Dido, Queen of Carthage (1586) regnes ikke for å ha hatt direkte innflytelse på Shakespeares tekst, men begge verk hører med i bildet av en litterær epoke der tragiske kjærlighetshistorier blomstret.

Datering og tekstvarianter

Det er ikke kjent nøyaktig når Shakespeare skrev Romeo og Julie. Julies amme henviser til et jordskjelv som hun sier fant sted for 11 år siden. Det var et jordskjelv i England i 1580, noe som muligens tidfester denne delen av teksten til 1591, men andre jordskjelv — både i England og Verona — har blitt foreslått for å underbygge forskjellige datoer. Skuespillets stilistiske likheter med En midtsommernattsdrøm og andre skuespill som vanligvis dateres til rundt 1594–5 gjør at stykket oftest tidfestes et sted mellom 1591 og 1595. En antagelse er at Shakespeare kan ha begynt på et utkast i 1591 som han fullførte i 1595.
Shakespeares Romeo og Julie ble utgitt i to quarto utgaver før utgivelsen av First Folio i 1623. Disse blir henvist til som Q1 og Q2. John Danter trykte den første utgaven, Q1, som dukket opp tidlig i 1597. Fordi teksten i denne inneholder mange forskjeller fra senere utgaver blir den omtalt som en «bad quarto»; redaktøren T.J.B. Spencer karakteriserer den som «en foraktelig tekst, antagelig rekonstruert på grunnlag av en eller to skuespilleres sviktende hukommelse» («a detestable text, probably a reconstruction of the play from the imperfect memories of one or two of the actors»), noe som tyder på at det var en uautorisert utgave. En alternativ forklaring på Q1s mangler er at skuespillet (som vanlig var, og er) kan ha blitt kraftig beskåret av teatret før fremførelsen. Uansett, at det dukket opp tidlig i 1597 gjør 1596 til den seneste mulige dato for skuespillet.
I den foretrukne Q2-utgaven kalles skuespillet The Most Excellent and Lamentable Tragedie of Romeo and Juliet. Den ble trykket i 1599 av Thomas Creede og utgitt av Cuthbert Burby. Q2 er omtrent 800 linjer lengre enn Q1. Dens tittelside beskriver stykket som «Newly corrected, augmented and amended». Forskere tror at Q2 var basert på Shakespeares grunntekst fra før oppsetningen (kalt hans foul papers), siden den inneholder tekstlige rariteter slik som varierende karakteristika på rollefigurene og «falske begynnelser» på taler som antagelig ble strøket av forfatteren men feilaktig beholdt av setteren. Det er en mer komplett og pålitelig tekst, og ble trykket opp i 1609 (Q3), 1622 (Q4) og 1637 (Q5). I praksis er alle senere quarto og folio av Romeo og Julie basert på Q2, og det er også alle moderne utgaver siden dagens redaktører mener at alle avvik fra Q2 i senere utgaver (både gode og dårlige) sannsynligvis stammer fra utgiverne og ikke fra Shakespeare.
Teksten i First Folio fra 1623 var hovedsakelig basert på Q3, med klargjøringer og korrigeringer som muligens kom fra et sufflørmanus, eller fra Q1. Senere folioutgaver av skuespillet ble utgitt i 1632 (F2), 1664 (F3), og 1685 (F4). Moderne utgaver — som tar hensyn til flere av folioene og quartoene — dukket først opp med Nicholas Rowes utgave i 1709, etterfulgt av Alexander Popes versjon i 1723. Pope begynte tradisjonen med å redigere skuespillet for å legge til informasjon, slik som scenehenvisninger, som mangler i Q2, ved å finne dem i Q1. Denne tradisjonen fortsatte langt inn i romantikken. Kommenterte utgaver dukket først opp på 1800-tallet og utgis fortsatt, i slike trykkes teksten til skuespillet med fotnoter som beskriver variasjoner i kildene, og kulturelle forutsetninger bak teksten.

