Bergmynte

Utseende

Dette er en flerårig urt som er noe forveda nederst. Plantene blir sjelden høyere enn 40 cm høy. Bladene er ovale, svakt tannete, stilkete. Blomstene sitter i dusker i forgreina topper. Begeret har fem like fliker. Krona er rødfiolett med mørkfiolette støtteblad. Plantene har en sterk krydderlukt.

Utbredelse

Bergmynte finnes stort sett på baserik grunn i edellauvskog, furuskog, skogkanter, kratt, berg og rasmark. Arten er ganske vanlig på Østlandet og i fjordstrøk på Vestlandet. Lenger nordover finnes den spredt på gunstige (lokalklima og jordsmonn) steder til Nordland. Verdensutbredelsen er Europa og Vest-Asia, men på grunn av bruken som krydder kan den påtreffes som menneskespredd utover dette også.
Bergmynte eller kung har gitt opphav til begrepet «kungsfølget» som har vært brukt blant norske botanikere som betegnelse på en gruppe plantearter som har sin hovedutbredelse i lavlandet på Østlandet og indre fjordstrøk på Vestlandet. Disse plantene tåler ganske kalde vintre, men krever høy sommertemeratur. Kravet til sommertemperatur fører til at lokalklimatiske forhold også er viktige og plantene finnes typisk i solvendte (sør-sørvestlige) skråninger eller rasmark under bergvegger. Eksempler på arter som gjerne regnes til kungsfølget er stavklokke, bakkemynte, mørkkongslys, filtkongslys og fagerknoppurt. Totalt blir gjerne rundt 40 arter regna til denne gruppa. Oppfatningen er at disse plantene vandret inn til Østlandet etter siste istid og etterhvert spredde seg over fjellet til Vestlandsfjordene i varmere perioder og at senere kaldere klima forklarer hvorfor de ikke finnes i fjellstrøka mellom hovedutbredelsene. Begrepet ble først brukt av geologen, etnografen og botanikeren Andreas M. Hansen (1857–1932) i 1904.

Navn

Det systematiske slektsnavnet, Origanum er en latinisering av gresk «origanon» som er navn på en krydderplante hos Hippokrates og Aristofanes, ca. 400 f.Kr. Artsepitetet vulgare betyr vanlig. Systematisk navn ble gitt arten av Linné i første utgave av Species plantarum, 1753.
Denne arten har i Norge to vanlige navn: bergmynte og kung. Axel Blytt bruker begge navn i sin flora, som etter Blytts død ble ferdigstilt og utgitt av Ove Dahl i 1906. Lids flora bruker kung i alle utgaver fram til sjette utgave i 1994 da begge navnene brukes. I foreløpig siste utgave brukes kun bergmynte. Knut Fægri bruker også bergmynte som norsk navn i Norges Planter (1960). Dette er også navnet som brukes i Artsdatabankens navnebase (januar 2017)
I Ove Arbo Høegs innsamling av folkelige navn (Planter og tradisjon fra 1976) er kung og varianter av dette (skorakung, bergakung, kongsgres m.fl.) vanligst. «Bergmynte» har han bare en innsamling av. Et annet selvstendig navn som ble registrert flere steder er «røyspost» med varianter. Dette navnet kommenterer Fægri og han mener at «-post» har sammenheng med den sterkt aromatiske lukta og at det er en variant av «pors» som i pors og finnmarkspors. Forstavelsen «røys-» peker trolig på at plantene ofte kan finnes i rasmark og steinrøyser.
Navnet «kung» har ifølge Fægri ikke opprinnelse i konge (som majestet), men går tilbake til klassisk tid og gresk navn «konile» (latin: «cunile») med tilsvarende varianter i andre germanske språk. Dette navnet ble brukt om aromatiske planter på samme måte som origanon.

Bruk

Planten er en velluktende krydderurt og kan brukes i matlaging, oftest til pastaretter men også til pizza. I dagligvarebutikken selges den tørket, knust og fylt på glass under navnet «oregano».
Bruk av bergmynte til mat og som medisin har svært lang tradisjon i Norge, noe som også indikeres av de mange folkelige navnene (jfr. at Fægri fører navnet kung tilbake til klassisk tid). I"Planter og tradsisjon" beskriver Høeg mange innsamlinger av informasjon om at planta har vært brukt som krydder i pølser, supper, kjøttretter og som te.