google/wiki40b huggingface dataset:
Eau Claire (Wisconsin)

Lokalt musikkmiljø

Chippewa Valley, spesielt Eau Claire, har skapt et stort antall indieband. Grupper som Bon Iver, Laarks, Megafaun, Peter Wolf Crier og S. Carey har oppnådd ulik grad av nasjonal og internasjonal suksess. Andre grupper, som for eksempel Daredevil Christopher Wright, Farms, Vacation Dad og Adelyn Rose har også fått positiv oppmerksomhet på den nasjonale scenen.
Eau Claire, Wisconsin er også hjemmet til en av de beste jazz programmene i nasjonen. Dens øverste universitet jazz ensemble har blitt tildelt prestisjetunge "Downbeat Magazine Award" for beste college jazz ensemble i landet seks ganger, den siste var i 2010. Samfunnet vert også Eau Claire Jazz Festival, som har eksistert siden 1968.
Populære destinasjoner for live musikk i Chippewa Valley omfatte: State Theatre, Grand Little Theater, House of Rock, Infinitea Tehuset, det Mousetrap, det Cabin (UWEC Campus), Higherground (UWEC Campus), Hoffy's Skate America, og den Sarge Boyd Bandshell i Owen Park der Eau Claire Kommunale Band presenterer fri familie-orientert programmering gjennom hele sommeren.
Country Jam USA i Eau Claire ble grunnlagt i 1987. I 1990 ble det første Country Jam, som ofte tiltrekker besøkende i sommermånedene, holdt i Eau Claire.
Mare Nostrum

Mare Nostrum (latinsk for «vårt hav») var det romerske navnet på Middelhavet. I årene etter Italias samling i 1861 ble begrepet gjenopplivet av italienske nasjonalister som mente at Italia var Romerrikets etterfølgerstat.

Romersk bruk

Begrepet «mare nostrum» var opprinnelig brukt av romerne til å referere til Tyrrenhavet etter deres erobring av Sicilia, Sardinia og Korsika under punerkrigene mot Kartago.
Innen år 30. f.Kr. hersket romerne fra Den iberiske halvøy til Egypt, og «mare nostrum» begynte å bli brukt om hele Middelhavet. Andre navn ble brukt, blant annet «Mare Internum» (De indre havet); navnet «Mediterraneum Mare» var ikke et av navnene som ble brukt derimot, da dette navnet var en senlatinsk oppfinnelse kun kjent brukt godt etter Romas fall.

Fascistisk bruk

Begrepet ble igjen brukt av Benito Mussolini i fascistisk propaganda, på lik måte som Adolf Hitlers lebensraum. Mussolini ville gjenreise Romerrikets storhet, og mente Italia var det kraftigste av middelhavslandene etter første verdenskrig. Han erklærte at «det tjuende århundre vil bli et århundre av italiensk makt», og lagde en av de kraftigste marinene i verden for å herske over Middelhavet.
Da andre verdenskrig brøt ut var Italia allerede en stor middelhavsmakt som styrte nord- og sørkysten av det sentrale havbekkenet. Etter at Frankrikes fall eliminerte den største trusselen i vest ble den britiske middelhavsflåten, med baser i Gibraltar, Malta, Kypros, Egypt og Palestina-mandatet den eneste trusselen mot italiensk sjømakt i middelhavet. Invasjonen av Albania, Hellas og Egypt, samt beleiringen av Malta forsøkte å utvide aksemaktenes kontroll over havet.
Mussolini drømte om å skape et italiensk imperium i hans mare nostrum, og støttet det fascistiske prosjektet – som skulle realiseres gjennom en fremtidig fredskonferanse etter den forventede aksemaktseieren – om et forstørret italiensk imperium; imperiet ville strekkes seg fra Egypts middelhavskyst til Det indiske hav ved Somalia og Øst-Kenyas kyst. Han refererte til tanken om å gjøre Middelhavet til en «italiensk innsjø». Dette prosjektet ble kjempet mot av de allierte marinene til sjøs samt de allierte armeer og motstandsbevegelser på land. For eksempel hadde Hellas uten større vanskeligheter blitt erobret av og inkorporert inn i Romerriket, mens den nye greske staten viste seg å være mer motstandsdyktig, og Hellas forble selvstendig fram til tyske tropper kom til Italias unnsetning. På tross av perioder med suksess oppnådde aldri aksemaktene å oppnå kontroll over havet gjennom slaget om Middelhavet. Ideen endte da Italia ble beseiret i september 1943.

