google/wiki40b huggingface dataset:
Blåbær

Utbredelse

Blåbær er en vanlig plante i store deler av Europa, men mangler i lavlandet ved Middelhavet. Den finnes også på Færøyene, Island og et sted på Grønland. I Asia finnes den i deler av Sibir, samt i nordlige Anatolia og Transkaukasia. I USA og Canada er den vanlig i de vestlige statene. De amerikanske plantene er av og til blitt skilt ut som en egen art, Vaccinium oreophilum. I Norge vokser blåbær på store deler av landarealet fra havets nivå opp til og med lavalpin sone. Den finnes helst på sur, næringsfattig jord i skog eller heier, gjerne med podsolprofil. Den forekommer opp til 1700 moh. i Jotunheimen.

Forvekslingsmuligheter

I Nord-Amerika kalles et lignende bær for blueberry, men da refererer en til Vaccinium corymbosum, som er en beslektet plante. Disse er ofte noe større enn blåbær, og har mildere smak. De kan enklest skilles fra blåbær ved at de mangler den karakteristiske lilla fruktsaften, hvilket gjør dem blekgrønne inni. Disse markedsføres ofte som "blåbær" i butikker.

Anvendelse

Bærene er tradisjonelt ettertraktet til safting og sylting, og spilte i tidligere tider en viktig rolle i matauken. Næringsverdien var lenge anslått som moderat, men nyere forskning har avdekket at bærene er meget rike på antioksidanter. De inneholder dessuten vitamin C og i tillegg garvestoffer, fruktsyrer, flavoner, karotin, jern og magnesium.
I folkemedisinen er bærene kjent for sin stoppende virkning ved diare og de skal også ha effekt på sukkersyke. Fra enkelte hold har det blitt hevdet at blåbær også har en gunstig innvirkning på synet. Sammenhengen er imidlertid uklar, og har ikke blitt funnet i medisinske undersøkelser.
Darya-ye Noordiamanten

Darya-ye Noor («Sea of Light», «River of Light» eller «Ocean of Light»; også stavet Darya-i-Noor, Darya-e Noor og Darya-i-Nur) er en av de største diamanter i verden. Den veier 182 karat (36,4 g). Fargen, blek rosa, er svært sjelden for diamanter. Den ble funnet i India.
Darya-ye Noordiamanten befinner seg i Irans sentralbank i Teheran i Iran.
Edward Vernon

Edvard Vernon  (født 12. november 1684 ved Westminster; død 30. oktober 1757 i Nacton i Suffolk) var en britisk admiral.

Bakgrunn

Vernon var andre sønn til James Vernon, statssekretær for Vilhelm III av England.

Militær

Etter å ha sluttført studiene sine ved Westminster School gikk Vernon i år 1700 inn i Royal Navy som frivillig på skipet HMS «Shrewsbury».
Han tjenestegjorde på forskjellige skip de neste fem årene og ble løytnant i 1702. I 1706 ble han kaptein på HMS «Rye», som en del av flåten til Cloudesley Shovell. 
I mai 1728 gikk han inn i parlamentet og var til stede der da Robert Jenkins fortalte om hendelsen hvor han visstnok skal ha fått ørene sitt avskåret av den spanske kystvakten i Karibia. Dette førte til krigen om ørene til Jenkins i 1739 hvor viseadmiral Vernon førte en flåte samnen med generalmajor Thomas Wentworth. Vernon erobret Porto Bello, en spansk koloniby, men klarte ikke å ta Cartagena de Indias i 1741 som endte i katastrofe. Den godt forsvarte festningen i Cartagena, dårlig vær og sykdom hos mannskapet førte til store britiske tap og de måtte til slutt trekke seg tilbake til Jamaica. 
Etter flere sykdomsutbrudd og krangling med Wentworth reiste Vernon tilbake til Storbritannia og ble valgt som parlamentsmedlem for Ipswich. Nyhetene  om Cartagena førte etter hvert til at regjeringen til Robert Walpole måtte gå av. Vernon forble i marinen i fire år til, før han pensjonerte seg i 1746.

