Tysklands historie (1918–1933)

Et Tyskland i kaos

Tysklands nederlag i første verdenskrig i 1918 hadde sendt landet ut i kaos. Utstrakt matmangel, store sosiale forskjeller, impulser fra den russiske revolusjonen og de store tapene i krigen gjorde at det var en reell fare for revolusjon etter russisk mønster også i Tyskland.
Den 28. oktober gjorde sjømenn i Wilhelmshaven og Kiel opprør. Dette opprøret var begynnelsen på novemberrevolusjonen og spredde seg raskt til hele riket. Den 7. november nådde opprøret Bayern, der kong Ludvig måtte flykte. De kommunistiske opprørerne utropte en bayersk sovjetrepublikk.
Rikskansler Max von Baden forsto at det gikk mot slutten for keiserriket. Den 9. november 1918 bad han keiser Wilhelm II om å abdisere. Wilhelm abdiserte og flyktet til det nøytrale Nederland og det banet veien for våpenstillstanden straks etter. 
Samme dag erklærte kommunistlederen Karl Liebknecht at Tyskland var blitt en sosialistisk republikk. To timer senere fikk han konkurranse av Philipp Scheidemann, som utropte en ny og ikke-sosialistisk republikk.
Max von Baden gikk da av som kansler, i håp om at det ville roe massene nok til at revolusjonen ville stoppe. Manøveren mislyktes, og nye forsøk på å danne regjering ble motarbeidet av det sosialistiske Spartakusforbundet, under ledelse av Rosa Luxemburg og Liebknecht.
Den 23. desember 1918 gjorde soldatene i Berlin opprør. Opprøret ble brutalt slått ned. Dette førte til en splittelse på venstresiden, og kommunistene løsrev seg fra det sosialdemokratiske SPD og dannet sitt eget parti, KPD.
Flere forsøk fra kommunistene på å skape en arbeiderstat ble slått ned av de sterkt høyreorienterte Frikorpsene. Luxemburg og Liebknecht ble drept av et frikorps den 15. januar 1919 etter det såkalte spartakistopprøret. Etter press fra den nye kansleren, den sosialdemokratiske anti-kommunisten Friedrich Ebert, gikk frikorpsmennene fri. Dette gjorde Ebert mektig upopulær i kommunistiske kretser.
Den 19. januar 1919 ble det avholdt valg i Tyskland. Ettersom både den ekstreme venstresiden og den ekstreme høyresiden var dårlig organisert, vant moderate krefter valget. På grunn av urolighetene i Berlin dro den nyvalgte nasjonalforsamlingen til Weimar, der en ny grunnlov, Weimarforfatningen, ble utformet. Denne grunnloven, som var utarbeidet av den jødiske juristen og politikeren Hugo Preuss, ble i samtiden sett på som svært liberal og progressiv.
I løpet av 1919 ble opprørene i München og de østlige provinser slått ned, og forholdene i Tyskland ble til en viss grad normalisert.

Versaillestraktaten

Den 10. januar 1920 ble Versaillestraktaten ratifisert. Denne traktaten dikterte fredsbetingelsene for Tyskland etter første verdenskrig. Derfor er den også kjent som diktat-freden i Tyskland.
Tyskland mistet mindre områder i vest, men i øst måtte det avgis en del territorium til den nyopprettede staten Polen. Byen Danzig ble fristad under Folkeforbundet, for å sikre Polen adgang til Østersjøen. Alle de tyske koloniene gikk tapt. Rhinland i sør ble demilitarisert.
Samtidig måtte Tyskland ta på seg skylden for krigen og betale store erstatninger til seierherrene. Det ble også lagt store begrensninger på størrelsen på hæren og flåten.
Mange tyskere oppfattet Versaillestraktaten som svært urettferdig. Det tyske folks misnøye med traktaten blir av mange sett på som en årsak til at kampberedte politiske bevegelser som kommunister og nasjonalsosialister hadde stor fremgang i Tyskland.

Hyperinflasjon

Salget av papirmark for å kjøpe utenlandsk valuta som var påkrevd som betaling for den enorme krigsgjelden førte til at mellom 1921 og 1923 gikk papirmarken gjennom en kraftig devaluering. Verdien gikk videre ned på grunn av valutaspekulasjon. Den opprinnelige kursen mot amerikanske dollar var 4,2 mark pr. dollar. I august 1923 gikk det en million mark på en dollar, og den 20. november gikk det 4 200 000 000 000 mark på en dollar.
Inflasjonen var blitt så stor at arbeidere fikk lønn to ganger om dagen slik at lønnen kunne brukes mens pengene fortsatt var noe verdt. Papirpenger ble fort verdiløse, mange brukte penger til å tenne opp i peisen med. Mynt ble populært i denne perioden siden mynter tross alt har en viss metallverdi.
I januar 1923 klarte ikke myndighetene i Tyskland lenger å betale på krigserstatningene. Franske og belgiske tropper okkuperte da Ruhrområdet, som var Tysklands mest industrialiserte landsdel. Franskmennene og belgierne tok kontroll over tyske gruver og bedrifter for å sikre fortsatte erstatningsbetalinger. Dette førte til streiker og passiv motstand i mange av bedriftene.
En ny regjering ble dannet for å løse problemene. Ny rikskansler ble Gustav Stresemann (DVP). Stresemann fikk løst streikeproblemene i Ruhr, og den 15. november 1923 ble det innført en ny pengeenhet, Rentenmark. Det gikk 1 000 000 000 000 gamle mark på en ny. Den nye valutaen var forbudt å overføre til utlendinger og dermed ble hyperinflasjonen stoppet slik at man inn i 1924 hadde en relativt stabil valuta i Tyskland. Da ble også overgangsvalutaen Rentenmark erstattet med den nye og varige Riksmark. Betalingen av krigserstatningen til ententen kunne gjenopptas.
Hyperinflasjonen ruinerte mange som levde på oppsparte midler. Samtidig satte den økonomien i Tyskland tilbake. Først i 1928 var reallønnen i gjennomsnitt tilbake på 1913-nivå.

