Gengangere

Handlingen

Handlingen finner sted i enkefru Alvings borgerlige hagestue på en «landeiendom ved en stor fjord i det vestlige Norge.» I stykket møter vi Helene Alving og hennes sønn Osvald, som akkurat har kommet hjem fra Paris, etter å ha forsøkt å livnære seg der som kunstmaler. Fru Alving holder på å bygge et asyl for pengene kammerherre Alving har etterlatt seg. Pastor Manders, som er på besøk for første gang siden kammerherren døde, står som byggeforetagendets høye beskytter. Han ser på det hele som en velgjerning styrt av Guds velsignede, lykkebærende og vernende hånd over prosjektet, og av hensyn til folks omdømme taler han Helene Alving fra å forsikre bygningen. Fru Alving minner Manders på den gangen hun forsøkte å forlate ektemaken, og han overtalte henne til å vende tilbake. Nå avslører hun for ham at hele hennes liv med Alving kun har vært en fasade, hvor hans umettelige omgang med kvinner og alkohol gjorde hverdagen uutholdelig. Derfor var det også at hun sendte Osvald fra seg, så han ikke skulle oppdage farens laster, hans løslevnet og slappe natur. Hun bygger også barne-asylet «Kammerherre Alvings minne» for å forhindre at Osvald skulle arve noe som helst fra sin far, heller ikke pengene. Hun ønsker at han skal arve absolutt alt etter seg selv. Det viser seg imidlertid at Osvald har sterke erindringer om sin far, og at han ikke er kommet hjem på midlertidig besøk, men for å dø av en livstruende sykdom, som arter seg ved anfall av bevisstløshet og tiltakende sløvsinn. Den alminnelige oppfattelse i samtiden var at han hadde pådratt seg en syfilitisk sykdom.
Da asylet brenner ned dagen før den høytidelige åpningen, legger snekker Engstrand, Regines stefar, skylden på pastor Manders for uforsiktig omgang med lysene under andakten for bygningsarbeiderne. Snekkeren lover derimot å ta skylden for brannen hvis Manders gir han penger til å bygge et Sjømannshjem i byen (noe som egentlig er et bordell for sjømenn), noe pastoren går med på. Engstrand ønsker å få med seg stedatteren Regine til å hjelpe til på bordellet, men dette nekter hun. Regine har lagt planer om å returnere til Paris sammen med Osvald. Fru Alving forteller så Regine at kammerherren er hennes egentlige far, og at hun og Osvald er for halvsøsken å regne. Regine svarer med raseri over at det har vært holdt skjult for henne og ønsker straks å forlate posten som hushjelp. Dermed ødelegges også Osvalds plan om at hun skal ta livet av ham med morfin. Osvald ber nå sin mor om å overta esken med morfin-tabletter og ber henne gjøre ende på hans lidelser når han trer inn i tredje stadium av syfilis og ikke lenger er i stand til å gjøre det selv. Fremskyndet av brannen får Osvald et nytt anfall og roper: «Mor, gi' mig solen.» Hun blir forvirret og handlingslammet og svarer: «Nei; nei; nei! – Jo! – Nei; nei!» Dramaet ender uavklart.

Tittel

Tittelen Gengangere har en dobbeltbetydning, nemlig gjengangere som i spøkelser, og som hendelser som gjentar seg. Helene Alving overhører Regine og Osvald som flørter inne i spisestuen og  kjenner gjentakelsen av Alvings lek med Regines mor for lenge siden, den som resulterte i at Regine kom til verden. Den engelske tittelen «Ghosts» og den tyske tittelen «Gespenster» mister denne dobbelte betydningen.

Syfilis eller radesyke?

