Jiang Zemin

Familiebakgrunn

Jiang Zemin er sønn av en bondekone og av en elektriker som også var forfatter. Han hadde fire søsken. Han ble adoptert inn i en annen familie for at denne skulle få et nytt familieoverhode; det var hans onkels familie – onkelen hadde falt i kamp mot den japanske okkupasjonsmakt. Denne familiebakgrunnen som «sønn av en martyr» tillegges en vesentlig betydning for hans senere politiske løpebane.

Utdannelse og tidlig karriere

Jiang gikk på skole i hjembyen Yangzhou til 1943, og fortsatte deretter på Det sentrale universitet i Nanjing. I 1945 vekslet han over til ingeniørstudiet ved Shanghai-Jiaotong-universitetet i Shanghai. Ett år etter ble han medlem av Det kinesiske kommunistiske parti, men uten å oppvise særlig politisk iver eller bekle noen tillitsverv i partiet. I 1949 giftet han seg med sin skolevenninne Wang Yeping.
I 1950-årene arbeidet Jiang Zemin ved bilfabrikken Changchun, der han i 1956 ble visedirektør etter et lengre praktikum ved Stalin-bilfabrikken i Moskva. Under kulturrevolusjonen engasjerte han seg heller ikke noe særlig i politikken; han var verken noen innbitt talsmann for eller motstander av partilinjen. Han ble bevart for rødegardistenes oppmerksomhet og angrep på autoritetspersoner antagelig fordi han både var dyktig og førte et nøysomt liv. 
Karrieren stod imidlertid lenge stille; det endret seg bare etter at Jiang Zemin i 1970-årene gikk på kaderskolen for det første ministerium for maskinbygging. Fra da av steg han raskt i politikken, da i utenriksavdelingen, der han ble ansvarlig for reformer på en rumensk maskinfabrikk. Det fikk rett så bra, og etter at han vendte tilbake til Kina ble han i 1974 visedirektør og to år etter direktør for ministeriets avdeling for utenrikssaker.

Toppverv i Shanghai

Begynnelsen av de økonomiske reformers tid, som ble initiert av Wang Daohan og Deng Xiaoping, begeistret Jiang Zemin og gav hans karriere en ny kraft. Hans anseelse steg i takt med hans sterke engasjement for opprettelsen av økonomiske frihandelssoner i Kina. Da Wang Daohan i 1985 gikk av som borgermester i Shanghai, ble Jiang Zemin hans etterfølger. I dette embedet klarte Jiang Zemin å gjøre nesten alle tilfreds med sin konservative, uradikale politikk. Etter studentprotestene i 1986 unnlot han å igangsette større strafferettslige tiltak mot protestantene, noe som dempet konfliktnivået og avisene ikke fikk mye å skrive om. Han lyktes, og han klarte deretter å reorganisere pressen i Shanghai slik at den ble så godt som helt velvillig i sin dekning av regjeringens gjøren og laden. 
I 1987 ble Jiang Zemin tatt inn i Det kinesiske kommunistpartis politbyrå, samtidig som han ble partisjef i Shanghai. Sammen med Zhu Rongji, hans strengere og mer økonomisk orienterte etterfølger som borgermester, profitterte han nå av reformpolitikkens frukter, som også lokket stadig mer utenlandsk investeringskapital til Kina og særlig til Shanghai.
Ved studenturolighetene i Shanghai i 1989 bestemte Jiang Zemin seg for ikke å bruke maktmidler i Shanghai, selv om han offentlig uttrykte tilslutning til innføringen av unntakstilstand den 20. mai 1989.