Moderne bruk

Etter flyktningsskipbruddet utenfor Lampedusa i 2013 bestemte den italienske regjeringen å styrke det nasjonale middelhavspatruljeringssystemet med å sette til verks «operasjon Mare Nostrum», en militær og humanitær operasjon for å redde flyktninger og arrestere bakmenn.
Møkland

Møkland er ei grend og en matrikkelgård i Bø kommune i Nordland. Stedet ligger på Langøya, ved den indre (sørlige) delen av Møklandsfjorden. Møkland tilhørte opprinnelig Øksnes Vestbygd og var en av sju matrikkelgårder som ble overført fra Øksnes til Bø kommune i 1964.
Gårdsnavnet kommer fra gammelnorsk Miklaland (senere Myklaland) og betyr Storgården. Den korte y-en i navnet har gjennom årene gått over til ø i uttalen, en lydendring som er vanlig i norsk. Møkland, Andsletten og Sunnan grunneierlag søkte i 2013 om å få endret navnet fra Møkland til Mykland. Det samiske navnet på stedet er Mukladde - antakelig ei direkte tilpasning av det norske Mykland til samisk uttale. Andreleddet -land tyder på at gården må være fra vikingtida eller enda eldre, men gården er først nevnt i skriftlige kilder i 1567.
Beliggenheten med relativt bred strandflate og gode forhold for jordbruk, gjorde Møkland til en av de største gårdene i daværende Øksnes Vestbygd. Samtidig har stedet dårlige havneforhold og lang vei ut til fiskefeltene på yttersida, og i særlig kalde vintre har det hendt at den indre delen av Møklandsfjorden har frosset til. Dermed ble jordbruk hovednæring for folket på Møkland, mens fiske, gjerne drevet fra Tinden eller Skipnes lenger ute, ble attåtnæring. Antallet bosatte på Møkland nådde ca. 60 personer rundt 1900. Utover på 1900-tallet flatet befolkningsveksten ut.
Møkland hadde gårdsnummer 4 i Øksnes kommune. Etter endringa av kommunegrensene ble det gnr. 69 i Bø.
Fylkesvei 919 (Jennskarveien) passerer Møkland.
Hvit praktvikler

Utseende

En middelsstor vikler (vingespenn 13-17 millimeter). Forvingen er avrundet og hvit med et mørkbrunt tverrbånd og mørkbrun spiss. Bakvingen er lysbrun med fine, rødbrune tverrstriper.

Levevis

Larvene utvikler seg i bærene til geitved. De spinner gjerne sammen flere bær. De voksne sommerfuglene flyr i juni-juli.
Office de radiodiffusion-télévision française

Bakgrunn

ORTF var det fjerde statlige kringkastingsselskapet rekken og ble etablert 27. juni 1964 som erstatter for Radiodiffusion-télévision française (RTF) fra 9. februar 1949. De to første selskapene var Radiodiffusion française (RDF) fra 23. mars 1945 og Radiodiffusion nationale (RN) etablert 29. juli 1939. 
Det nye ORTF var ikke like tett bundet til den franske stat som RTF – som blant annet måtte få sine budsjetter og investeringsplaner godkjent av informasjonsministeren og finansministeren. Selv om ORTF hadde en uavhengig rolle av staten, var det likevel en viss kontroll fra landets regjering, blant annet på nyhetssendinger.
ORTF beholdt kringkastingsmonopolet i Frankrike, men opplevde hard konkurranse fra såkalte periferi-stasjoner – franskspråklige radiokanaler rettet mot det franske publikummet, men som sendte fra nabolandene via langbølge. Noen av disse periferi-stasjonene var Radio Monte Carlo (RMC) fra Monaco, Radio Luxembourg fra Luxembourg og Europe 1 fra Tyskland.

