Angrepet på Mers-el-Kébir

Bakgrunn

Etter Frankrikes fall i 1940 under annen verdenskrig og våpenhvilen mellom Frankrike og Tyskland, var Storbritannia bekymret for at den franske flåte kunne bli utlevert til Tyskland og kunne påvirke Storbritannias muligheter for å motta råvarer over Atlanterhavet og fra koloniene. Den britiske regjering fryktet at tyskerne ville ta kontroll over skipene til tross for artikkel 8, 2. avsnitt i våpenhvilebetingelsene, hvorpå den tyske regjering «høytidelig og fast erklærte at den ikke hadde til hensikt å fremsette krav vedrørende den franske flåte under fredsforhandlingene», og tilsvarende betingelser i våpenhvilen med Italia.
Hertil kom at admiral Darlan den 24. juni personlig hadde forsikret Churchill om at noe slikt ikke ville skje. (rent faktisk førte et tysk forsøk på å overta flåten i 1942 til at besetningene senket skipene i Toulon for at de ikke skulle falle i tyskernes hender). Det viste seg også senere at Hitler verken hadde til hensikt eller de fornødne midler til å gjøre noe slikt. Winston Churchill ga ordre til at den franske flåte (Marine Nationale) enten skulle fortsette krigen mot Tyskland, slutte seg til den britiske Royal Navy, seile til fransk havn i Vestindia eller skulle nøytraliseres for å forhindre skipene i å falle i tyske eller italienske hender.
Den franske flåte var vidt spredt. Noen skip lå i havn i Frankrike. Andre var unsluppet til havner under britisk kontroll, fortrinnsvis i Storbritannia eller i Alexandria i Egypt. I første trinn av Operation Catapult ble skipene i de britiske havner Plymouth og Portsmouth ganske enkelt entret om natten den 3. juli 1940.
På den største undervannsbåten den gang, den franske Surcouf, som hadde søkt asyl i Portsmouth i juni 1940 etter den tyske invasjonen av Frankrike, gjorde besetningen motstand og to britiske offiserer og en fransk matros ble drept. Angrepet på de franske fartøyene i havn skapte vrede blant franskmennene mot deres allierte og øket spenningene mellom Churchill og lederen av de frie franske styrker, general Charles de Gaulle.
De øvrige skip var to foreldede slagskip Paris og Courbet, destroyerne Triomphant og Léopard, åtte torpedobåter, fem undervannsbåter og en rekke mindre skip. Mange – heriblant Surcouf – ble senere benyttet av De frie franske styrker. Noen sjøfolk sluttet seg til De frie franske styrker, mens andre ble sendt hjem til Frankrike.

Angrepet

Den britiske styrke bestod av slagkrysseren HMS Hood, slagskipene HMS Valiant og Resolution, hangarskipet HMS Ark Royal samt en eskorte av kryssere og destroyere. Til tross for den noenlunde likevekt i styrke hadde britene avgjørende fordeler. Den franske flåten lå for anker i en trang havn og til tross for de utvetydige betingelser i ultimatumet, var den ikke forberedt på et angrep og var ikke klar til kamp. De tunge kanoner på Dunkerque og Strasbourg var på forskipet og kunne ikke straks bringes til å bære. De britiske slagskipene med 15 tommers kanoner hadde også en tyngre bredside enn franskmennenes.
Britene åpnet ild på lengst mulig avstand den 3. juli kl. 16.56. Franskmennene svarte omsider igjen, men ikke effektivt. Den tredje salven fra den britiske styrken, og den første som traff, forårsaket en eksplosjon i magasinet på Bretagne, som sank med 977 besetningsmedlemmer kl. 17.09. Etter omkring 30 salver stanset de franske styrker skytingen. I mellomtiden hadde britene skiftet kurs for å unngå beskytning fra de franske kystfortene. Slagskipene Provence og Dunkerque samt destroyeren Mogador ble beskadiget og satt på grunn av sine besetninger.
Det lyktes Strasbourg å unnslippe fra den beleirede havnen sammen med fire destroyere. Da disse fem skip satte kurs mot åpent hav, kom de under angrep fra en gruppe Swordfish-fly utstyrt med bomber fra Ark Royal. To av dem gikk tapt, men besetningene ble reddet av destroyeren HMS Wrestler. Bombeangrepet hadde ikke større virkning, og Somerville gav sine styrker ordre til å innlede forfølgelsen kl. 18.43. De britiske kryssere HMS Arethusa og HMS Enterprise rapporterte at de var i kamp med en fransk destroyer. Klokken 20.20 avblåste Somerville forfølgelsen fordi han følte at hans skip var dårlig plassert til en nattlig kamp. Etter å ha motstått enda et Swordfish-angrep kl. 20.55 uten skader nådde Strasbourg den franske havn Toulon den 4. juli.
Den 4. juli senket de britiske undervannsbåter HMS Pandora den franske korvett Rigault de Genouilly, som seilte fra Oran. Samme natt gjennomførte franske bombefly et gjengjeldelsesangrep mot den britiske flåten i Gibraltar uten større effekt. Da britene trodde at skadene på Dunkerque og Provence ikke var særlig alvorlige, gjennomførte britiske Fairey Swordfish-fly fra Ark Royal et angrep på Mers-el-Kébir om morgenen den 6 juli. En torpedo rammet patruljebåten Terre-Neuve som lå fortøyd ved siden av Dunkerque med en forsyning dybdebomber. Terre-Neuve sank hurtig og dens dybdebomber utløste en stor eksplosjon som forårsaket alvorlige skader på Dunkerque .