Hvilken sykdom Osvald lider av nevnes aldri ved navn i stykket, men det ble straks oppfattet slik at han led av syfilis, som var en svært utbredt og vanlig sykdom dengang. En mente det hang sammen med lettsindig livsførsel. Ifølge tidens kristne, religiøse tenkning var syfilis nærmest ensbetydende med arvesynden, som nedfelles fra en generasjon til den neste. Den tåken Osvald faller inn i slutten av stykket er karakteristisk for tredje stadium av sykdommen.
I et medisinsk fundert foredrag fra 1884, som omhandlet sykdomstilfeller i dikterkunsten, påpeker professor dr. med. Seved Ribbing det eiendommelige i at kammerherre Alving også hadde gitt liv til en kjernesunn datter, Regine. Altså kunne det vel være fru Helene Alving selv som var skyld i å ha født en syklig og svak sønn:
Den gamle Sandhed, at Fædrenes Misgjerninger hjemsøges paa Børnene, har i Forening med Forestillinger om den nys antydede Sygdoms arvelige Natur lokket Henr. Ibsen til først i ”Et Dukkehjem” at gjøre Antydninger om en saadan Fædrene Arvs Indflydelse i Dr. Ranks Person, dernæst at tage Skridtet helt ud i ”Gjengangere”, hvor den ulykkelige Oswald Alving fremstilles som Offer for Faderens tøjlesløse Liv. Men den snilrige Forfatter har desværre forladt Erfaringens sikre Mark og konstrueret et Forhold, hvortil Livet intet Modstykke kan præstere. En Sygdomsform som Oswald Alvings kommer aldrig af arvelig Aarsag, og naar den findes, maa vi med den i Stykket anførte udenlandske Læge antage, at Oswald ikke har kunnet taale sit saakaldte herlige Frihedsliv. Den specifike Sygdom, hvortil der sigtes, rammer sit uskyldige Offer i den første Barndom, og enten dræber Giften hurtig, eller ogsaa kan den ved god, heldig Sundhedspleje svækkes saaledes, at den i de senere Dage viser ringe eller slet ingen Spor af sin Tilværelse. Har Forfatteren derimod tænkt paa en anden Art af Sygdommen, saa møde vi den Urigtighed, at Kammerherre Alving, stadig fortsættende sine vilde Udsvævelser, efter Oswalds Fødsel er bleven Fader til et i fysisk Henseende kjærnesundt Væsen som Regina, hvorfor der paanødes en saadan Tolkning som at Faderen trods Alt har været sund, men at Forskjellen mellem Børnene er betinget af Mødrene. Herefter maatte Oswalds Sygdom blive en Arv efter Fru Alving. Hvorledes man betragter dette Drama, træder dets naturlige Umulighed klart frem, og hvor udmærkede Sandheder det end paa anden Vis indskærper, tilhører det langt mere Fantasiens end Virkelighedens Verden, hvad der dog lader dets Lærdomme miste noget af den Kraft, de vilde ejet, hvis Handlingen var bygget paa Erfaringens Grund. I ”En Folkefjende” har Ibsen derimod tilfredsstillende og mønstergyldigt anvendt Nutidens Opdagelser om Bakterier som Sygdoms-Aarsager.
Erik Henning Edvardsen har i sin presentasjon av kunstmaleren August Schneider (med en far og en farfar, som etterfulgte hverandre som apotekere i Flekkefjord og hadde nær befatning med stedets radesyke), påpekt det faktum at Ibsens hjemby, Skien, faktisk hadde et av landets tidligste radesykehus. Den syfilitiske sykdommen forsvant som ved et trylleslag med bedre stilte diagnoser omkring 1850, men sykehusdriften var i full virksomhet i dramatikerens oppvekst. I dramaet anklages Osvald Alvings sykdom for å ha smittet fra kunstnermiljøet i Paris, og nettopp «fransos» var vanlig brukt navn på radesyken i Telemark og Setesdal, fordi en i disse områdene faktisk mente sykdommen «stammet fra Frankrike.» I motsetning til den seksuelt overførbare syfilisen kunne hele familier med besteforeldre og barn bli lagt inn for kvikksølvbehandling mot radesyke.
Alle vidløftige, folkelige påstander om smitte påført fra Frankrike, Nederland, Sverige eller Russland viste seg ikke å stemme. Radesyken var kun en hjemlig oppfinnelse, ukjent utenfor Norges grenser, hevder Edvardsen, som mener selve sykdomsbeskrivelsen reiser en debatt omkring arv og miljø. Det synes altså som om Ibsen i dramaet vil antyde at smaken på det gode liv («røgningens vane») gikk som en nemesis gjennom slekten, og at den kjønnssykdom Osvald skaffet seg dels skyldtes hans åndelige testamente, dels den biologisk arv (dvs. kromosomene) fra foreldrene. Etter en slik alternativ lesning synes det som om Osvald kun var blitt smittet av den dårlige påvirkningen, som hans mor ville skåne ham fra ved å sende ham bort, den gang han som barn fikk sitte på farens fang og smatte på pipene hans. Tobakken hadde altså andre bivirkninger enn bare å gjøre gutten kvalm. Poenget var dermed ikke nødvendigvis at pipene i seg selv var istand til å overføre smitte, bare holdninger.

Utsagn om dramaet

Henrik Ibsens reaksjon på mottakelsen av Gengangere i brev til Georg Brandes, datert «Rom, den 3. Januar 1882»:

«... Hjemme behøver man egentlig ingen digterværker; man hjælper sig så godt med Storthingstidenden og Luthersk ugeskrift.»
I Storbritannia ble stykket forbudt straks det var oversatt. Kort etter dronning Victorias diamantjubileum i 1897, ble stykket likevel satt opp i The Independent Theatre i London, og dronningen var så uvitende om sensuren at hun tok med seg moralens vokter, erkebiskop Temple, for å se stykket. George Bernard Shaw, som seks år tidligere hadde utgitt The Quintessence of Ibsenism, satt i journalistlosjen, og skrev etterpå: «Dronningens jubileum representerer det nittende århundrets egenerklærte stolthet. Gengangere representerer den avsky det samme århundret har for seg selv.»

Parodier

Harald Hjalmar Schmidt: 4de Akt af Gengangere. [Upublisert studentkomedie, oppført av «Samfundstheatret» ved studentsamfunnet i Kristiania i 1883.]