Kanaltilbud

ORTF drev tre riksdekkende radiokanaler og tre riksdekkende tv-kanaler:

Medlemskapet i Den europeiske kringkastingsunion

I 1950 hadde ORTFs forløper, RTF, vært bland 23 kringkastere som grunnla Den europeiske kringkastingsunion (EBU). Da ORTF ble oppløst i 1974, ble det franske EBU-medlemskapet overført til senderselskapet TDF, mens TF1 ble Frankrikes andre EBU-medlem. Antenne 2, France Régions 3 og Radio France hadde partnerstatus i EBU, men ble fullverdige medlemmer i 1982.
I 1983 ble de offentlige franske kringkasternes EBU-medlemskap overført til fellesorganisasjonen Organisme français de radiodiffusion et de télévision (OFRT). OFRT forvaltet EBU-medlemskapene og var bindeleddet mellom EBU og de offentlige kringkasterne i Frankrike. I 1992 ble OFRT avløst av Groupement des Radiodiffuseurs Français de l’UER (GRF) som fremdeles forvalter de offentlige kanalenes EBU-medlemskap.
Silky terrier

Silky terrier er en forholdsvis liten hund av terrierrasen, og regnes til miniatyrhundene. Rasen ble avlet frem i Australia, selv om dens aner er fra Storbritannia. Den er nært beslektet med Australsk terrier og Yorkshire terrier. I Nord-Amerika og Norge kalles den «Silky terrier» mens den i resten av verden kalles «australsk silky terrier».

Ytre

Silky terrier er en liten og kompakt terrier med korte ben, 23 - 26 cm mankehøyde, alert og aktiv. Pelsen er et kjennetegn, den er lang, skilt langs ryggraden, og fargen er grå og hvit eller blå og mahogni. Pelsen beskrives som «glatt, fin og skinnende». Hundens proporsjoner, hode og legeme samt ønskede pelsfarger og markeringer er nøye beskrevet i rasestandarden.
Hunden bør være litt lengre enn den er høy, ca. 1/5 lengre enn mankehøyden. Den ble tidligere benyttet under jakt på slanger og smågnagere, så kroppen bør passe til denne rollen. Pelsen trenger mye og jevnlig stell og vask for å beholde silkeaktigheten. Den skal være lang, men ikke så lang at den rekker ned til gulvet. Pelsen på snute og ører klippes vanligvis kortere. Både han- og hunhunder skal være mellom 22 og 26 cm høye og mellom 4 og 6 kg tunge.
Silky terrieren har et sterkt, trekantet hode. Øynene er små og mandelformede. I rasestandarden er lyse øyne angitt som en feil. Ørene er små, V-formede og stående. Hundens hale er rett og ikke for høyt båret, og den har små, nesten katteaktige, poter.
Zhou Youguang

Bakgrunn

Zhou flyttet i ung alder med sin familie til Suzhou, og begynte senere å studere ved Saint John's University i Shanghai (1923), der han tok hovedeksamen i økonomi men også tok kurs i lingvistikk. Han brøt av i 1925 under 30. mai-bevegelsen og studerte så en kort tid ved Guanghuauniversitetet, hvorfra han ble uteksaminert i 1927. Zhou var så en stund utvekslingsstudent i Japan.

Karriere

Han arbeidet så som bankier og økonom utenlands (for det meste i New York City), men vendte hjem til Shanghai i 1949 etter at Folkerepublikken Kina var blitt opprettet.
I 1955 ble han utnevnt av regjeringen til å lede en komite som skulle reformere det kinesiske språk i den hensikt å tilrettelegge for bedre bekjempelse av analfabetismen. Mens andre komiteer hadde til oppgave å fremme standardkinesisk som nasjonalt referansespråk og for å forenkle de kinesiske skrifttegn, skulle Zhous komite utvikle et bedre romaniseringssystem. Oppgaven tok tre års intensivt arbeid. Pinyin ble Folkerepublikkens offisielle romaniseringssystem i 1958. Det tjener bare som uttalerettesnor, og ikke som et alternativt skriftspråk.
Under kulturrevolusjonen ble Zhou, som så mange andre intellektuelle, tvunget til å flytte ut på landet for å bli «omskolert». Han tilbragte to år i en arbeidsleir.
Etter 1980 samarbeidet Zhou med Liu Zunqi og Chien Wei-zang om å oversette Encyclopædia Britannica til kinesisk.
Zhou fortsatte sitt forfatterskap og publisistiske virksomhet også senere. Blant hans verker er Zhongguo Yuwen de Shidai Yanjin 中国语文的时代演进,  oversatt til engelsk av Zhang Liqing og publisert i 2003 som The Historical Evolution of Chinese Languages and Scripts. Etter 2000 har han skrevet minst ti bøker, men ikke alle er blitt publisert, på grunn av problemer med den kinesiske sensur. Han utviklet seg til en forkjemper for politisk reform og kritiker av det kinesiske kommunistiske partis angrep på tradisjonell kinesisk kultur da det kom til makt.
Bibingka

