Flukten fra Sørstatene

Flukten fra Sørstatene (engelsk: «The Great Migration») var en folkevandring på 6 millioner afroamerikanere ut av rurale Sørstatene i USA og mot nordøst, midtvesten og vestlige USA fra 1910 til 1970. En del historikere har skjelnet mellom den første store migrasjonen (1910–1930), som talte anslagsvis 1,6 millioner utvandrere som forlot de hovedsakelig rurale sørstatsområdene for å komme til de nordlige og midtvestlige industrielle byene, og en andre store migrasjon (1940-1970), hvor 5 millioner eller flere flyttet på seg, inkludert mange til California og andre byer i vest. Mellom 1910 og 1970 flyttet svarte fra 14 sørstater til sør, særlig fra Alabama, Louisiana, og Mississippi, til andre regioner av USA. Flere byfolk med urbane ferdigheter flyttet i løpet av den andre migrasjonen. Ved slutten av den andre migrasjonen hadde afroamerikanere blitt en urbanisert befolkning. Mer enn 80 prosent levde i byer. Et knapt flertall på 53 prosent forble i Sørstatene, mens 40 prosent levde i Nordstatene, og 7 prosent i vestlige USA.

Årsaker

Mens emansipasjonserklæringen (Abraham Lincolns erklæring om frigjøringen av slavene) ble signert i 1863, mindre enn 8 prosent av den afroamerikanske befolkningen levde i de nordøstlige eller midtvestlige delene av USA. Dette begynte å endre seg i løpet av det neste tiåret. Ved 1880 var utvandring på veg fra sør til Kansas. Det amerikanske senatet beordret en undersøkelse av dette. I 1900 levde rundt 90 prosent av svarte fortsatt i Sørstatene. En del flyttet også til Canada for å finne en trygg havn fra rasister og motstanderne av abolisjonisme (opphevelse av slaveriet).
Mellom 1910 og 1930 hadde den afroamerikanske befolkningen økt med rundt 40 prosent i Nordstatene som et resultat av utvandring, hovedsakelig til de store byene. Byer som Detroit, Chicago, Cleveland, og New York City hadde de største økningene i begynnelsen av 1900-tallet. Svarte ble rekruttert til industriarbeid, eksempelvis med utvidelsen av Pennsylvania Railroad. Grunnet endringene ble konsentrert i byer, som også trakk til seg millioner av nye eller nylige europeiske innvandrere, økte spenningene mellom folk og folkegrupper som konkurrere for arbeid og boliger. Spenningene var ofte mest alvorlig mellom etniske irske som forsvarte deres nye posisjoner og områder, og nyankomne innvandrere og svarte.
Afroamerikanere flyttet som enkeltindivider eller i små familiegrupper. Det var ingen støtte eller initiativ fra myndighetene, men industrien i nord, slik som jernbane, kjøttindustrien, og skipsbygging rekrutterte folk. Den fremste faktoren for utvandring var raseskille, utstrakt mishandling, overfall, drap, lynsjing, fravær av borgerrettigheter og demokratiske rettigheter, og generelle mangelen på muligheter i Sørstatene. I nord kunne de finne bedre skoler, og menn hadde stemmerett (kvinner ble inkludert etter 1920), og den blomstrende industrien skape arbeidsmuligheter.