Grogg

Vernon er mest kjent for ordren han ga i 1740 om at romen til mannskapet skulle bli spedd ut med vann. Siden vannet var dårlig filtrert og smakte emment ga han også en daglig dose sitronsaft opp i drikken, og selv om Vernon ikke var klar over det på den tiden førte denne daglige dosen med C-vitamin til at sjømennene hans var friskere enn andre sjømenn, og hadde færre tilfeller av f.eks. skjørbuk. 
Resten av Royal Navy fulgte raskt opp og skal da ha kalt den nye drikken for «grog» etter kallenamnet til Vernon, «Old Grog». Dette navnet skal han ha fått fordi han vanligvis gikk i en frakk av stoffet grogram.
Gulskogen

Gulskogen er en administrativ bydel i Drammen med 4 472 innbyggere per 1. januar 2011. Bydelen har fått sitt navn fra Gulskogen gård.
Gulskogen hørte tidligere til Strømsgodset kommune. Denne kommunen ble allerede i 1843 slått sammen med Skoger. I 1964 ble Skoger og Drammen kommune slått sammen.
Etter at Gulskogen kjøpesenter utvidet lokalene i 2010, har mye av sentrumshandelen flyttet seg hit. NSBs verkstedområde Sundland, som ligger øst på Gulskogen, er vedtatt omregulert hovedsakelig til boligformål, og en ny bydel vil reise seg her fra 2018.

Historie

Strømsgodset var navnet på prestegjeldet fra gammelt av, og bar navnet etter Strømgårdene, hvorav én av dem var en stor hovedgård for et visst antall gårder rundt om i Drammensdalen. Strømsgodset var en egen kommune helt til 1843, da ble det en del av Skoger, som i 1964 ble en del av Drammen.
Av skoler på Gulskogen er Strømsfjerdingen skole den eldste, fra 1784. På Gulskogen sto også Drammens nyeste skole klar i 2001, nemlig Gulskogen skole, som kostet omtrent 168 millioner NOK.
Da Randsfjordbanen ble åpnet i 1868 fikk bydelen jernbane- og veiforbindelse over til Landfalløya.
McDonald Observatory

McDonald Observatory er et astronomisk observatorium beliggende nær det kommunefrie området Fort Davis i Jeff Davis County i Texas. Anlegget ligger på Mount Locke i Davis Mountains i West Texas, med ytterligere fasiliteter på Mount Fowlkes, omtrent 1,3 km mot nordøst. Stedet eies av University of Texas og finansieres primært gjennom delstatens Texas' budsjett.
Tennis under Stillehavslekene 1969

Tennis under Stillehavslekene  1969. Tennis var en av flere sporter som var med i de tredje Stillehavslekene som ble arrangert i Port Moresby i Papua Ny-Guinea i perioden 16. til 23. august 1969. Det var tredje gangen som tennis var med på programmet i stillehavslekene. Det var tre lagkonkurranser, en for menn,en for kvinner og en mixedturnering.
Karl Egil Hanevik

Tjeneste og virke

Hanevik har skrevet flere bøker om norskproduserte våpen, blant annet om Krag-Jørgensen-geværet og Kongsberg-Colten.
Han var sjef for Hærens jegerkommando i Rena leir i åtte år fram til 2004. Etter HJK var Hanevik sjef for avdelingen for rådgivning og struktur i Heimevernets stab og tjenestegjorde senere ved NATO-hovedkvarteret i Brussel.
Hanevik ble i desember 2011 utnevnt til sjef for spesialoperasjonsavdelingen i Forsvarsstaben. Han var sjef for spesialoperasjonsavdelingen i Forsvarsstaben fram til den ble nedlagt ved utgangen av 2013 i forbindelse med opprettelsen av staben for Forsvarets spesialstyrker. Han var norsk liaisonoffiser og Senior National Representative til US CENTCOM i USA fra 2014-2016.
Sérgio Vieira de Mello

Bakgrunn

Sergio Vieira de Mello studerte først ved Det føderale universitetet i Rio de Janeiro, men dro til Europa for å fortsette sine studier. Etter et år ved Universitetet i Fribourg dro han til Paris, der han studerte filosofi ved Sorbonne. 
Vieira de Mello fullførte foreløpig studiene i 1969.