Bibingka er en tradisjonell dessert og festmat på Filippinene. Den ligner svært på goanesisk bebinca. Det finnes mange oppskrifter og varianter, men vanligvis er ingrediensene rismel, eggeguler, sukker, smør, kokosmelk og bakemel. Blant de vanligere variasjoner er å servere kaken med ost fra carabaomelk og saltede egg.
Retten inngår som nærmest obligatorisk ved store feiringer som til brylluper, jul og påske.
Den filippinske tilberedelsen av bibibgka er svært lik den goanesiske, men i den indiske varianten fra Goa er det ikke så vanlig å benytte rismel. Før servering bres den med smør eller margarin, og drysses med sukker.
Arktitsjeskij Institut-øyene

Arktitsjeskij Institut-øyene (russisk Острова Арктического института) er en liten øygruppe med smale øyer dekket av tundra. De ligger i Karahavet, om lag 173 km nord for kysten av Sibir og 45 km sør for nærmeste øygruppe, Izvestij TSIK-øyene.
Avstanden mellom den nordlige og sørlige enden av øygruppen er 49,5 km og på det bredeste er den bare 21 km fra øst til vest. Den største av øyene heter Bolsjoj («Stor»).
Det er mye pakkis i havet omkring Arktitsjeskij Institut-øyene gjennom den lange vinteren, og klimaet er hardt. Også om sommeren har det vanligvis vært mange isflak i havet.
Øygruppen hører under Krasnojarsk kraj i Russland og er en del av Det store arktiske nasjonale naturreservatet, det største naturreservatet i Russland.
Arktitsjeskij Institut-øyene er oppkalt etter Det arktiske og antarktiske forskingsinstitutt i Sovjetunionen.
Øya Sidorova er oppkalt etter den sibirske handelsmannen og gullgruveeieren Mikhail K. Sidorov (1823–1887), som hadde en visjon om å utvikle handel langs Nordøstpassasjen.
Fotball under Stillehavslekene 1975

Fotball under Stillehavslekene  1975. Fotball var en av flere sporter som var med i de femte Stillehavslekene som ble arrangert i Guam i perioden 1. til 10. august 1975. Det var femte gangen som fotball var med på programmet under stillehavslekene. Det var en turneringer for menn.
Insuetaspis

Utseende

En ganske stor (40-50 millimeter), bred trebukk, en av de største artene i Mallaspini. Kroppen er ganske blank og litt bronseaktig brunlig. Antennene er kraftige, noe lengre enn kroppen hos hannen og noe kortere hos hunnen. I alle fall de midtre leddene har en fiolett glans. Hodet er firkantet, minst så langt som bredt, med en bred, V-formet midtfure i pannen. Fasettøynene er ganske små og sitter langt framme på hodet. Kjevene er ikke forstørrede. Pronotum er omtrent trapesformet med en lang, skarp pigg litt foran bakhjørnet på hver side. Scutellum er nokså stort, trekantet, med flekker av påfallende, lysgul bestøvning. Dekkvingene er rundet tilsmalnende bakover, med skarpt markerte, rettvinklede "skuldre", uten opphøyde ribber. Beina er forholdsvis kraftige.

Levevis

Larvene borer i død ved, ofte i døde røtter. De etterlater seg grove ganger i veden. Utviklingen tar flere år. Disse billene besøker ikke blomster, og mange arter er nattaktive. En del av dem kommer til lys.

Utbredelse

Arten er utbredt i Mellom-Amerika (Nicaragua, Costa Rica, Panama).
Korsvoll (Oslo)

Korsvoll er et boligstrøk i Oslo, med villa- og rekkehusbebyggelse.

Beliggenhet

Det grenser til Kringsjå i nordvest, Nordmarka i nord, Brekke i øst, Nydalen i sørøst, Tåsen i sør, og Nordberg i vest.
Grunnet nærhet til Nordmarka er Korsvoll et populært strøk for barnefamilier. På Korsvoll ligger Korsvoll barneskole. De fleste som går på Korsvoll barneskole begynner på Nordberg ungdomsskole. Noen velger også å begynne på Engebråten.

