Gåshamna

Gåshamna, også kjent tidligere under navnene Russebukta og Konstantinovka, er en 2 km bred bukt sørvest i fjorden Hornsund, på nordsiden av Sørkapp Land på Spitsbergen, Svalbard. Bukta er tydelig avgrenset av Hornstullodden og det bratte Tsjebysjovfjellet (921 m) i øst, samt Schønningholmane, Höferpynten og Wurmbrandegga (414 m) i vest. Berggrunnen er grunnfjell, men den 4 x 3 km store og helt flate Gåshamnøyra mellom sjøen, fjellene og Gåsbreens morene, er helt dekket av kvartær-avsetninger med morenemasse og grus fra smelteelvene. Bukta har et sand- og grusdelta som flommer om våren. Fra sør kommer ei smelteelv fra Gåsbreen i sør, Nordfallbreen i sørøst og Nigerbreen i øst, sistnevnte oppkalt etter breens mørke morenedekke. Siden 1900 har Gåsbreen trukket seg betydelig tilbake i landskapet.  Selve bukta og Hornsundet har vært lite islagt i etterkrigstiden. 
Gåshamna har sitt nederlandske navn «Goeshaven», etter Axel Theodor Goes (1835-97), nederlandsk lege, zoolog og botaniker på Adolf Erik Nordenskiölds ekspedisjonen til Svalbard i 1861.
Det finnes frostskapte tundraformasjoner i grunnen, både steinsirkler og halvmåneformede former i øst ved Tsjebysjovfjellet. Det er forekomster langs fjellsidene i øst og vest av en rekke arktiske planter, som den sjeldne gulsildre (Saxifraga aizoides) og den litt mindre sjeldne stivsildre (Micranthes hieraciifolia). I Gåshamna hekker polarjo og rødnebbterne. Området tilhører Sør-Spitsbergen nasjonalpark.Gåshamna har både særegne naturformasjoner, og svært rike kulturminnedmerker fra hele fangstperioden på Svalbard.

Historie

Sand- og grusbunnen gjorde stedet egnet til å begrave døde fangstmenn. Den beskyttede bukta er blant de beste ankringsplassene på vestkysten, og forekomsten av gravjord har gjort stedet ettertraktet siden starten av den nederlandske og engelske fangstperioden (1600-tallet), fra perioden hvor virksomheten enda var landfast og ikke skipsbasert. Den engelske hvalfangsten etter grønlandshval brukte området sommerstid, og de tidligste restene omfatter spekkovner, hustufter og graver. Dete r rikelig med hvalbein men også noe rester etter slakting av hvalross. Det er også funnet harpuner, krittpiper og keramikk. Det er rester etter to hvalfangststasjoner, antakelig engelske fra 1618-50 - en på hver side av elvedeltaet i bukta. Begge stasjoner har både hustufter og graver, den østlige med 12 personer begravd - og man antar at aktiviteten var meget stor på 1600-tallet. 
Her er også rester etter den russiske pomorperioden (1800-tallet) og den norske fangstperioden (1900-tallet). På Höferpynten like ved den vestlige hvalfangststasjonen, står det fortsatt tufter etter den russiske pomorfangsten. Det antas at russerne ikke drev fangst her etter omkring 1820-30, i 1820 ble det funnet et havarert fangstskip, en lodje, med liket av 13 russiske fangstmenn om bord.  Den vestlige hvalfangststasjonen har en spekkovn (fra 1600-tallet) som norske fangstmenn på 1900-tallet brukte som fundament for fangsthytta Grødahlhuset med gravsted, begge er delvis synlige.
Den svensk-russiske meridianbue-ekspedisjonen 1898-1902 hadde en viktig stasjon i Gåshamna, i samtiden også kalt Russebukta. Konstantinokva-anlegget er oppkalt etter den russiske forskeren og storhertugen Konstantin Konstantinovitsj (1858-1915). Dette var et stort plankebygd anlegg for russisk ekspedisjonsovervintring 1899-1900, med bolighus, laboratorium og astronomisk observatorium. Bortsett fra observatoriet ble anlegget satt til å forfalle allerede etter denne ene overvintringen. Russerne hadde ansvar for trianguleringen på den sørlige del av Svalbard, med Gåshamna som base. Målet var å fastslå jordens form utfra en (korrekt) teori om at jorden var flattrykt ved polene - i så fall ville en meridiangrad på Svalbard vært litt kortere enn i tropene.  Det svenske ekspedisjonslaget bygde ei tilsvarende hytte på Crozierpynten i Sorgfjorden, hvor de hadde ansvar for trianguleringen på nordlige Svalbard.
Det britiske Northern Exploration Company drev noe undersøkelser i Gåshamna og den øvrige sørkysten av Hornsund på 1920-tallet, men fant ikke mineraler av verdi. Deres hovedbase var Camp Erna lengre vest, på vestkysten av Sørkapp Land etter utløpet av Hornsund.