Kritikk og tolkning

Kritikere har bemerket flere svakheter i Romeo og Julie, men det regnes likevel som et av Shakespeares beste skuespill. Den tidligste kjente kritikeren var dagbokforfatteren Samuel Pepys, som i 1662 skrev at «det er det verste jeg har sett» Poeten John Dryden roste stykket 10 år senere, og særlig den komiske figuren Mercutio: «Shakespear show'd the best of his skill in his Mercutio, and he said himself, that he was forc'd to kill him in the third Act, to prevent being killed by him.» (Shakespeare viste sine beste evner i skikkelsen Mercutio og han sa selv, at han var tvunget til å drepe han i tredje akt, for å unngå å bli drept av han) Utgiveren Nicholas Rowe var den første til å drøfte tema og motiv i stykket; han tolket det som at de to stridbare familiene får en velfortjent straff. På 1700-tallet mente forfatteren Charles Gildon og filosofen Lord Kames at skuespillet var mislykket fordi det ikke fulgte de klassiske reglene for drama: tragedien må skje på grunn av en karakterbrist, ikke en uheldig hendelse påført av skjebnen. Forfatteren og kritikeren Samuel Johnson syntes for sin del at det var et av Shakespeares mest underholdende skuespill.
I romantikken, på sent 1700- og 1800-tall, fokuserte kritikken på det moralske budskapet i skuespillet. Skuespilleren og dramatikeren David Garrick utelot Rosalind i sin bearbeidelse av stykket i 1748: at Romeo forlot henne for Julie ble sett på som ustadig og uforstandig. Kritikere som Charles Dibdin mente at Rosalind var med i skuespillet for å vise hvor skjødesløs helten var, og at dette var med på å bane vei for hans tragiske slutt. Andre mente at Broder Lorenzo måtte være Shakespeares talsmann med sine advarsler mot hastverk. På 1900-tallet ble disse moralske argumentene motsagt av forskere som Richard Green Moulton. Han mente at det var uhell, ikke karakterbrist, som førte til de elskendes død.

Dramatisk struktur

I Romeo og Julie benytter Shakespeare flere dramatiske teknikker som er blitt rost av kritikere; mest utpreget de brå skiftene mellom komedie og tragedie (et eksempel er ordspillet i utvekslingen mellom Romeo og Mercutio rett før Tybalt dukker opp). Før Mercutios død i akt tre er skuespillet hovedsakelig en komedie. Etter hans død blir skuespillet brått alvorlig og får en tragisk tone. Når Romeo blir utstøtt, heller enn å bli henrettet, og Broder Lorenzo tilbyr Julie en plan for å gjenforene henne med Romeo, kan publikum fortsatt håpe at alt vil slutte godt. De er i en tilstand av åndeløs spenning inntil den siste scenen i graven: hvis Romeo blir forsinket lenge nok til at lekbroren rekker å komme kan han og Julie fortsatt bli reddet. Disse byttene mellom håp, avmakt, frelse, og nytt håp, tjener til å understreke tragedien når det siste håpet svikter og de to dør på slutten.
Shakespeare bruker sub-plott for å stille hovedkarakterenes handlinger i relieff. Når skuespillet begynner er Romeo forelsket i Rosalind, men hun har avvist alle hans fremstøt. Romeos følelser for henne står i åpenbar kontrast til hans senere kjærlighet til Julie. Dette gir publikum en mulighet til å sammenligne slik at de kan se alvoret i Romeo og Julies kjærlighet og giftemål. Paris' kjærlighet for Julie stiller også opp en kontrast mellom Julies følelser for ham, og hennes følelser for Romeo. Det formelle språket hun bruker rundt Paris, og måten hun snakker om ham til ammen, viser at hennes følelser tydelig ligger hos Romeo. Som et gjennomgripende sub-plott løper feiden mellom Montague og Capulet, en feide som gir en atmosfære av hat, og som forårsaker den tragiske slutten.

