Poros

Geografi

Landskapet er meget kupert og fjellrikt. Det høyeste punktet er Vigla på 358 meter i den vestlige og sentrale delen av øya. Som følge av øyas topografi og geologi, små kiler og sesongpregede bekker som flyter gjennom trange daler i de sørlige  og nordøstlige delene. Den vestlige og nordlige delen av øya har jevne åser og grunne daler. Sandstrender er begrenset til sørkysten av øya, unntatt en bukt i den nordlige delen som heter Vayionia.

Geologi

Øyas geologi består av sedimentert fjell bestående av kalkstein og sandstein fra de geologiske tidsepokene mesozoikum til kenozoikum, foruten vulkansk fjell fra neogensk tid. Øya er tektonisk med dype innsnitt og en del av en tertiær tektonisk mélange. Det er karstiske synkehull i øyas fjellmasse av kalkstein, og det er kalksteinsgrotter med stalaktitter. Synbare maritime fossiler er hovedsakelig funnet i kalkstein, ingen forekomst av edelsteiner eller forekomster av jern er kjent.

Historie

Nyere undersøkelser antyder at Poros har vært befolket siden gresk bronsealderen. Graver på øya har blitt datert til mykensk tid, og menneskeskapte strukturer har eksistert siden minst 1000 f.Kr.

Antikken

Den antikke polis Kalaureia var en gang lokaliseringen av et asyl dedikert Poseidon. Ruinene av den er fortsatt tilgjengelig på en åstopp i nærheten av byen. Dette asyl kan ha vært knyttet til helligdommene ved Geraistos og Tainaros. Antikkens historikere hevder at Poros i den arkaiske perioden var hjem til et amfiktyoni, en form for religiøst-politisk stammeforbund, «et forbund av naboer». Dette var en forbud av bystatene Poros, Athen, Prassiai, Egina, Epidauros, Hermione, Troizen, Nauflion og  Orkomenos. Det er imidlertid ingen bevis for dette, og moderne forskere mener at amfiktyoniet kan ha vært en hellenistisk oppfinnelse. En meget stor festival ble funnet i den hellenistiske perioden i ruinene av asylet Kalaureia sammen med en plakett som feiret «fornyelsen» av det kalaureiske forbund.

Bysantinsk tid

I bysantinsk tid ble Poros og de andre øyene stadig angrepet av pirater. Under osmansk tid forble Poros relativt uavhengig, og bidro i 1821 til den greske uavhengighetskrigen mot den osmanske undertrykkelsen.

Russisk flåtebase

Med Küçük Kaynarca-traktaten mellom Det russiske keiserdømmet og Det osmanske riket som ble undertegnet 10. juli/ 21. juli 1774, sikret Russland seg fri skipsfart for sin flåte, både for handelsflåten som krigsflåten, gjennom havene som tilhørte osmanerne. Etter hvert som russisk flåteaktivitet økte, økte også behovet for en forsyningsbase, og landområder ble tatt ved utkanten av byen Poros. Omfattende fasiliteter for å lagre materialer, kull og mat ble bygd, foruten også en fabrikk for å produsere skipskjeks. 
Etter den greske frigjøringen rekvirerte guvernør Ioannis Kapodistrias anleggene for den greske militærflåten, og tilbød russerne en alternativ lokalisering i en bukt i nærheten. De nye fasilitetene var langt større og ble benyttet av russiske skip gjennom hele 1800-tallet. Antallet russiske beboere i Poros økte og selv en russisk skole ble etablert. Da den russiske flåteaktiviteten til sist minsket, minsket også aktiviteten på basen og tidlig på 1900-tallet var det kun en enkelt russisk vakt igjen. Stedet ble deretter gitt den greske marine av den russiske tsar, men gikk aldri helt ut av bruk, og de forlatte bygningene ble etterlatt i forfall. Ruinene, i forseggjorte utskårne steiner, ble merket som et verneverdig, beskyttet arkitektonisk monument i 1989.