Fremgang

Utover på 20-tallet gikk ting bedre i Tyskland. Da inflasjonen endelig var kommet under kontroll begynte den økonomiske fremgangen, godt hjulpet av amerikanske lån.
I 1925 ble Paul von Hindenburg valgt til ny rikspresident. Han var sterkt høyreorientert, men sterkt i mot Hitler og hans nasjonalsosialisme. Hindenburg ble sett på som den som kunne hindre at Hitler kom til makten.
De gode tidene gjorde også at nasjonalsosialistenes oppslutning stupte. Ved riksdagsvalget i 1928 fikk nazistene bare 2,6 % av stemmene og ble marginalisert.
Samtidig ble Tyskland mer velsett internasjonalt. Stresemann, som nå var blitt utenriksminister, fikk i 1925 inngått Locarnotraktaten som gjorde Tyskland til medlem av Folkeforbundet, med fast sete i sikkerhetsrådet som anerkjennelse for landets stormaktsstatus. For denne avtalen fikk Stresemann Nobels fredspris.

Republikken bryter sammen

Gustav Stresemann døde i 1929. I 1930 ble det regjeringskrise, og samarbeidsregjeringen mellom de liberale og sosialdemokratene (Müller II) måtte gå. Heinrich Brüning ble ny rikskansler og danner sin første regjering. Nytt var at regjeringen ikke lenger skulle ha tillit i Riksdagen, men hos presidenten. Parlamentarismen ble dermed i praksis opphevet.
Tyskland var nå kommet i en økonomisk krise på grunn av problemene i verdensøkonomien. Depresjonen gjorde at mange var arbeidsledige, og oppslutningen om ytterpartiene økte. I riksdagsvalget i 1930 fikk Hitler 18,3 % av stemmene, og med 107 riksdagsmandater ble nasjonalsosialistene det nest største partiet.
Valget i 1930 førte til at ingen lenger hadde noe flertall i riksdagen. Brüning prøvde å få igjennom nødvendige økonomiske reformer, men tiltakene var upopulære og møtte stor motstand i riksdagen. Manglende støtte i riksdagen gjorde at regjeringen ble helt handlingslammet, noe som førte landet mot stupet.
I april 1932 var det valg på rikspresident. Hitler bestemte seg for å stille, men ble slått av en halvveis dement Hindenburg. 
Like etter presidentvalget sparket Hindenburg Brüning, på tross av at Brüning hadde støttet Hindenburg under presidentvalgkampen. Hindenburg utpekte Franz von Papen til ny rikskansler.
På grunn av manglende parlamentarisk flertall bestemte Papen seg for å oppløse riksdagen og skrive ut nyvalg. I valget i 1932 fikk NSDAP 37,2 % av stemmene og ble med det det klart største partiet, i stor grad ved hjelp av manipulasjon og terrorisering av politiske motstandere. Også de sovjetvennlige kommunistene, KPD, gjorde et godt valg og fikk 100 mandater i riksdagen.
På bakgrunn av det sterke valget krevde Hitler politisk innflytelse og krevde at Hindenburg skulle utpeke ham til rikskansler. Dette nektet Hindenburg den 6. august. Siden det fortsatt ikke var noe klart flertall i riksdagen, ble det utskrevet nok et valg, med håp om at noen endelig skulle få flertall.
Valget fant sted den 6. november 1932, og NSDAP gikk tilbake med 4 prosentpoeng. NSDAP var likevel størst med 33 % av stemmene. Papen gikk av og ble etterfulgt av Kurt von Schleicher den 3. desember. Schleicher greide heller ikke å samle et styringsdyktig flertall i riksdagen.
I januar 1933 møttes Papen, Hitler og Kurt von Schröder for å finne en løsning på den politiske krisen. De ble enige om at Hitler skulle bli rikskansler, med Papen som visekansler. Regjeringen skulle bare ha to nazistiske medlemmer i tillegg til Hitler og ville derfor ikke ha noe nasjonalsosialistisk flertall.
Hindenburg var motstander av nasjonalsosialistene og var til å begynne med skeptisk til denne løsningen, men Papen greide å overbevise Hindenburg om at det å ta Hitler med i regjeringen var en fin måte å passivisere ham på. Det ville gjøre Hitler lett å kontrollere, argumenterte Papen. Hindenburg gikk etter hvert med på dette, og 30. januar 1933 ble Adolf Hitler utnevnt til Tysklands rikskansler.