Språk

Shakespeare bruker et variert utvalg av poetiske former gjennom hele skuespillet. Han begynner med en 14-linjers prolog etter samme form som sine øvrige sonetter, fremført av et kor. Mesteparten av Romeo og Julie er dog skrevet i blankvers, og mye av det i strengt jambisk pentameter, med mindre rytmisk variasjon enn i de fleste av Shakespeares senere skuespill. Shakespeare velger poesi som passer til figuren som bruker den: Broder Lorenzo uttrykker seg med prekenens og sententiae talemåter, ammen bruker en unik blankversform nært opp til talespråket. Hver av disse formene  avpasses også i forhold til hver enkelt scene og dens handling: når Romeo snakker om Rosalind tidlig i skuespillet forsøker han å bruke Petrarcas sonetteform. Petrarcanske sonetter ble ofte brukt av menn for å overdrive skjønnheten til kvinner det var umulig for dem å oppnå, som i Romeos situasjon med Rosalind. Denne sonetteformen bruker også Fru Capulet overfor Julie for å beskrive Fyrst Paris som en kjekk mann. 
Når Romeo og Julie møtes endrer den poetiske formen seg fra petrarcansk (som var på vei til å bli arkaisk i Shakespeares dager) til en da mer samtidig sonetteform, som bruker «pilegrimer» og «helgener» som metaforer. Til slutt, når de to møtes på balkongen, forsøker Romeo å bruke sonetteformen til å erklære sin kjærlighet, men Julie avbryter ham ved å si «Dost thou love me?» (elsker du meg?) Derved søker hun etter et sant uttrykk for kjærligheten, heller enn en poetisk overdrivelse. Julie bruker korte, enkle enstavelsesord sammen med Romeo, men bruker formelt språk med Paris. Andre stilformer i skuespillet er et epithalamium fra Julie, en rapsodi i Mercutios Dronning Mab tale, og en elegi av Paris. Shakespeare lar allmuen uttrykke seg i prosastil, selv om han til tider også bruker prosa til andre figurer, slik som Mercutio. Humor er også viktig: forskeren Molly Mahood identifiserer minst 175 ordspill i teksten. Mange av disse vitsene er sexfikserte, spesielt de som involverer Mercutio og Ammen.

Psykoanalytisk kritikk

Tidlige psykoanalytiske kritikere mente at problemet i Romeo og Julie var Romeos impulsivitet som de førte tilbake til dårlig kontrollert og delvis skjult aggresjon; denne leder til både Mercutios død og til det doble selvmordet. Romeo og Julie regnes ikke for å være psykologisk komplekst, og sympatiske psykoanalytiske lesinger av skuespillet sammenligner den tragiske mannlige erfaringen med sykdommer. Norman Holland, som skrev i 1966, vurderer Romeos drøm til å være en realistisk ønskeoppfyllende fantasi både innenfor Romeos voksne verden og i hans ikke omtalte barndom – gjennom stadiene oral, fallisk, og ødipal. Kritikere som Julia Kristeva fokuserer på hatet mellom familiene, og argumenterer for at dette hatet er årsaken til Romeo og Julies pasjon for hverandre. At hatet manifesterer seg direkte i elskernes språk: Julie, for eksempel, sier at «av alt mitt hat sprang all min kjærlighet» og uttrykker ofte sin lidenskap gjennom en forventning om Romeos død. Dette forholdet har forårsaket spekulasjoner om forfatterens psykologi, da tenker man på Shakespeares sorg over sønnen Hamnets død.

Feministisk kritikk

Feministiske litteraturhistorikere mener at skylden for familiefeiden ligger i Veronas patriarkiske samfunn. Coppélia Kahn oppfatter den strenge, maskuline voldskodeksen som Romeo er preget av som hoveddrivkraften i tragedien. Når Tybalt dreper Mercutio slår Romeo over i et voldsmodus, og beklager seg over at Julie har gjort ham så «feminin». I dette synet blir gutter til menn ved å delta i vold på vegne av sine fedre. Feiden blir også knyttet til mannlig virilitet, slik de mange vitsene om jomfrudom demonstrerer. Julie underkaster seg også en feminin kode av underdanighet ved å la andre, slik som lekbroren, løse problemene hennes. 
Andre kritikere, som Dympna Callaghan, ser på skuespillets feminisme fra en historisistisk vinkel, og understreker at da skuespillet ble skrevet var den føydale samfunnsorden begynt å bli utfordret av et i økende grad sentralisert styresett og kapitalismens utvikling. På samme tid var fremskridende puritanske idéer om ekteskap mindre opptatt av «ondskapen» i kvinnelig seksualitet enn de var i tidligere tider, og stilte seg mer sympatisk overfor  forhold basert på kjærlighet: når Julie unnviker sin fars forsøk på å tvinge henne til å gifte seg med en mann hun ikke føler noe for, så utfordrer hun den patriarkiske ordningen på en måte som ikke ville ha vært mulig på for tidligere generasjoner.