Til topps i rikspolitikken

Etter generalsekretær Zhao Ziyangs fall ble Jiang Zemin, takket være Deng Xiaoping og takket være sine mange forbindelser i partikretser, gjort til generalsekretær for kommunistpartiet. Han støttet makttiltakene mot studentene i Beijing. Men hva gjaldt Shanghai, støttet Jiang Zemin opp om  Zhu Rongjis beslutning om en ikkevoldelig håndtering og kontroll med urolighetene der.
Jiang Zemin fikk under den påfølgende tiden i gang en reformprosess og forsoning med studentmassene, men samtidig strammet han kraftig inn overfor pressen. Han satte også i gang en større antikorrupsjonskampanje, blant annet for å styrke partiets troverdighet. 
I januar 1990 ble unntakstilstanden opphevet. Under de følgende år klarte Jiang Zemin både å drive de økonomiske reformer videre, og til å øke og befeste sin egen innflytelse. Etter en del politisk bråk fikk han ommøblert Folkets frigjøringshær ved å pensjonere eller forflytte hundrevis av offiserer og kommandanter. Slik sikret han seg makten både i det militære og i alle de viktigste de sivile styringsorganer. Hans en gang så store rival Li Peng kunne bare styre utenrikspolitikken. Ettersom det var blitt fastlagt at statsminister- og presidentembede ikke skulle være forent i én person, ble det med at Jiang Zemin ble president, og Li Peng statsminister.
Til å begynne med ble Jiang Zemin betraktet som et kompromiss i drakampen om presidentposten etter Deng Xiaoping, etter at Zhao Ziyang hadde falt fra maktens tinder. Jiang gjaldt da som tilhørende «kjernen i den tredje generasjons lederskap», og holdt fast ved Dengs markedsorienterte politikk, forbedret Kinas relasjoner med omverdenen og styrket sentralregjeringens makt over landets forskjellige regioner. Hans teoretisk-ideologiske arv, som ble innskrevet i den kinesiske grunnlov og i kommunistpartiets konstitusjon, er «den viktige tanken om de tre representasjoner». Den fremholder at det kinesiske kommunistparti (1) alltid representerer Kinas progressive sosiale produksjonskrefters utviklingsbehov, (2) alltid representerer Kinas progressive kulturs utviklingsretning, og (3) alltid representerer Kinas folks bredeste og mest fundamentale interesser.
Jiang Zemin ble av mange ansett som en delvis neokonservativ politiker. Under hans ledelse kom den kinesiske stat til å videreføre en politisk linje som førte den stadig lenger bort fra den ideologiske og praktiske arv etter Mao Zedong. Selv om store deler av den gamle maoismen ble erstattet av en kombinasjon av markedsideologi og nasjonalisme, så likevel Jiang Zemin til at partiet beholdt et fortsatt hardt grep om makten.
I årene etter 1994 utviklet Jiang Zemins styre seg i en diktatorisk retning. Innenrikspolitisk satte han i gang også med ideologiske og politiske reformer. Han fremmet ikke bare statsbedrifter og statlige investeringer, men forsøkte med mange midler å fremme «tradisjonelle kinesiske verdier». Samtidig innskrenket han ytterligere pressefriheten. Han styrket også sin stilling ved å innsette «sine folk» i sentrale verv; disse personer omtales gjerne som medlemmer av Shanghaiklikken.
Etter et politisk mord, satte Jiang Zemin i gang en stor kampanje mot forbrytelser, og i løpet av ett år ble over 350 000 personer arrestert og over 4 000 henrettet. I 1998 ble Jiang bekreftet som president og som leder av militærkommisjonen med 98 prosent av stemmene i nasjonalparlamentet. I 1999 ble Falun Gong på Jiang Zemins ordre forbudt og slått hardt ned på.

Gradvis nedtrapping og fratreden

I 2002 fratrådte Jiang Zemin sin plass i Politbyrået, og i 2003 gikk han av som president av Folkerepublikken Kina, for å gi plass til en ny ledelsesgenerasjon. Ny president ble Hu Jintao. I september 2004 nedla Jiang Zemin også flere av sine militære poster. Den siste offisielle posten, som formann av Den sentrale militærkommisjon, gav han fra seg i mars 2005. 
Denne gradvise nedtrappingen gjør at man ikke helt nøyaktig kan fiksere Jiangs era i Kina, men det er vanlig å anse den for å ha vært fra 1993 til 2004.
I desember 2010, etter Jiangs fravær fra begravelsen av den tidligere kinesiske utenriksminister Huang Hua, begynte rykter å svirre om hans bortgang. De fikk en ny omgang i juli 2011, ettersom han ikke var å se ved feiringen av Det kinesiske kommunistpartis 90-årsfeiring den 1. juli. Men så viste han seg igjen ved 100-årsdagen for Xinhai-revolusjonen den 10. oktober 2011.