Karriere for FN

Han flyttet til Genève og begynte å arbeide for FNs høykommissær for flyktninger. Han gjennomførte oppdrag i felt i forbindelse med kriser i Bangladesh og Kypros. I 1974 avla han doktorgrad ved Sorbonne. Ytterligere en doktorgrad fulgte i 1985.
Da Mosambik vant uavhengighet fra Portugal i 1975 ble Vieira de Mello leder for UNHCRs arbeid i landet. Han var senere i Peru før han ble utnevnt til høykommissærens spesialutsending i Kambodsja. I årene 1981 til 1983 var Vieira de Mello politisk rådgiver for UNIFIL i Libanon. På 1990-tallet fikk han oppdrag knyttet til rydding av landminer i Kambodsja og Jugoslavia og arbeidet med flyktningproblematikken i Sentral-Afrika. 
I 1996 ble Vieira de Mello assisterende høykommissær for flyktninger. To år senere ble han FNs visegeneralsekretær for humanitære spørsmål og koordinator for nødhjelp, en post han besatte til 2001. 
Vieira de Mello ble i 1999 FN-utsending i Kosovo. I desember samme år ble han utnevnt til sjef for UNTAET, FNs midlertidige administrasjon i Øst-Timor. I denne rollen forberedt han selvstendighet for Øst-Timor, noe landet oppnådde i mai 2002. Vieira de Mello ble deretter utnevnt til FNs høykommissær for menneskerettigheter. 
I mai 2003 ble han utpekt til FNs spesialutsending i Irak. Vieira de Mello ble, sammen med 22 andre, drept da en selvmordsbomber slo til mot FNs hovedkvarter på Canal Hotel i Bagdad 19. august 2003.
Vieira de Mello ble i 2003 post mortem tildelt FNs menneskerettighetspris. Sergio Vieira de Mello Foundation er opprettet til hans minne.
Gutt (bok)

Gutt (engelsk Boy) er en selvbiografi av Roald Dahl, skrevet for barn og utgitt i 1984. Den norske oversettelsen ved Tor Edvin Dahl utkom i 1986.
En stor del av boken handler om hendelser på kostskolen. Noe er fra sommerferiene i Norge. Boken avsluttes med at Dahl får jobb i Øst-Afrika, og reiser dit. Hendelsene der skildres i På egne vinger (norsk utgave 1987).
Hafslo

Den tidligere kommunen Hafslo

Hafslo var tidligere en egen kommune. Hafslo ble opprettet som formannskapsdistrikt i 1837. Kommunen besto da av Ytre Kroken, Ornes og Kinsedal på østsiden av Lustrafjorden og Solvorn, Ytre Hafslo, Veitastrond, Indre Hafslo og Eikum på vestsiden av Lustrafjorden. Hafslo kommune hadde denne utstrekningen frem til 1963 da Hafslo, Jostedal og Luster kommune ble slått sammen til den nye storkommunen Luster kommune. Ved sammenslåingen bodde det 2 384 personer i Hafslo kommune.
Louis Auguste Blanqui

Biografi

Blanqui studerte juss og medisin, men var mer opptatt av politikk, og han ble snart kjent for sine radikale meninger. 
Blanqui deltok aktivt i julirevolusjonen i 1830. Under Ludvig Filip Is regime holdt han fast ved de republikanske doktrinene, noe som førte til at han gjentatte ganger ble idømt fengselsstraffer. Han var en av lederskikkelsene bak Société des Saisons og var delaktig i deres væpnede opprør. For dette ble han dømt til døden i 1840, en dom som senere ble omgjort til livsvarig fengsel. Han ble satt fri under februarrevolusjonen i 1848 og gjenopptok straks sine angrep på samfunnets institusjoner. 
Han grunnla Société républicaine centrale, hvis voldsomme metoder gjorde at han havnet i konflikt med mer moderate republikanere, og i 1849 ble han dømt til ti års fengsel. I 1865, da han igjen ble dømt til fengsel, denne gang av keiserdømmet, greide han å rømme, og fortsatte sine propagandakampanjer fra utlandet. Etter det alminnelige amnestiet i 1869 vendte han tilbake til Frankrike. 
Blanqui fortsatte å bruke sine voldsomme metoder, og i 1870 stod han bak to mislykkede demonstrasjoner: 12. januar ved begravelsen til Victor Noir (en journalist som ble skutt av Pierre Bonaparte) og 14. august da han forsøkte å komme over våpen i en kaserne. Da keiserdømmet falt 4. september, startet Blanqui den politiske klubben og avisen La patrie en danger. Han tilhørte den gruppen som midlertidig kom til makten 31. oktober, noe han igjen ble dømt til døden for 17. mars 1871. Noen dager senere utbrøt de voldsomme opprørene som førte til Pariskommunen. Blanqui satt i fengsel og kunne ikke delta i opprøret, men ble likevel valgt inn i Pariskommunens styre. I 1872 ble han dømt til deportasjon sammen med de andre revolusjonære som hadde overlevd kommunens fall. Blanquis sviktende helse gjorde imidlertid at dommen ble omgjort til fengsel. I 1879 ble han valgt til byfullmektig i Bordeaux. Til tross for at valget straks ble kjent ugyldig, ble Blanqui satt fri. Han begynte omgående å agitere igjen.
Etter en tale ved et revolusjonært møte i Paris 1. januar 1881 ble han rammet av et slaganfall og døde. Han ble begravd på Père-Lachaise i Paris.

