Whitesnake

Bluesrock, 1978–1983

Whitesnake ble til under forutsetning av at David Coverdale skulle ha kontroll over bandets musikkstil, etter at Deep Purple hadde endt opp i et funk-rot som ingen ville være med på lengre. Coverdale ville tilbake til bluesrocken som hadde vært basisen for Deep Purple på hans første album med bandet, Burn fra 1974. 
Coverdale selv karakteriserte bandets musikkstil som «progressiv R&B», og de fikk straks et publikum i Storbritannia og Europa. Bandets første utgivelse, EPen Snakebite inneholdt hiten «Ain't No Love In the Heart of the City», og snart kom debutalbumet Trouble. Både kritikere og platekjøpere likte hva de hørte, selv om enkelte ikke kunne la være å sammenligne det med Deep Purple.
I 1979 utga de albumet Lovehunter som var like rotfestet i bluesrocken som forgjengeren.Før innspillingen av albumet Ready an' Willing i 1980 kom de tidligere kollegaene fra Deep Purple, trommeslager Ian Paice og keyboardist Jon Lord med i bandet. Interessen ble naturlig nok stor, og nå ble Whitesnake en av de store attraksjonene på konserter og festivaler rundt om i Storbritannia og Europa, men foreløpig var det ingen særlig interesse for bandet i USA.  
Albumet Ready an' Willing inneholdt kjempehiten «Fool for Your Loving», og i 1980 utga bandet også et konsertalbum som på mange måter ble definerende for den tidlige utgaven av bandet. Live...In the Heart of the City gikk helt til femteplass på album-lista i Storbritannia. Bandet var også hovedattraksjonen på den store rock-festivalen i Reading i 1980.
Det neste albumet, Come an' Get It kom ut i april 1981 og gikk raskt oppover listene. En andreplass på albumlista i Storbritannia bekreftet bandets popularitet. På denne tiden ble Coverdales datter syk, og Whitesnake ble lagt på is for en periode. Da Coverdale var klar for å spille igjen, skiftet han ut nesten hele bandet. 
Bare Lord og Coverdale var tilbake, mens Cozy Powell tok over trommene etter Ian Paice. Saints & Sinners het albumet som ble utgitt i 1982, og som inneholdt hit-singelen «Here I Go Again», som senere skulle bli en kjempehit verden over i ny heavy metal-versjon.
Whitesnake turnerte Storbritannia og Europa fra november 1982 til august 1983 med stor suksess, men nå ville Coverdale prøve lykken i USA for alvor.

Heavy og Glam, 1984–1990

Første forsøk på å overvinne publikum på den andre siden av Atlanterhavet var albumet Slide It In fra 1984. Det virket som om all konsentrasjon var rettet mot et gjennombrudd i «Statene», og interessen var dalende på hjemmefronten. Etter to år med innspillinger og markedsbearbeiding hadde Coverdale samlet nye musikere for å gjøre det store fremstøtet. Heavy metal og glam metal var blitt «mote-musikken» i USA fra midten av 1980-tallet, og Whitesnake sto nå klare for erobringen av det amerikanske kontinentet.
Etter flere år med stor suksess i Europa var det albumet 1987 som markerte bandets gjennombrudd i USA i nettopp 1987. Det solgte over åtte millioner eksemplarer, og singelene «Is This Love» og «Here I Go Again» (i ny versjon), toppet hitlistene rundt om i verden. Whitesnake ble nå karakterisert som glam rock og heavy metal, og denne musikkstilen var også et markant brudd med det «gamle» Whitesnake. 
Da oppfølgeren Slip of the Tongue kom i 1989 bestod besetningen blant andre av gitarlegenden Steve Vai. Likevel klarte ikke albumet å følge opp suksessen fra forgjengeren, og etter dette ble bandet oppløst for en periode.

1997–

Et nytt album, Restless Heart, ble utgitt først i 1997. Dette var egentlig et David Coverdale-soloalbum som ble utgitt under navnet David Coverdale & Whitesnake.
I 2003 gjenoppsto Whitesnake i anledning bandets 25-årsjubileum. Coverdale fikk med seg Doug Aldrich (gitar), Reb Beach (gitar), Marco Mendoza (bass), Tommy Aldridge (trommer) og Timothy Drury (keyboard). Denne besetningen holdt seg helt til 2005, da Mendoza forlot bandet, og ble erstattet av Uriah Duffy. 
De siste årene har bandet konsentrert seg om live-spilling og i februar 2006 kom Live....In the Still of the Night ut på DVD. Denne konserten ble filmet 20. oktober 2004 i legendariske Hammersmith Odeon (nå Hammersmith Apollo) i London, og låtutvalget tar for seg hele bandets karriere.
I 2008 kom studioalbumet Good to Be Bad, som fikk god kritikk og var etterlengtet av fansen som hadde fryktet at det ikke ville komme flere studioalbum fra bandet. Bandets neste studioalbum, Forevermore, ble gitt ut i 2011 på Frontiers Records. I 2015 kom albumet The Purple Album som inneholder nye versjoner av utvalgte låter fra Coverdales tre album som vokalist i Deep Purple, Burn (1974), Stormbringer (1974) og Come Taste the Band (1975) .