Slaget ved Borodino

Bakgrunn

I juni 1812 marsjerte Napoleon inn i Russland og tsar Aleksander erklærte at dette var en fedrelandskrig. Napoleon håpet å kunne møte den russiske hæren i åpent terreng, for der å kunne utrydde den. Men den russiske krigsminister Michael Andreas Barclay de Tolly trakk styrkene tilbake og gjennomførte Brent jords taktikk. De franske styrkene kom etter hvert i en vanskelig situasjon, da forsyningslinjene stadig ble lengre.
29. august overtok Mikhail Kutuzov etter Barclay de Tolly som russisk øverstkommanderende, og da Napoleon nærmet seg Moskva, ble det besluttet å konfrontere ham i et forsøk på å stoppe videre framrykking. Ved byen Borodino i guvernementet Moskva fant Kutuzov at terrenget gjorde mulig et forsøk på å stoppe Napoleon. Det ble fra 3. september reist omfattende festningsverker av jord og tømmerstokker. Til høyre ble reist en redutt under kommando av Nikolaj Rajevskij, og på den venstre flanken ble det bygget tre skanser under kommando av Pjotr Ivanovitsj Bagration, og tilsammen utgjorde dette en sterk befestning.

Slaget

Anslaget over partenes styrker varierer, de fleste kilder antyder at 250 000 mann deltok i to omtrent like store hærer, og dette gjør slaget til et av de største i krigshistorien så langt.
Kl 5 om morgen 7. september beordrer Napoleon fullt frontangrep, en taktikk han ikke benyttet så ofte. Kongen av Napoli, Joachim Murat ledet et kombinert infanteri- og kavaleriangrep og inntok den sentrale Rajevskij-redutten. Russiske reserver ble satt inn og kampene bølget fram og tilbake med meget store tap på begge sider.
Den uventede franske offensiven fra vest hvor de også inntok en russisk redutt gjorde den russiske situasjonen vanskelig. Den venstre russiske forsvarslinjen ble liggende åpen og russerne trakk seg østover og laget en ny posisjon med landsbyen Utitza. Den venstre flanken ble derfor liggende isolert og åpne for angrep.
De franske styrkene angrep da Bagratonskansene, fire pilspissformede rettet mot vest ved Moskvaelven. Disse skulle støtte den russiske venstreflanken, da de her ikke hadde noen terrengmessige fordeler. Bagratonskansene ble i løpet av dagen stormet åtte ganger av franskmennene, men slått tilbake. Kampene bølget fram og tilbake med store tap på begge sider, blant annet den russiske kommandanten Pjotr Ivanovitsj Bagration ble så hardt skadet at han døde fem dager senere, og hans rolle i slaget har senere gjort ham til en russisk helt, blant annet oppkalte Josef Stalin Operasjon Bagration under andre verdenskrig etter ham. Kampene ved Bargratonskansene ble etter hvert så harde og kaotiske at de franske kommandantene i felt ba om forsterkninger fra Den keiserlige garden, noe Napoleon avslo. Den åttende gangen franskmennene stormet skansene, var dette angrepet så kraftig at det russiske artilleriet ikke klarte å stoppe dem og Bagraton beordret infanteriet i et motangrep før franskmennene kom fram til skansene. De kraftige kampene varte i rundt en time, og av de anslagsvis 60 000 franskmennene som ble samlet for stormangrepet, gikk opp til halvparten tapt.
Klokken 2 den følgende natten trakk de russiske styrkene tilbake i to kolonner til Semolino for å sikre at hæren ble holdt intakt og ikke gikk i oppløsning. Slik ville de komme seg og la de franske styrkene måtte operere fortsatt stadig lengre fra sine forsyningsbaser. Slik er de russiske bevegelsene og beslutningene et skoleeksempel på hvor avgjørende logistikk er i enhver krigføring.
Slaget sluttet uten noen tydelig seierherre, men russerne lyktes ikke med det som var deres hovedmål, å stoppe den franske framrykkingen. De store tapene på begge sider, gjør også slaget til et av de blodigste i krigshistorien så langt.