Påvirkninger

Blanquis ideer sammenfattes i det som kalles blanquismen, og går ut på at organiserte grupper av revolusjonære med vold skal overta makten i kapitalistiske og reaksjonære regimer. De revolusjonære oppretter deretter et diktatur, og bruker siden sin makt for å innføre et regime som bygger på eiendomsfellesskap. Enkelte av Blanquis revolusjonære ideer påvirket den etterfølgende generasjonen kommunister.
Bello Horizonte

Geografi

Byen ligger sør i Canelones i Costa de Oro, ved bredden av Río de la Plata.
Philipp Degen

FC Basel

Degen har vært med å vinne den sveitsiske ligaen hele tre ganger, og cupen en gang. Han har også spilt Mesterligaen under sin tid i Basel.

Borussia Dortmund

Degen gikk til Dortmund på Bosman-overgang fra sin sveitsiske klubb.
Sesongen 2005/2006 i Bundesliga endte med en 7.-plass for hans nye tyske klubb, hele 29 poeng bak vinnerne Bayern München. Degen spilte 31 kamper og skårte et mål i sin første sesong, noe som skaffet han interesse fra andre klubber. Degen bekreftet selv i mai 2006 at den engelske klubben Tottenham Hotspur var en av klubbene som var interessert i han. 
Sesongen 2006/2007 endte Dortmund enda lenger ned, på 9.-plass. Degen spilte 27 seriekamper denne sesongen. Sesongen 2007/2008 viste seg å bli den dårligste, med en 13.-plass, bare 9 poeng unna nedrykk. Degen selv spilte kun 10 seriekamper. Borussia Dortmund kom seg imidlertid til den tyske cupfinalen, men tapte der for Bayern München 19. mai 2008. Det ble også Degens siste kamp for Borussia Dortmund, etter at han tidligere i sesongen hadde takket nei til det nye kontraktstilbudet fra Dortmund, og klubben ikke ville forhandle mere.

Liverpool

20. mai 2008 ble det kjent at Degen vil skrive under for Merseyside-laget 1. juli 2008, og kommer på Bosman-overgang fra Dortmund. Etter at overgangen var et faktum sa Rafael Benitez om Degen, «Han er en offensiv spiller med stor energi og vinnermentalitet. Hans styrke er å gå framover og jeg er sikker på at han vil vise seg å bli en forsterkning for vår tropp.». Degen blir dermed den andre sveitseren, etter Stephane Henchoz, som spiller for Liverpool FC. Hans første kamp for de røde, var en treningskamp 12. juli mot Tranmere Rovers.
Senere i måneden fikk Degen en lyskeskade, som medførte at han måtte igjennom en operasjon, og ble satt utenfor starten av sesongen 2008/2009. Like etter at han var tilbake fra flere ukers rehabilitering fra lyskeoperasjonen, fikk Degen sin første kamp fra start in en ligacup-kamp mot Crewe Alexandra som Liverpool vant 2-1 på Anfield, der han brakk to ribben etter en kollisjon med lagkamerat Sami Hyypiä og ble satt utenfor i to måneder. Tilbake fra skaden fikk Degen etterhvert prøve seg i en ny ligacup-kamp mot Tottenham i november, og ble igjen skadet med en metatarsalskade i en fot, noe som satte han ute av spill i en lengre periode og først den 9. januar 2009 ble Degen friskmeldt av skaden sin. Degen rakk imidlertid ikke før å bli frisk, før han igjen ble skadet i en reservelagskamp mot Manchester United den 29. januar, som satte han utenfor i nye fire til fem uker. Degen var først tilbake som innbytter i en reservelagskamp mot Hull City den 23. april.

