Siri Derkert

Liv og utdanning

Derkert hadde seks søsken. Deres far, Carl Edvard Johansson Derkert, arbeidet først som bokholder, men avanserte til å bli forretningsmann innen tekstilindustrien i Norrköping. Deres mor, Emma Charlotta Valborg, var sydame før hun giftet seg.
Derkert fikk sin første kunstneriske utdannelse ved den private kunstskolen Althins målarskola i Stockholm, hvor hun startet i 1904. I perioden 1911–1913 studerte hun ved Kungliga Konsthögskolan.
Etter tiden ved konsthögskolan flyttet Derkert til Paris, der hun studerte ved Académie Colarossi og Académie de la Grande Chaumière til utbruddet av første verdenskrig i løpet av 1914, sammen med de svenske skulptørene Ninnan Santesson og Lisa Bergstrand. I februar 1914 tilbrakte de tre vennene fem uker i Alger, der Derkert ble introdusert for en mer levende og dristig fargebruk enn hun var vant til. Tiden i Alger, og møtet med kulturen der, gjorde sterkt inntrykk på henne, og hun tolket og fremstilte Algers landskap og møter med menneskene der, i sine malerier.
Hun var også student ved Kvinnliga medborgarskolan vid Fogelstad fra september 1943. Hun laget flere skisser av kvinner i skolens ledelse mens hun studerte der. Under og etter krigen tilbrakte hun noe tid i Italia, men flyttet tilbake til Sverige på tidlig 1920-tall.
Derkert hadde tre barn; en sønn (1915) med den finske kunstneren Valle Rosenberg, og to døtre (1917; 1920) med den svenske illustratøren Bertil Lybeck, som hun var gift med i 1921–1925. 
Hun ble ofte omtalt og intervjuet i fjernsyn, aviser og tidsskrifter, og var ved sin død i 1973 en velkjent kulturpersonlighet i Sverige.
Derkert er gravlagt på Lidingö kirkegård.

Kunstneriske karriere

Derkert er kjent som en artist med en sterkt personlig og ekspresjonistisk stil. Fra 1910 og det nærmeste tiåret arbeidet hun i hovedsak som moteillustratør, og oppdaget tidlig klesmotens kreative og ekspresjonistiske potensial. Dansekostymene hun tegnet for Intima teatern (1917), de avantgardistiske motetegningene hun laget for Birgittaskolan (1917–21) och moteillustrasjonene for Bonniers Veckotidning (1923–24) er noen av de tidligste eksempler på modernisme innen svensk kunstverden.
I hennes tidlige arbeider, spesielt fra tiden i Paris, kan man se elementer av både kubisme og fauvisme. Hun laget endel bilder i gråtoner, for det meste ved hjelp av pastellstifter, men malte også interiører og portretter, spesielt av barn. 
Det var ikke før i 1940-årene hun hadde sitt gjennombrudd som kunstner, omtrent samtidig med at hun begynte å engasjere seg politisk, spesielt i saker som gjaldt kvinners rettigheter, freds- og miljøspørsmål. Engasjementet ble også reflektert i hennes offentlige kunstverk og utsmykninger, som  Kvinnopelaren på T- centralen (1958) og den monumentale utsmykningen Ristningar i naturbetong (1965) på Östermalmstorg tunnelbanestasjon i Stockholm. Utover 1950-tallet fikk hun stadig større anerkjennelse som kunstner. Moderna Museet viste en stor retrospektiv utstilling av hennes kunst i 1960 og hun deltok ved Biennalen i Venezia i 1962, som første svenske utstiller i den nyåpnede Nordiske paviljongen (tegnet av den norske arkitekten Sverre Fehn). 
Hun ble kjent for et større publikum gjennom utsmykningen av Östermalmstorg tunnelbanestasjon. Ettersom stasjonen var utformet for å fungere som et tilfluktsrom i tilfelle en kjernefysisk krig, fylte hun veggene med budskap om fred, feminisme og notater fra revolusjonære sanger. Da hennes utstilling Rörelser i alla riktningar  åpnet i april 1960, var hun den første kvinne som hadde en separatutstilling på Moderna Museet i Stockholm.
Derkert er representert på Nationalmuseum, Moderna Museet, Skissernas museum og Göteborgs konstmuseum.  
I 1960 mottok hun USD 1000 som en av kunstnerne som ble tildelt «National and Extra-National Award» under Guggenheim International Award. 
Posten Sverige utga i 1982 et frimerke med et av hennes bilder, i forbindelse med 100-årsjubileet for Elin Wägner.