Idrettslaget

Korsvoll har et aktivt idrettsmiljø med fotball som den største aktiviteten. 6.september 2003 var det offisiell åpning av kunstgressbanen på Korsvoll. Herrelaget i fotball rykket opp i 2. divisjon i 2005-sesongen og forsvarte plassen med en god 8.-plass i 2006-sesongen etter en særdeles sterk høstsesong. Sesongen 2007 og 2008 endte med 9.-plass.  Korsvoll IL  har nå fremmet forslag om å bygge en idrettshall på Korsvollbanen.
Kongsvinger og Omegns Boligbyggelag

Kongsvinger og Omegns Boligbyggelag ble startet 14. desember 1945 og opererer i Kongsvinger, Nord- og Sør-Odal kommuner i Hedmark.
Boligbyggelaget har ca. 6 700 medlemmer og forvalter 3 000 boliger i 78 borettslag, sameier og andre selskap.
Kongsvinger og Omegns Boligbyggelag er en del av Norske Boligbyggelags Landsforbund (NBBL).
La clemenza di Tito

Bakgrunn

I juli 1791, det siste leveåret til Mozart, var han alt godt i gang med å skrive Tryllefløyten, da han ble bedt om å komponere en opera seria. Bestillinga kom fra impresarioen Domenico Guardasoni, som bodde i Praha og som hadde fått i oppdrag om å skaffe et nytt verk for å feire kroningen av Leopold II av Det tysk-romerske rike som konge av Böhmen. Seremonien fant sted 6. september og Guardasoni hadde fått oppdraget om operaen i juni. Det var derfor ikke mye tid. 
Guardasoni tok først kontakt med Antonio Salieri, den mest kjente komponisten av italiensk opera i Wien på den tiden, men Salieri var for travel. Librettoen, som opprinnelig ble skrevet av Metastasio 40 år tidligere, ble kortet ned av hoffdikteren Caterino Mazzolà. Guardason tok så kontakt med Mozart, som han kjente via Don Giovanni, og var overbevist om at den unge komponisten kunne klare å lage en opera på den korte tiden. Mozart nølte ikke med å ta i mot tilbudet, som var det dobbelte av det han normalt fikk for en opera i Wien. Den første biografen til Mozart, Niemetschek, hevdet at operaen ble gjort ferdig på bare 18 dager, og i så stor hast at secco-resitativene ble skrevet av en annen komponist, trolig Süssmayr, som en tror var elev av Mozart. Andre forskere mener derimot at Mozart hadde arbeidet på operaen over lang tid, kanskje siden 1789. Det er nesten helt sikkert at noe av musikken til La clemenza di Tito var skrevet i april 1791.

Framførelser

Urpremieren fant sted noe timer etter kroningen av Leopold. Rollen som Sesto hadde kastratsopranen Domenico Bedini. Operaen ble første gang framført offentlig 6. september 1791 i Praha. 
Operaen forble populær i mange år etter at Mozart døde. Den var den første operaen til Mozart som ble satt opp i London, 27. mars 1806. Med i besetningen var John Braham som lenge hadde sunget sammen med Nancy Storace, som hadde vært den første Susanna i Figaros bryllup i Wien.

Instrumentering

Operaen er instrumentert for to fløyter, to oboer, to klarinetter (eller bassettklarinett og bassetthorn), to fagotter, to valthorn, 2 trompeter, pauke og strykere. Basso continuoen i de «tørre» resitativene utføres på cembalo og cello. Under historisk informerte oppføringer brukes ofte hammerklaver.
Elisas univers

Konsept

Elisas univers var et studiobasert sjekkeprogram med publikum i salen der de inviterte kandidatene på scenen fikk seg en overraskende flørt med en ukjent person. Deltagerne skulle også sjekke opp hverandre på nye måter for å finne ut hva fungerer og hva bør unngås når man prøver å få draget på noen. I tillegg ble et par fra publikum plukket ut til en kveld med opplevelser sammen, der kameraet fulgte «seansen» på kloss hold. Det var også muligheter for å møte igjen en tidligere flamme eller noen man hadde møtt en gang og som man ikke helt kunne glemme.

