Marija Gimbutas

Karriere

I USA fikk Gimbutas arbeid ved Harvard University som oversetter av østeuropeiske, arkeologiske tekster. Hun begynte deretter som foreleser ved Fakultet for antropologi. I 1955 fikk en forskerstilling ved Harvards Peabody Museum.

Kurgan-hypotesen

I 1956 introduserte Gimbutas Kurgan-hypotesen, som kombinerte arkeologiske studier av de særegne gravhaugene (russisk Kurgan = gravhaug) i Øst-Europa med lingvistikk for utrede en del problemer i studiet av urindoeuropeisk talende folk som hun kalte «kurganere» i et forsøk på å utrede deres opprinnelse og spore deres folkevandringer inn i Europa. Denne hypotesen og hennes tverrfaglige tilnærming hadde betydelig innvirkning på studiet av indoeuropeere (se Indoeuropeistikk).
I løpet av 1950-tallet og tidlig på 1960-tallet fikk Gimbutas et rykte som en førsteklasses spesialist på den indoeuropeiske bronsealder foruten også litauisk folkeminne og balterne og slavernes forhistorie, delvis oppsummert i hennes endelige opus, Bronze Age Cultures of Central and Eastern Europe (Bronsealderkulturene i sentrale- og østlige Europa, 1965). I sin forskning gjentolket hun europeisk forhistorie i lys av hennes bakgrunn i lingvistikk, etnologi, og religionshistorie, og utfordret mange tradisjonelle antagelser om den europeiske sivilisasjons begynnelse.
Som professor i arkeologi ved University of California, Los Angeles, fra 1963 til 1989 ledet Gimbutas flere betydelige utgravninger av neolittiske funn i sørøstlige Europa mellom 1967 og 1980, inkludert i Sitagroi og det neolittiske funnstedet Achilleion i Thessalia i Hellas. Ved å grave gjennom kulturlag som representerte en tidsepoke før samtidige beregninger av den neolittiske bosetningen av Europa – hvor andre arkeologer ikke hadde forventet å finne ytterligere funn – avdekket hun en rekke kulturobjekter fra dagligliv og religiøse kulter som hun forsket på og dokumenterte resten av karrieren.

Sen-feministisk arkeologi

Gimbutas fikk uventet berømmelse med sine tre siste bøker: The Goddesses and Gods of Old Europe (Gudinner og guder i Gamle Europa, 1974); The Language of the Goddess (Gudinnens språk, 1989) som inspirerte en utstilling i Wiesbaden i 1993/1994; og hennes siste bok, The Civilization of the Goddess (Gudinnens sivilisasjon, 1991), som presenterte en oversikt over hennes spekulasjoner om neolittiske kulturer over hele Europa: bosettingsmønstre, sosiale strukturer, kunst, religion, og graden av lese- og skrivekyndighet.
Gudinnens sivilisasjon artikulerte hva Gimbutas så som ulikhetene mellom de gammeleuropeiske system som hun betraktet som gudinne- og kvinneorientert («matristisk»), og bronsealderens indoeuropeiske patriarkalske («androkratisk») kultur som etterfulgte den. I henhold til hennes fortolkninger, var gynosentriske (kvinnestyrt) samfunn fredelig som tillot homoseksualitet og fremmet en økonomisk likhet.
De «androkratiske» eller mannsdominerte, «kurganfolkene», på den annen side, invaderte Europa og påtvang de innfødte deres hierarkiske styre av mannlige krigere.

Litteratur og priser

Gimbutas’ skrifter, bøker og utgivelser er huset, sammen med de av hennes kollega, mytologen Joseph Campbell, ved biblioteket Joseph Campbell and Marija Gimbutas Library på campus ved Pacifica Graduate Institute i Carpinteria, rett sør for Santa Barbara, California.
I 1993 mottok Marija Gimbutas et æresdoktorat ved universitetet Vytautas Magnus i Kaunas, Litauen. Den 2. februar 1994 døde hun i Los Angeles. Kort tid etter ble hun gravlagt i gravlund Petrašiūnai i Kaunas.

Kritikk

Bernard Wailes, professor i antropologi ved Universitetet i Pennsylvania, fortalte Peter Steinfels i en avisartikkel i The New York Times i 1990 at Marija Gimbutas var «utrolig kunnskapsrik, men ikke spesielt god i kritisk analyse... Hun samler mengder med data og hopper deretter til konklusjoner uten noe mellomliggende argument... De fleste av oss tenderer til å si, å min gud, her er Marija i gang igjen». Andre kritikere i den samme artikkelen uttrykte tilsvarende meninger, inkludert Ruth Tringham, professor i antropologi ved University of California, Berkeley, og Linda Ellis.
David Anthony, professor i antropologi ved Hartwick College, motsatte seg Gimbutas' påstand at det var et utstrakt matriarkalsk samfunn før invasjonen av «Kurgan-folket», og pekte på at Europa hadde både bygdeborger og våpen, og således antagelig også krigføring lenge før den antatte invasjonen.
Andrew Fleming skrev i artikkelen «The Myth of the Mother Goddess» (Myten om Jordgudinnen, 1969)
at han var uenig i Gimbutas' ide at neolittiske spiraler, sirkler, og groper var symboler på øyne, at øyne, ansikter og kjønnsnøytrale figurer var symboler på kvinnekjønn, og Gimbutas' påstand at kvinnefigurer var symboler på gudinner. 
Kritikere har også pekt på at gravgjenstander som karakteriserte mer gjenkjennbare neolittiske kjønnsroller ikke ble tatt hensyn til av Gimbutas. De har stilt spørsmål ved hennes utheving av kvinnelige figurer når mange mannlige eller kjønnsnøytrale figurer også ble funnet på de samme arkeologiske funnstedene. Peter Ucko
har spekulert i om Gimbutas' påståtte fruktbarhetsfigurer var intet annet enn neolittiske dukker og leketøy. Kanskje særlig Gimbutas' forsøk på å avkode neolittiske tegn som ideogrammer i Gudinnens språk (1989) har fremmet den hardeste akademiske motstanden.

Innflytelse på den nyhedenske bevegelse

Gimbutas' teorier har i utstrakt grad blitt omfavnet av et antall forfattere i den motkulturelle og nyhedenske bevegelse, skjønt hennes egne fagfeller har ofte betraktet Gimbutas' konklusjoner som spekulative. Gimbutas identifiserte spredte og komplekse paleolittiske og neolittiske kvinnerepresentasjoner som hun mente avbildet en enkeltstående og universell «Store Mor» eller «Store Gudinne», men hun manifesterte også en rekke av kvinnelige guddommer: slangegudinner, biegudinner, fuglegudinner, fjellgudinner, herskerinne av dyr og videre som ikke nødvendigvis var allestedsnærværende over hele Europa.
I en video med tittelen «The Age of the Great Goddess» (Den store gudinnes tidsalder) diskuterte hun de ulike manifestasjonene til Gudinnen, og framhevet den ytterste enhet bak dem alle som jordens kvinnelighet.
I 2004 utga filmregissøren Donna Read og den nyhedenske forfatteren og aktivisten Starhawk en felles dokumentarfilm om livet og arbeidet til Gimbutas: Signs Out of Time.