Demografiske endringer

Flukten fra Sørstatene førte først til store svarte samfunn i Nordstatene. Det er forsiktig beregnet at rundt 400 000 afroamerikanere forlot Sørstatene i tiden mellom 1916 og 1918 for å dra fordel av arbeidsmangelen i kjølvannet av den første verdenskrigen.
I hennes Pulitzerprisvinnende bok The Warmth of Other Suns (2010) beskrev journalisten Isabel Wilkerson utvandringen som «seks millioner svarte fra Sørstatene [som flyttet] ut av terroren til Jim Crow[-lovene] til en usikker eksistens i Nordstatene og Midtvesten». Denne betydelige hendelsen og den påfølgende striden for afroamerikanere for å tilpasse seg til de nordlige byene var emnet for kunstmaleren Jacob Lawrences Migrasjonserier, skapt da han var en ung kunstner og han ble raskt oppfattet som en av de mest betydningsfulle afroamerikanske kunstnerne i sin tid.
I 1910 var den afroamerikanske befolkningen i Detroit på 6000 mennesker. Den store utvandringen, og innvandring fra østlige og sørlige Europa førte raskt til at byen ble USAs fjerde største. Ved begynnelsen av den store depresjonen i 1929 hadde byens svarte befolkning økt til 120 000.
I 1900-1901 hadde Chicago en total befolkning på 1 754 473 innbyggere. Ved 1920 hadde byen fått ytterligere innbyggere på 1 million. I løpet av den andre bølgen av utvandringen fra Sørstatene i tiden 1940-1960 økte den afroamerikanske befolkningen i byen fra 278 000 til 813 000.
Tilstrømningen av afroamerikanere til Ohio, særskilt Cleveland, endret demografien i delstaten og særskilt i den viktigste industribyen. Før det store utvandringen er det beregnet at mellom 1,1 og 1,6 prosent av befolkningen i Cleveland var afroamerikanere. Ved 1920 var 4,3 prosent av Clevelands befolkning svarte. Antallet afroamerikanere i Cleveland fortsatte å vokse i løpet av de neste tyve året grunnet flukten fra Sørstatene.
Andre industribyer i nord og i midtvesten, som St. Louis, Baltimore, Philadelphia, Pittsburgh, Omaha, og New York City, fikk også en dramatisk vekst i deres afroamerikanske befolkninger. På 1920-tallet var New Yorks bydel Harlem blitt et sentrum for svart kultur, påvirket av amerikanske innvandrere som nye innvandrere fra området i og rundt Karibia.
Andre industribyer som ble mål for tallrike svarte innvandre var Buffalo og Rochester i New York, Boston,  Minneapolis, Milwaukee, Kansas City og St. Louis i Missouri, Columbus, Cincinnati, Grand Rapids i Michigan og Indianapolis, og mindre industribyer som Gary, Dayton, Toledo, Youngstown, Peoria, Muskegon, Newark, Flint, og Albany. Folk tenderte til å ta den billigste togbilletten og reise til områder hvor de hadde slektninger og venner. Eksempelvis var det mange fra Mississippi som flyttet direkte nordover med tog til Chicago, fra Alabama til Cleveland og Detroit, og i den andre utvandringsbølgen, fra Texas til Louisiana, og Mississippi til California.
Over hele Sørstatene førte flukten av afroamerikanere til at antallet svarte mennesker sank dramatisk i de fleste sørstatene. Eksempelvis i Mississippi gikk den svarte befolkningen fra rundt 56 prosent av befolkningen i 1910 til rundt 37 prosent ved 1970  og i Sør-Carolina minsket antallet svarte fra rundt 55 prosent av befolkningen i 1910 til rundt 30 prosent ved 1970.

Diskriminering og arbeidsforhold

Mens den store utvandringen sørget for at utdannede afroamerikanere kunne skaffe seg arbeid, bidro den også til en mobil samfunnsklasse og til betydelig diskriminering. Ettersom så mange mennesker utvandret i løpet av en kort tidsperiode, ble afroamerikanere ofte mislikt av den urbane euroamerikanske arbeiderklasse (mange av dem selv nylige innvandrere) som fryktet at deres mulighet til å forhandle om lønnsvilkår eller sikre arbeidsforhold, ble gjort mer usikkert med tilstrømningen av ny arbeidekonkurranse. En del av de som hadde størst frykt var de i mange tilfeller de siste innvandrere på 1800-tallet og de nye innvandrerne tidlig på 1900-tallet.
Afroamerikanere fikk i betydelig grad innpass som arbeidskraft i industrien, særlig innenfor stål-, bil-, skipsbygging og kjøttpakkeindustrien. Mellom 1910 og 1920 var antallet svarte ansatt i industrien nær doblet fra 500 000 til 901 000. Etter den store depresjonen kom stadig flere innenfor stål- og kjøttpakkeindustrien til å organisere seg fagforeninger på 1930- og 1940-tallet under den multietniske Congress of Industrial Organizations (CIO). Fagforeningene avsluttet raseskillet i mange jobber, og afroamerikanere begynte å avansere til mer faglært arbeid og til posisjoner som ledere.
Befolkningen vokste så raskt blant både afroamerikanske innvandrere og nye europeiske innvandrere at det ble knapphet på boliger i mange av de betydelige byene, og nye grupper konkurrerte om de eldste, mest medtatte bygningene. Etniske grupper skapte områder hvor forsvarte seg mot endringer. Diskriminering begrenset afroamerikanere til sammentrengte, folkerike nabolag. Den mer etablerte bybefolkningen tenderte til å flytte til nyere boligområder som ble opprettet i utkantene og forstedene. «Pantediskriminering»  og det som ble kalt for «redling» (røde soner eller skillelinjer)  i de indre bydelene begrenset nyere afroamerikanske innvandreres muligheter til bestemme deres egne boliger, eller få en rettferdig pris. I det lange løp bidro loven om boliger, National Housing Act, av 1934 til å begrense tilgjengeligheten av lån til urbane områder, særskilt de områdene som var bosatt av afroamerikanere.