Anmelderne

Programmet fikk hard medfart av anmelderne, og VGs anmelder var blant de krasseste. «En programleder som hverken kan te seg eller snakke tydelig, får en helt time til tøv!» og «Plumpe vitser, plumpe selverkjennelser, plumpe replikker. Plumpe sjekkeforsøk», var noe av det anmelderen skrev. Dagbladets anmelder var heller ikke begeistret og omtalte det som «nok et søplete sjekkeshow». Han mente imidlertid at programlederen klarte seg bra og gav programmet terningkast tre.
Leptohyphidae

Utseende

Små til middelsstore døgnfluer (nymfene er 3-10 mm lange). Nymfene er litt flate, hodet bredt og avrundet med ganske små fasettøyne og lange antenner. Thorax er forholdsvis langstrakt, beina korte med kraftige lår. Bakkroppen er temmelig kort med trakégjeller på sidene av ledd 2-6. De på ledd 2 er store og danner et skjold som dekker de øvrige gjellene og verner dem fra mudder. De øvrige gjellene er enkle eller to-flikete. De tre haletrådene har bare korte hår og er omtrent så lange som bakkroppen.

Levevis

Disse døgnfluene lever mest i sakteflytende elver, der nymfene vandrer rundt på bunnen. De er hovedsakelig planteetere.
Libris (bokhandel)

Libris er en norsk bokhandelkjede. Kjeden eides inntil 2010 av NorgesGruppen, og deretter av Norli Libris.
Libris og Interbok ble slått sammen 17. oktober 2005 under navnet Libris. I oktober 2010 inngikk Norli Gruppen og NorgesGruppen Bok og Papir AS avtale om å fusjonere selskapene. Kjedenavnet Libris skulle beholdes. Det nye selskapet blir eid med 51 % av Aschehoug og 49 % av NorgesGruppen Fusjonen ble i første omgang stanset av Konkurransetilsynet Fusjonen ble godkjent i april 2011 av Konkurransetilsynet under forutsetning av at det nye selskapet solgte seg ned i sju handelsområder, Trondheim, Kristiansand, Drammen, Kongsberg, Lillehammer, Haugesund og Levanger, der markedsmakten ble vurdert som for stor.
Den internasjonale organisasjonen for sivil luftfart

Historie

I november 1944 ble 55 land og myndigheter invitert til en luftfartskonferanse i Chicago. Vertskapet var den amerikanske regjeringen, i samarbeid med dets allierte land. 54 land møtte til konferansen, hvor Chicago-konvensjonen om sivil luftfart ble undertegnet av 52 land den 7. desember 1947. Dette var starten for ICAO, som ble offisielt opprettet i 1947 etter at konvensjonen var ratifisert av et tilstrekkelig antall land. Norge ratifiserte konvensjonen den 5. mai 1947.
I tillegg til at Chicago-konvensjonen beskriver hvordan ICAO skal organiseres, la den til rette for harmonisering av regelverk og framgangsmåter for å fremme sikkerheten og forenkle og effektivisere luftfart over landegrensene.

Chicago-konvensjonen

Konvensjonen inneholder en overordnet avtale om blant annet rettigheter og ordning av lufttrom, registrering og sikkerhet for luftfartøy og rettigheter til luftfart mellom land. Det er utarbeidet 18 Annexer til konvensjonen som inneholder detaljerte standarder og anbefalte framgangsmåter for hvert sitt fagområde innen internasjonal luftfart. Det er en betingelse at en følger disse standardene dersom en ønsker å benytte seg av de rettighetene som Chicago-konvensjonen gir. Annexene danner i praksis grunnlaget for luftfartsregelverket, ikke bare for luftfart mellom land, men også innenfor landegrensene.
I tillegg utarbeider ICAO en rekke dokumenter med retningslinjer innen luftfart, blant annet for ordning av tilsyn med luftfart, miljøpåvirkning, navigasjon etc.

ICAO-koder

ICAO-koder må ikke forveksles med IATA-koder, som bygger på et annet system.

Flytyper

Alle flytyper har sin egen ICAO-kode på fire bokstaver. Denne brukes også i forbindelse med flygeleder, samt innsendelse av reiseplan. En Boeing 737-400 vil ha koden B734, mens en Boeing 737-800, vil ha koden B738.