VM i sjakk 1972

Finalen i Verdensmesterskapet i sjakk i 1972 ble spilt mellom utfordreren Bobby Fischer og regjerende mester Boris Spasskij i Laugardalshöll, Reykjavík, Island. Fischer vant kampen 12½-8½.

Bakgrunn

Kampen ble spilt under den kalde krigen, men i en periode med avtagende spenning. Sovjetunionens sjakkskole hadde lenge hatt monopol på det høyeste nivået av sjakken. Spasskij var det siste tilskuddet i en uavbrutt rekke av sovjetiske verdensmestere, en rekke som gikk så langt tilbake som til 1948. Den eksentriske amerikaneren Fischer, på dette tidspunktet 29 år, var en verbal kritiker av den sovjetiske sjakkskolen. Han mente for eksempel at spillerne fra SSSR fikk en urettferdig fordel ved å gå med på tidlige remiser mellom seg i turneringer. Med en veldig fightervilje aksepterte Fischer sjelden remis i uklare stillinger. Forventningnene til Spasskij var enorme ettersom sjakk var en del av det politiske systemet for sovjeterne. Selv om Fischer ofte var beryktet for sin kritikk av hjemlandet ("Americans want to plunk in front of a TV and don't want to open a book..."), hvilte også et stort forventningspress på hans skuldre på grunn av den politiske betydningen matchen hadde.
Fischer mislyktes i å ankomme Island i tide for åpningsseremonien. I de påfølgende dagene var det tvilsomt om matchen ble spilt i det hele tatt, for det viste seg umulig for FIDE å etterkomme Fischers utallige krav, som f.eks. å forby tv-kameraer og en andel på 30% av tilskuerinntektene. Fischers opptreden var full av selvmotsigelser slik den hadde vært gjennom hans sjakkarriere. Til slutt fløy Fischer til Island, men først etter en overraskende dobling av premiefondet og mye overtalelse inkludert en telefonsamtale fra Henry Kissinger. Mange kommentatorer, spesielt fra SSSR, har antydet at alt dette (og hans fortsettende krav og ufornuftigheter) var med i Fischers plan om å psyke ut Spasskij. Fischers tilhengere sier at å vinne VM var hans stor mål i livet, at han rett og slett ville at settingen skulle være perfekt for det når han inntok scenen, og at hans opptreden ikke var noe annerledes enn hva den hadde vært de siste ti til femten årene.
Spasskijs sekundanter for matchen var Efim Geller, Nikolai Krogius og Iivo Nei. Fischers sekundant var William Lombardy. Følget hans besto også av advokaten Paul Marshall, hvis rolle i hendelsene i de følgende månedene ikke ville bli ubetydelige, og det amerikanske sjakkforbundets (USCF) representant Fred Cramer. Dommer i matchen var Lothar Schmid.
Før matchen hadde Fischer spilt fem partier mot Spasskij, med to remiser og resten seire i favør Spasskij. I kandidatmatchene på vei mot plassen som utfordrer til tittelen hadde Fischer knust solide spillere som Mark Taimanov og Bent Larsen 6-0, og hadde vunnet fire partier på rad i sin match mot tidligere verdensmester Tigran Petrosian. Før matchen var han derfor favoritt, selv om mange stormestere påpekte at Fischer på det tidspunktet ikke hadde vunnet ett parti mot Spasskij.
Matcher (dvs. en rekke partier mellom to motstandere) innebærer at begge spillerne forbereder flere sjakkåpninger veldig dypt, som spilles ofte gjennom matchen. Forberedelser for denne typen match inkluderer også analyser av åpningsvarianter som man vet motstanderen spiller. Fischer overrasket Spasskij ved å aldri å gjenta en åpningsvariant i løpet av matchen, og også ved å spille åpninger han aldri tidligere hadde spilt. I siste halvdel av matchen avvek Spasskij fra sine forberedelser og forsøkte å spille ut Fischer i varianter som antageligvis ingen av dem hadde forberedt, noe som dessverre ikke førte frem for den regjerende mesteren.