Queerteori

Litteraturhistorikere som er inspirert av queerteori stiller spørsmål ved seksualiteten til Mercutio og Romeo, og sammenligner vennskapet deres med homofil kjærlighet. Mercutio spøker med Romeos fallos, noe som kan tolkes i homoerotisk retning. Et eksempel er hans ønske om å «reise opp / en selsom ånd i damens tryllering, / og lar den stå der til hun selv får lagt den / og mant den ned igjen» Romeos mulige homoerotiske sinnelag kan også sees i hans holdning til Rosalind, en kvinne som er fjern og utilgjengelig og ikke gir noe håp om suksess. Benvolio fremholder at det er best å erstatte henne med noen som kan gjengjelde hans interesse. Shakespeares første 17 sonetter, som blir omtalt som  «procreation sonnets», det vil si unnfangelses-sonettene, er skrevet som råd til en ung mann som, på samme måte som Romeo, nøler med å få barn og som derfor kan mistenkes for å være homofil. Kjønnskritikere mener at Shakespeare kan ha brukt Rosalind som en måte å uttrykke homoseksuelles problemer rundt unnfangelse og foreldrerollen på en aksepterbar måte. Lest på denne måten kan Julies replikk «Den blomst vi kaller rose, ville dufte liflig uten rosens navn» være en invitt til å drøfte om det er noen forskjell i skjønnheten hos en mann og skjønnheten hos en kvinne.

Shakespeares samtid

Romeo og Julie regnes sammen med Hamlet som Shakespeares mest fremførte skuespill. De mange bearbeidede versjonene har gjort det til en av hans mest levedyktige og berømte historier. Også i Shakespeares levetid var det populært. Det er ikke kjent når stykket først ble fremført, men det må ha vært før 1597: i den første trykte utgaven fra 1597 sies at stykket ofte og gjerne har blitt framført («hath been often (and with great applause) plaid publiquely»). Lord Chamberlain's Men var definitivt de første som fremførte det. Q2-utgaven av teksten navngir faktisk en av selskapets skuespillere, William Kempe, istedenfor Peter i en linje i akt fem. Richard Burbage var sannsynligvis den første Romeo, siden han var kompaniets faste hovedrolleinnehaver, og Robert Goffe (en mannlig skuespiller) den første Julie. Premieren var trolig på «The Theatre», med andre tidlige fremføringer på «Curtain Theatre». Romeo og Julie var et av de første av Shakespeares skuespill som ble fremført utenfor England: en forkortet og forenklet versjon ble fremført i Nördlingen i 1604.

1600- og 1700-tallet

Alle teatre ble lukket av den puritanske regjeringen i 1642. Under restaurasjonen i 1660, ble to teaterselskaper gitt kongelig lisens (King's Company og Duke's Company) og det eksisterende teaterrepertoaret delt mellom dem. William Davenant fra Duke's Company iscenesatte en versjon i 1662 der Henry Harris spilte Romeo, Thomas Betterton Mercutio, og Bettertons kone Mary Saunderson Juliet: hun var derved sannsynligvis den første kvinne som spilte rollen profesjonelt. En annen versjon fulgte Davenants adapsjon tett og ble også jevnlig fremført av Duke's Company. Dette var en tragikomedie av James Howard, der begge elskerne overlever.
Thomas Otways The History and Fall of Caius Marius, som var en av de mer ekstreme Shakespeareadapsjonene under Restaurasjonen, hadde urpremiere i 1680. Scenen er flyttet fra Verona i renessansen til antikkens Roma; Romeo er Marius, Julie er Lavinia, feiden er mellom patrisiere and plebeiere; og Lavinia våkner fra sin søvn før Marius dør. Otways versjon var en suksess, og ble fremført de neste sytti år. Hans påfunn i sluttscenen var enda mer levedyktig, og ble brukt i adapsjoner gjennom de neste 200 år: Theophilus Cibbers adapsjon i 1744, og David Garricks i 1748, brukte begge en variasjon av den. Disse versjonene eliminerte også elementer som ble ansett som upassende. For eksempel overførte Garricks versjon alt språk som beskriver Rosalind til Julie, for å understreke idealet om trofasthet og tone ned kjærlighet-ved-første-blikk temaet. 
Den tidligste kjente produksjonen i Nord-Amerika var en amatøroppsetning i 1730.