Landslagsfotball

Han debuterte i en vennskapskamp mot Forente arabiske emirater 9. februar 2005 og har pr 20. mai 2008 spilt 29 A-landskamper for Sveits og 14 ganger på U21-landslaget før det. Degen spilte for Sveits i VM i fotball 2006, fram til de ble slått ut av Ukraina i straffespark-konkurranse i åttendedelsfinalene. Degen var også med i troppen da Sveits arrangerte EM i fotball 2008 sammen med Østerrike, men fikk ikke spille noen av de tre gruppekampene før Sveits ble slått ut.
Fiat G.212

Ulykker

Et fly av denne typen var involvert i Superga-ulykken den 4. mai 1949, hvor hele det italienske fotballaget, Grande Torino omkom.
Den transmongolske jernbane

Den transmongolske jernbane knytter sammen den transsibirske jernbane fra Ulan-Ude i Russland med Jining i Kina, via Ulan Bator i Mongolia. Linjen ble bygd mellom 1949 og 1961. Den er stort sett enkeltsporet i Mongolia og dobbeltsporet i Kina. Sporvidden i Russland og Mongolia er 1 520 mm, mens den er 1435 mm i Kina.
Andre viktige stoppesteder i Mongolia er Sükhbaatar, Darkhan, Choir, Sainshand og Zamyn-Üüd, mens kinesiske Erenhot er grensestopp der en endrer sporvidde. Viktige bilinjer går til  Erdenet og Baganuur.

Historie

Utbyggingen av jernbanen i Mongolia begynte i 1947, nådde Ulan Bator i 1950 og den kinesiske grense i 1955. Før dette hadde de eneste jernbanelinjene vært korte godslinjer.

Operasjon

Det mongolske jernbaneselskapet Mongolyn Tömör Zam frakter 80 % av alt gods og 30 % av alle reisende i Mongolia. De fleste togene har to lokomotiv for å minske sjansen for forsinkelser i det store, sparsomt befolkede landet.
Mongolske og russiske tog bruker sporvidden 1 520 mm, mens Kina bruker normalspor med bredden 1435 mm. Hver gong togene krysser grensen må de derfor bytte hjul. Hver vogn blir løftet og boggiene endret. Dette, sammen med toll- og passkontroll, gjør at grensepasseringen kan ta flere timer.
Landgang (sjøfart)

Innretningen

En landgang er en sjømannsinnretning som fungerer som trapp mellom skipet og kaia som skipet ligger ved. Landgangen er gjerne fastmontert på skipet og hengslet, slik at den er unna veien når den ikke er i bruk, mens den kan svinges ut og den ene enden senkes. Hengslingen gjør at innstigningsvinkelen kan endre seg etter høyden til kai-/bryggenivå, som vil variere med tidevann og graden av lastens tyngde. Trinnene er derfor gjerne innoverbuet slik at der er en noenlunde vannrett sone å trå ned på.
Når man ligger til kai, senkes landgangen ned langs skipssiden for å gi ombord- og ilandstigningsmulighet for mannskap og besøkende, eventuelt også for turister. For losen, som må gå ombord eller forlate skip i åpen sjø brukes leider. Dette er en taustige som slippes ned langs skipsseiden   
Store moderne skip har gjerne en luke i skroget, der spesielt passasjerskip følger en standard som gjør det enkelt å kople til en landgangsbro eller sluse som er en del av havneutstyret på større steder. Denne kan forlenges, heves og senkes hydraulisk.

Mannskap

Mannskapet på et skip har vanligvis fri adgang til landgang når skipet er klarert ved kai. Disse kan besøke stedet for å gjøre private innkjøp, se seg om eller være turister hvis de har fri fra oppgaver på skipet når det ligger ved kai. Mannskapet orienteres om betingelsene for å gå i land, primært med tanke på forventet liggetid.

Turister

Passasjerferger og cruiseskip kan også gjøre bruk av tradisjonelle landganger for sine passasjerer. Turister betaler for opplevelser og kan ha interesse av å gå i land for å se stedet eller spesielle severdigheter.
Marie Louise Moestue

Familie

Hun var datter av presten Erik Frederik Barth Horn (1829-1899] og Josefine Schjøtt (1837-1914). Hun vokste opp på Nes i Romerike og i Horten, før familien flyttet til Kristiania. I 1892 giftet hun seg med Frithjof Christopher Moestue. Ekteparet fikk to barn før ektemannen døde i 1897.