Integrering og segregering

Da millioner av tidligere afroamerikanske slaver var traumatisert av voldtekt, lynsjinger og tilfeldige overfall påført av Ku Klux Klan og Jim Crow-lovene, unnslapp fra jordbruksområdene i Sørstatene til de nordlige byene, møtte de en nordstatsbefolkning nyere hvite innvandrere i konflikt med annen- og tredjegenerasjon innfødt hvite amerikanere. De afroamerikanske innvandrerne innså raskt at de hvite i nord fryktet tidligere slaver og var ikke som de hvite i Sørstatene som lynsjet først og spurte spørsmål etterpå. Så snart som dette ble kjent de undertrykte svarte massene i Sørstatene, begynte den store utvandringen.
I byer som Camden, Newark, New York og Chicago, ble de svarte i økende grad integrert i samfunnet. Da de levde og arbeidet tett på euroamerikanere, ble de skillelinjene som eksisterte mellom sterkere. Denne perioden markerte overgangen for mange afroamerikanere fra et levevis som bønder til urbane industriarbeidere.
Innvandrerne møtte ofte diskriminering i boligsituasjonen hvor hvite huseiere forsøkte å hindre innvandrerne fra å kjøpe eller leie leiligheter i såkalte hvite nabolag. I tillegg, da svarte flyttet inn i hvite nabolag, kom hvite etter hvert til å flytte ut av frykt for økning i kriminaliteten, voldtekt, narkotika og vold som ble tilskrevet nabolag med en stor svart befolkning. Disse tendensene bidro til å opprettholde «raseskillet» i nord. På slutten av 1950- og 1960-tallet var afroamerikanere «hyperurbane», mer tett konsentrert i de indre bydelene enn noen andre grupper i det amerikanske samfunnet.
Ettersom afroamerikanere innvandrere beholdt mange av sin kulturelle og språklige trekk fra Sørstatene, bidro slike kulturelle forskjeller til en følelse av «annerledeshet» i henhold til hvordan de ble møtte av andre som levde i byene før dem. Stereotypene tilskrevet svarte mennesker i løpet av denne perioden og påfølgende generasjoner er ofte avledet fra tradisjonene fra deres rurale bakgrunn i Sørstatene.

Den andre innvandringsbølge

Den store depresjonen på 1930-tallet minsket mobiliteten til viss grad som ble sett i den første migreringen, men som tok seg opp igjen under den andre verdenskrig. Etter de politiske og sivile framgangene som skjedde under den afroamerikanske borgerrettsbevegelsen i USA (1955-1968) særlig på 1960-tallet, begynte mobiliteten øke igjen.
Siden 1965 førte avindustrialiseringen i byene i nordøstlige og midtvestlige USA, samtidig med vekst i jobber i «det nye sør» med lavere levekostnader, tilknytning familie og slekt, forbedrete etniske relasjoner, har ført til at afroamerikanere har beveget seg tilbake til Sørstatene i betydelig antall. Så tidlig som 1975-1980 hadde syv sørstater hatt økt svart innvandring. Den afroamerikansk befolkning fortsatte å minske over det meste av nordøstlige USA, i særdeleshet med den svarte befolkningen i delstaten New York, foruten også i den nordlige delen av New Jersey, mens den økte i Sørstatene.
Den nye folkevandringen er jevnt spredt i Sørstatene, men konsentrert i de statene som de beste arbeidsmulighetene, særlig Georgia, Nord-Carolina, Virginia, Tennessee, Florida, og Texas. Andre sørstater som Mississippi, Louisiana, Sør-Carolina, Alabama, og Arkansas har opplevd liten vekst av afroamerikanere i denne andre bølgen.