1800-tallet

Garricks bearbeiding av skuespillet var veldig populær, og gikk i nesten et århundre. Ikke før i 1845 kom Shakespeares originalversjon tilbake til scenen i USA med søstrene Susan og Charlotte Cushman som Julie og Romeo, og igjen i 1847 i Storbritannia med Samuel Phelps på Sadler's Wells Theatre. Cushman fulgte Shakespeares versjon, og hennes fremstilling av Romeo ble berømmet av flere; The Times skrev at Cushman forvandlet Romeo fra en tørr rutine til et kreativt, levende menneske. Dronning Victoria skrev i sin dagbok at «ingen kunne ha gjettet at det var en kvinne som spilte». Cushmans suksess brøt Garricks tradisjon og beredte grunnen for at også senere fremføringer kunne vende tilbake til den originale historien.
Mange Shakespeareoppsetninger på midten av 1800-tallet hadde to fremtredende trekk: de var laget for å fremme hovedrolleinnehaverens karriere, med biroller klippet vekk eller marginalisert for å gjøre de sentrale rollene mer prominente; og for det andre ble det ofte brukt spektakulære og forseggjorte kulisser (som krevde lange pauser for sceneendringer) og med hyppig bruk av tablåer. Henry Irvings oppsetning i 1882 på Lyceum Theatre, London (med ham selv som Romeo og Ellen Terry som Julie) blir betraktet som en karakteristisk utgave i den visuelle stilen. I 1895 la Johnston Forbes-Robertson grunnlaget for en mer naturlig fremføring av Shakespeare. Forbes-Robertson unngikk Irvings overdådige fremføring og viste i stedet en jordnær Romeo, som framførte den poetiske dialogen som realistisk prosa og unngikk melodramatisk staffasje.

1900-tallet

John Gielguds New Theatre-oppsetning i 1935 hadde Gielgud og Laurence Olivier som Romeo og Mercutio, og byttet roller etter seks uker, med Peggy Ashcroft som Julie. Gielgud brukte en kombinasjon av Q1- og Q2-tekstene, og lot kulisser og kostymer samsvare best mulig med Shakespeares tid. Oppsetningen var en økonomisk suksess, og førte til en bølge av oppsetninger med økt periodeautentisitet. Olivier sammenlignet senere sin fremførelse med Gielguds: «John var spirituell, følsom, skjønnhet og abstraksjoner; selv vektla jeg jord, blod og menneske. Jeg følte at John overså den jordnære delen, og det fikk meg til å vektlegge den. Uansett, da jeg spilte Romeo følte jeg det som et kall, jeg skulle tilføre rollen mer realisme»
Peter Brooks versjon fra 1947 var begynnelsen på en annerledes type fremførelser. Brook var mindre opptatt av realisme, og mer opptatt av å oversette skuespillet til en form som kunne kommunisere med den moderne verden. Han argumenterte for at «en oppsetning er bare 'riktig' i det øyeblikket den fremføres, og bare god når den lykkes». Brook utelot den endelige forsoningen mellom familiene i sin oppsetning.
Gjennom århundret ble publikum, trolig påvirket av kinoens estetikk, mindre villig til å akseptere skuespillere som var merkbart eldre enn tenåringene de spilte. Franco Zeffirellis produksjon på Old Vic i 1960 var et viktig forsøk på å bruke yngre skuespillere, med John Stride og Judi Dench i hovedrollene. Oppsetningen var også grunnlaget for hans film i 1968. Zeffirelli lånte fra Brooks idéer, selv om han fjernet rundt en tredjedel av skuespillets tekst for å gjøre det mer tilgjengelig. I et intervju med The Times, sa han at skuespillets «sammenvevde motiver av kjærlighet og generasjonskonflikt» hadde relevans i samtiden.
Nylige oppføringer plasserer ofte skuespillet i samtidens verden. I 1986 la Royal Shakespeare Company handlingen til et moderne Verona. Springkniver erstattet sverd, ball ble til dopfylte rockefester, og Romeo begikk selvmord med en sprøyte. I 1997 produserte Folger Shakespeare Theatre en versjon som var lagt til en typisk forstedsverden. Romeo sniker seg inn på Capulets grillfest for å møte Julie, og Julie oppdager Tybalts død mens hun sitter i en time på skolen.
Skuespillet blir noen ganger gitt en historisk setting, for å la publikum reflektere på de underliggende konfliktene. Det har blitt satt midt i Israel/Palestina-konflikten, i apartheidens Sør-Afrika, og i etterdønningene av Pueblo-opprøret. På lignende vis er Peter Ustinovs komedieversjon fra 1956, Romanoff and Juliet, satt i et fiktivt sentraleuropeiske land under den kalde krigen. En liksom-viktoriansk revisjonistisk versjon av Romeo og Julies siste scene (med en lykkelig slutt, Romeo, Julie, Mercutio, og Paris bragt tilbake til livet, og Benvolio som avslører at han er Paris' elskede, Benvolia, i forkledning) utgjør en del av 1980-tallets skuespill The Life and Adventures of Nicholas Nickleby. Shakespeare’s R&J, av Joe Calarco, gjør klassikeren om til en moderne fortelling om tenåringers homoseksuelle oppvåkning.