Utdannelse og yrkesliv

Marie Louise Horn studerte klaver med Marie Thielesen og Ragna Goplen i Kristiania, der hun også tok sangtimer hos Mally Lammers. Så dro hun utenlands for å fortsette studiene. I Berlin studerte hun komposisjon med Sigurd Lie og professor Grunecke, og sang med Wilma Monti. Deretter mottok hun sangundervisning fra Désirée Artôt de Padilla i Paris.
I 1896 utga hun sin første komposisjon, som var en melodi til Vilhelm Krags dikt I Kvæld er det Julekvæld.
Etter ektemannens død fikk hun ansettelse i hans fetters papirforretning, "Emil Moestue A/S". Samtidig ga hun sangtimer, og dette førte etter hvert til at hun engasjerte seg i foreningsliv for musikkpedagoger. Hun var en av stifterne av Kristiania Musiklærerforening i 1904. I årene 1909-1912 var hun formann i foreningen, og ble senere æresmedlem. I 1913 var hun norsk representant på den første internasjonale kongressen for musikkpedagoger, som ble avholdt i Berlin. I 1914 stiftet hun Norske Musiklæreres Landsforbund, og var forbundets formann i fire år, for siden å bli æresmedlem også her.
Hun virket også som komponist, og utga en rekke komposisjoner og arrangementer.
I 1911-1914 studerte hun musikkhistorie ved tyske biblioteker, og i 1925 var hun i Roma for å studere gregoriansk kirkemusikk.
I 1926 var hun med på å stifte Norsk Notestik & Forlag. Hun var dessuten redaktør for tidsskriftet Musik for Hjemmet i to år.
Bernhard von Sachsen-Weimar-Eisenach

Tidlige år

Prins Bernhard ble født 30. mai 1792 i Weimar, som det syvende barn av Carl August von Sachsen-Weimar-Eisenach. Han lot seg verve til den prøyssiske hær og i 1806 kjempet han med Hohenlohe-Ingelfingens hær. I 1809 lot han seg verve til den saksiske hær og han kom til å kjempe under kommando av marskalk Jean Baptiste Bernadotte under slaget om Wagram.

Waterloofelttoget

Prins Bernhards 2. brigade av den 2. nederlandske divisjon (Sedlnitsky) var de første av hertugen av Wellingtons styrker som ankom korsveien ved Quatre Bras. Prins Bernhards brigade holdt sammen med 1. brigade, som ankom senere, korsveien i nesten 24 timer fra sent om ettermiddagen 15. juni 1815, til omkring kl. 15 den 16. juni, og forhindret dermed marskalk Michel Ney og den venstre flanke av den franske L'Armée du Nord i å innta korsveien innen hertugen av Wellington og større allierte styrker ankom for å konsolidere den 2. divisjon og kjempe i slaget ved Quatre Bras. Det suksessfulle forsvaret av korsveien utført av de to brigadene i den nederlandske 2. divisjon var en av den viktigste aksjonene av noen av koalisjonens brigader under hele Waterloofelttoget.
Under slaget ved Waterloo hadde prins Bernhard kommandoen over de allierte styrker som holdt gårdene ved Papelotte, Frichermont og La Haie på den ytterste venstre enden av hertugen av Wellingtons frontlinje. De hadde stor strategisk viktighet, ikke bare fordi at hvis disse styrker lot seg overløpe kunne franskmennene flankere Wellington, men også fordi det var fra den retningen Wellington forventet og fikk prøyssisk støtte. Selv om Duruttes 4. franske divisjon under slaget kortvarig fikk et fotfeste i Papelotte, ble det aldri inntatt.

Senere liv og familie

I årene etter Waterloo utmerket han seg som hærfører av en nederlandsk divisjon i den belgiske kampanje i 1831 (tidagerskampagnjen), og 1847–50 hadde han kommandoen over styrkene i Nederlandsk Ostindia. Han døde 21. juli 1862 i Liebenstein.
Han giftet seg med Ida av Sachsen-Meiningen, datter av Georg 1. av Sachsen-Meiningen, den 30. mai 1816 i Meiningen. 
Prins Bernhards sønn, William Augustus Edward, kjent som Prins Edward av Sachsen-Weimar (1823–1902), lot seg verve til den britiske hær og utmerket seg i Krimkrigen, ble oberst i 1. Life Guards, og senere britisk feltmarskalk.
Hans datter Amalia giftet seg med prins Henry av Nederlandene.
Usta (sommerfugl)

Utseende

Middelsstore (vingespenn 50-80 millimeter), lyst gråbrune påfuglspinnere med øyeflekker på alle vinger. Vingene er tynt skjellkledte og litt gjennomsiktige. Forvingen har et bredt, litt mørkere tverrbånd, bakvingen er gråhvit.

Levevis

Larvene lever på ulike trær og busker. De 8 cm lange larvene til Usta terpsichore blir samlet inn og spist i noen områder.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Afrika.