Lipsi

Geografi

Lipsi ligger i den østlige Egeerhavet, rundt 13 km øst for Patmos, 9 km nord for Leros og 5 km sør for Arkoi. Den er nær 8 km fra nordvest til sørøst. Den beskyttede naturlige havnen og bukten på sørsiden av øya er delt inn i to forskjellige store halvøyer. Det er nordsiden av havnen Ormos Lipson (Όρμος Λειψών), sammenknyttet med et landbro, som er den smaleste delen av øya med ca 750 meter. Den eneste bosetningen ligger øst for havnen og strekker seg delvis ut på tilstøtende halvøya.
Øya lever hovedsakelig av landbruk som er bygd i terrasser i terrenget. Vest for havnen ligger ca 200 m høye fjellet Plaka (Πλάκα). I nordvest med 277 meter er Skafi (Σκάφη), det høyeste punktet på øya. 
Øya har vannkilder ved Fountani, også kalt for Pikri Nero, i området i nærheten av Kimissi, foruten også mindre kilder i området. Ontasgrotten dominerer bosetningen. En gangsti som er steinlagt strekker seg 960 meter opp i åsen og knytter de øvre kvarterene av Kimissi med de nedre.

Økonomi

Lokale produkter, hovedsakelig timianhonning (produsert på tradisjonelt vis), vis, ost, meieriprodukter som osten touloumotyri, den lokale versjonen av mizithra, og vindruer. I tillegg produseres det også vevde tekstiler, tepper, og fookadia (en klesdrakt benyttet for å presse ost).
De fleste avsondrete og beskyttede bukter som Moschato i nord er i dag preget av fiskeoppdrett, hvilket gjør dem utilgjengelig for andre. Vannene i disse buktene er ofte forurenset av avfall fra denne industrien. De mindre beskyttede strendene er ikke forurenset og lett å nå via veinettet. Veier har blitt bygget ved finansiering fra EU.

Mytologi

Den mytologiske øya Ogyia tilhørende nymfen Kalypso har blitt forsøkt identifisert med Lipsi. Kalypso holdt helten Odyssevs tilbake på øy i syv lange år.

Historie

På grunn av keramikkfunn i nærheten av den lille kirken Agios Nikolaos fra mykenske perioden (1600-1100 f.Kr.), den geometriske perioden (1100-800 f.Kr.) og hellenistiske perioden, er det sannsynlig at øya har hatt en kontinuerlig bosetning siden de eldste tider.
Rundt 1200 f.Kr. ble øya bosatt av anatoliske folk fra Karia, deretter av dorere, og til sist også av jonere, blant annet fra Miletos, hvilket en marmorinskripsjon har bevitnet. Det er levninger av forsvarsverker sørøst for en borghøyde hvor det ble bygd en akropolis. Under Peloponneserkrigen benyttet begge de stridende partene øya som ankerplass. Ved akropolis er det funnet graver fra både den hellenistiske som romerske epoken.
I den bysantinske epoken var øya utsatt for jevnlige piratangrep, noe som førte til en befolkningsnedgang og øya var også i tider en piratbase. Etter en donasjon fra keiser Alexios I Komnenos i 1087 ble øya gitt til munken Kristodoulos, og året etter etableringen av Johannesklosteret på Patmos. I de påfølgende århundrer ble øya benyttet som beitemarker og landbruk av klosteret, og var et sted eremitter trakk seg tilbake til.
I 1308 erobret hospitallerordenen (senere kjent som Malteserordenen) øyene i Dodekanesene. I 1522 underlagt sultan Suleiman av Det osmanske rike. Etter at muslimene erobret Kreta i 1669 flyktet flere kretiske familier og søkte tilflukt på Lipsi og grunnla den nåværende bosetningen.
Under den italiensk-tyrkiske krig ble øya okkupert i mai 1912 av soldater fra Italia sammen med de øvrige øyene i Dodekanesene. Den italienske okkupasjonen varte fram til 1923 og ved Lausannetraktaten mellom Italia og Det osmanske rike (Tyrkia) ble Dodekanesene tildelt italienerne som døpte øyene til Isole italiane dell'Egeo, «de italienske egeiske øyer». Da Italia kapitulerte under den andre verdenskrig i november 1943 ble øyene besatt av tropper fra det nasjonalsosialistiske Tyskland. Det varte fram til mai 1945 da den foreløpige britiske administrasjonen overtok. Den 7. mars 1948 ble øyene formelt en del av det uavhengige Hellas.