Litteratur og kunst

Romeo og Julie ble trendsettende i samtiden. Tidligere hadde ikke romantiske forviklinger blitt regnet som et verdig nok emne å skrive en tragedie om. Harold Bloom formulerte det som at Shakespeare oppfant «formelen som gjorde seksualiteten erotisk når den utspiller seg i dødens skygge» Det er ingen av Shakespeares verker som har blitt gjenskapt i like mange ulike former som Romeo og Julie: prosa, versefortellinger, drama, opera, orkester- og kormusikk, ballett, film, TV og maleri. Ordet «Romeo» har endog blitt et synonym for «mannlig elsker» i engelsk og andre språk.
Romeo og Julie ble parodiert, eller sitert, allerede mens Shakespeare levde: Henry Porters Two Angry Women of Abingdon (1598) og Thomas Dekkers Blurt, Master Constable (1607) inneholder begge balkongscener der en jomfruelig heltinne deltar i vågalt ordspill. Skuespillet har satt utallige spor i senere litteratur. For eksempel utgjør forberedelsene til en fremførelse en stor del av handlingen i Dickens' Nicholas Nickleby.
Romeo og Julie har blitt illustrert, og brukt som motiv i billedkunst, flere ganger enn noe annet av Shakespeares stykker. Den første kjente illustrasjonen var en treskjæring av gravscenen, antagelig utført av Elisha Kirkall, som dukket opp i Nicholas Rowes 1709-utgave av Shakespeares skuespill. Fem malerier av skuespillet ble bestilt til Boydell Shakespeare Gallery sent på 1700-tallet, hvert av dem er hentet fra en av de fem aktene i skuespillet. 1800-tallets sans for visuelt slående forestillinger førte til at regissører hentet inspirasjon fra malerier, noe som i sin tur påvirket malere til å vise skuespillere og scener fra teateret. På 1900-tallet og framover har skuespillets visuelle uttrykk vært knyttet til de mange filmversjonene.