Etterspill

Det døde 1.297 franske sjøfolk døde og omkring 350 ble såret ved Mers-el-Kébir. Forholdet mellom Storbritannia og Frankrike ble alvorlig forverret, og tyskerne vant en stor propagandaseier.
Som gjengjeldelse ble adskillige tusen kvinner og barn fra Gibraltar, som hadde vært evakuert til det franskkontrollerte Marokko, utvist med makt og tvunget ut på overfylte transportskip, mens de måtte etterlate de fleste av sine eiendeler.
Statsminister Churchill redegjorde for operasjonen i Underhuset dagen etter, og sa at «Vi hadde håpet frem til ettermiddagen at våre betingelser ville blitt godtatt uten blodsutgytelser». Om berettigelsen av selve angrepet sa han at han overlot dette «med tillit til Parlamentet; til nasjonen, til De forente stater, til verden og historien». Mens parlamentsmedlemmer jublet entusiastisk, tok Churchill sin plass mens tårene strømmet ned over hans ansikt.
Den britiske admiral Somerville var ikke begeistret for aksjonen og sa at det var «den største politiske feiltagelse i moderne tid, og vil reise hele verden mot oss ... vi skammer oss alle ...»  Rent faktisk viste aksjonen at Storbritannia var innstilt på å fortsette krigen alene og samlet de britiske konservative omkring Churchill (selv om han var statsminister, var han ikke leder av partiet). Churchill selv erklærte senere at aksjonen betydde at «i de øverste regjeringskretser i USA ... var der ikke lenger tale om at Storbritannia ville gi opp.» Harold Nicholson rapporterte til Underhuset at han var blitt «befestet» av Churchills rapport om aksjonen.
De franske skipene i Alexandria i Egypt under kommando av admiral René-Emile Godfroy, herunder det gamle slagskipet Lorraine og fire kryssere, ble blokkert av britene i havnen den 3. juli og tilbudt samme vilkår som ved Mers-el-Kébir. Etter ømtålelige forhandlinger, som på britisk side ble ført av admiral Andrew Cunningham, innvilget den franske admiral den 7. juli å avvæpne sin flåte og bli i havn til krigens slutt. Der ble de til de sluttet seg til de allierte i 1943.
Den siste fase i Operation Catapult var et angrep den 8. juli med fly fra hangarskipet HMS Hermes mot det moderne franske slagskip Richelieu ved Dakar. En torpedo traff og skadet skipet.
Dunkerque, Provence og Mogador ble repareret delvis og seilet over til Toulon.
Den 27. november 1942 forsøkte tyskerne å erobre den franske flåte med base i Toulon, en operasjon der hadde kodenavnet Fall Anton. Alle skip av militær værdi ble senket av franskmennene, herunder Dunkerque og Strasbourg.