Ernst Wollweber

Tidlig liv

Ernst Wollweber var sønn av en snekker. Som 15-åring, etter folkeskolen, tok han hyre som jungmann og tømmerfløter på elven Weser, som har sitt utgangspunkt der to andre elver, Werra og Fulda, flyter sammen i hans fødeby. Under første verdenskrig, fra 1916 til 1918, tjenestegjorde han i den keiserlige marines ubåtavdeling.
Under novemberrevolusjonen 1918 deltok han i matrosopprøret i Kiel og ble medlem i et soldatråd.

Politiker i Det tyske rike

I 1919 ble han medlem i KPD (det tyske kommunistiske parti) og deltok i marsopprøret i Sentral-Tyskland 1921. Wollweber steg fort i gradene i partiorganisasjonen og i 1921 ble han medlem av Sentralkomitéen og politisk sekretær for KPD-distriktet Hessen-Waldeck. To år etter ble han en av lederne for de militante avdelinger av KPD i Hessen-Waldeck, Thüringen og Schlesien. Wollwebers virksomhet førte til at han ble arrestert i 1924, og deretter anklaget for høyforræderi. Wollweber ble løslatt i 1926, og i 1928 ble han valgt til representant til det prøyssiske delstatsparlament, og innehadde den posten til 1932.  I 1929 ble han valgt til delstatsparlamentet for Niederschlesien, og fra 1932 til 1933 var han medlem av den tyske Reichstag.
I 1932 ble han leder i det tyske kommunistiske sjømannsforbundet («Einheitsverband der Seeleute, Hafenarbeiter und Binnenschiffer») og i 1933 sekretær i sjømannsinternasjonalen ISH («Internationale der Seeleute und Hafenarbeiter»).
Da det tyske kommunistiske parti ble forbudt i Tyskland etter Riksdagsbrannen (februar 1933), måtte Wollweber flykte til København, og senere til Leningrad.

Wollweber-organisasjonen

Han grunnla for den sovjetiske etterretningsorganisasjon NKVD i 1936 den såkalte Organisasjonen mot fascismen og til forsvar for Sovjetunionen, som gjennomførte sabotasjeaksjoner mot land som var fiendtlige mot Sovjetunionen, også de demokratiske landene Finland og Polen. Organisasjonen var hemmelig representert i Tyskland, Nederland, Belgia og Skandinavia. Gruppen utførte først og fremt bombeangrep med tidsinstilte bomber mot fartøy  fra land som støttet opprørersiden i den spanske borgerkrig. Sprengstoffet til angrepene ble i stor grad stjålet fra svensk gruvedrift, fra agenter i Kiruna og Luleå. Wollweberligaen anses å ha sprengt 16 tyske, 3 italienske og 2 japanske fartøy. Wollweber organiserte dessuten våpenleveranser til den republikanske regjering. Fra 1936 var Wollweber antagelig den aller høyest prioriterte ettersøkte av tysk Gestapo.
Hans organisasjons norske seksjon utviklet seg etter hvert til krigstidens mest aktive norske sabotasjeorganisasjon, senere kjent som Osvald-gruppen. Under ledelse av Asbjørn Sunde utførte den over 109 kjente aksjoner mot okkupantene i Norge inntil sommeren 1944, da organisasjonen ble oppløst etter ordre fra Moskva.
Wollweber var gift med norske Ragnhild Wiik og oppholdt seg for det meste i Oslo, som dermed ble hovedbasen for hans arbeid.

Fangenskap i Sverige

I 1940 måtte han rømme til Sverige, hvor han ble arrestert i mai samme år. Han satt i svensk fengsel under størsteparten av krigen – noe som trolig berget hans liv. Tyskerne krevde gjentatte ganger hans utlevering, og den svenske regjering var nær ved å gi etter. Men etter de tyske nederlagene på Østfronten, og etter at han fikk sovjetisk statsborgerskap, gav de etter for sovjetisk press og innvilget hans utreisesøknad til Sovjet i 1944.
Han oppholdt seg der på helsekur i Kislovodsk, og deretter kom han til Moskva.

Stasi-sjef

Etter krigen returnerte Ernst Wollweber til Tyskland og hadde forskjellige stillinger i ledelsen av DDRs skipsfartsadministrasjon. I vest ble det fra omkring 1950 hevdet at han hadde gjenopprettet Wollweber-organisasjonen, men disse ryktene finner ikke støtte i forskning.
Etter opprøret i Berlin i 1953, som førte til at sjefen for DDRs sikkerhetspoliti, Wilhelm Zaisser, ble fjernet, ble Wollweber i juli innsatt som Stasis nye leder, med rang som statssekretær. Han gjorde det som hovedanliggende å arbeide mot og svekke vestlige etterretningstjenester, fremfor alt den vesstyske Organisation Gehlen og senere Bundesnachrichtendienst (BND) . I mange taler skrøt han av avsløringer formentlige spioner, antagelig for å utvirke at hans statssekretariat atter skulle bli elevert til ministerium (etter hendelsene i 1953 var tjenesten blitt nedgradert).
I 1954 ble Wollweber dekorert med DDRs da nettopp innstiftede Vaterländischer Verdienstorden. Fra 1954 til 1958 var han dessuten medlem av sentralkomiteen i SED.
Wollwebers ledelse av Stasi og umåtelig skarpe stalinisme førte ham i konflikt med mer moderate politikere som Walter Ulbricht og Erich Honecker. 31. oktober 1957 søkte han om avskjed «av helsegrunner etter eget ønske», og ble etterfulgt som Stasi-sjef av sin stedfortreder Erich Mielke.
I årene etter ble han utsatt for forskjellige disiplinærvedtak fra partiets side. Han ble ekskludert fra sentralkomiteen i SED sammen med Karl Schirdewan på grunn av fraksjonsvirksomhet. Han fikk påpakning av partiet og måtte si fra seg sin plass i Volkskammer. Han levde deretter anonymt i Øst-Berlin, og virket som oversetter til sin død.
Hans død i 1967 gikk  upåaktet hen i DDR, allikevel ble urnen hans satt ned i gravanlegget «Pergolenweg» i Gedenkstätte der Sozialisten på Zentralfriedhof Friedrichsfelde i Lichtenberg.