Film

Romeo og Julie kan muligens være tidenes mest filmatiserte skuespill. De mest påaktede filmatiseringene er George Cukors film fra 1936 - som ble nominert til 4 Oscarpriser, Franco Zeffirellis film fra 1968, og Baz Luhrmanns MTV-inspirerte Romeo + Juliet fra 1996. De to siste var begge, i sin tid, den Shakespearefilmen med høyest inntjening noensinne. Romeo og Julie ble først filmatisert i stumfilmens dager, av Georges Méliès, men denne filmen er nå tapt. Skuespillet ble først hørt på film i The Hollywood Revue of 1929, der John Gilbert fremførte balkongscenen mot Norma Shearer.
Shearer og Leslie Howard, som tilsammen var mer enn 75 år gamle, spilte forelskede tenåringer i George Cukors 1936-filmatisering for MGM. Hverken kritikere eller publikum likte dette. Kinogjengere syntes filmen var «for kunstnerisk», og holdt seg borte slik de hadde gjort fra Warner's A Midsummer Night Dream ett år tidligere. Denne reaksjonen skremte filmselskapene, og i de kommende ti år ble det ikke laget Shakespearefilmer i Hollywood. Renato Castellani vant Gulløven på Filmfestivalen i Venezia for sin film fra 1954. Denne filmens Romeo, Laurence Harvey, var allerede en erfaren filmskuespiller. Derimot var Susan Shentall, som Julie, en handelsskoleelev som ble oppdaget av regissøren på en pub i London, og fikk rollen på grunn av sitt «pale sweet skin and honey-blonde hair».
Franco Zeffirellis 1968-film blir beskrevet av Stephen Orgel som «full av pene unge mennesker, mens kamera og pirrende technicolourfarger gjør mest mulig ut av deres sensualitet og utseende» («beautiful young people, and the camera, and the lush technicolour, make the most of their sexual energy and good looks».) Zeffirellis tenåringshovedroller, Leonard Whiting og Olivia Hussey, var allerede erfarne skuespillere. Zeffirelli er blitt spesielt berømmet for sin regi i duellscenen hvor man viser utagerende ungdom ute av kontroll. Filmen spilte på kontroversiell, grenseoverskridende sensualitet når Zeffirelli lot den da bare 15 år gamle Hussey spille naken i bryllupsnatt-scenen.
Baz Luhrmanns Romeo + Juliet fra 1996 lykkes både som film og som soundtrack med å nå gjennom til «MTV-generasjonen», et ungt publikum i samme aldersgruppe som historiens figurer. Luhrmanns versjon er vesentlig mørkere enn Zeffirellis, og en lagt til det krasse, voldelige, og overfladiske samfunnet i Verona Beach og Sycamore Grove. Leonardo DiCaprio var Romeo. Julie ble spilt av Claire Danes, og hun høstet mange godord for å spille med en likevekt og visdom som man vanligvis bare ser hos eldre og mer erfarne skuespillere, og for at hun var den første filmskuespiller som framførte Julies replikker på en spontan og naturlig måte.
Det finnes en lang rekke bearbeidinger for TV og film. I 1960 ble Peter Ustinovs sceneparodi fra den kalde krigen, Romanoff and Juliet, filmet. I 1961, med filmen West Side Story ble handlingen lagt til New Yorks gjengmiljø. De hvite ungdommene i «The Jets» tilsvarte Shakespeares Montaguer, mens «the Sharks», tilsvarende Capuletene, er fra Puerto Rico. I 2006 brukte Disney's High School Musical Romeo og Julies handling, og plasserte de to unge elskende i rivaliserende grupper på en videregående skole i stedet for en familiefeide. Filmskapere har ofte vist rollefigurer som fremfører scener fra Romeo og Julie. Metoden med å dramatisere Shakespeare som skriver Romeo og Julie er blitt brukt flere ganger, inkludert i John Maddens Shakespeare in Love, der Shakespeare skriver skuespillet mot et bakteppe av sin egen håpløse kjærlighetsaffære.

I Norge

Skuespillet ble utgitt for første gang på norsk i 1930, gjendiktet av Gunnar Reiss-Andersen som en del av en åttebindsutgave av Shakespeares skuespill. André Bjerkes gjendiktning til riksmål utkom i 1970. Til nynorsk finnes gjendiktninger av Halldis Moren Vesaas, utgitt 1964 og Edvard Hoem, utgitt 1985. Håvard Rems gjendiktning til bokmål ble først brukt på Rogaland teater i 1987. Tegneserieskaperen InkaLill laget en tegneserieversjon av historien til Den Norske Operas oppsetning i 1999. En gjendiktning til nordnorsk ved Ragnar Olsen ble oppført på Hålogaland teater i 2007.
Johan Svendsen komponerte sin Opus 18. Romeo og Julie, fantasi for orkester i 1876. Verket hadde uroppføring 14. oktober 1876 i Christiania.