Incest

Definisjon

I de fleste kulturer omfatter incest-begrepet seksuelt samkvem mellom søsken og mellom personer i rett oppstigende og nedstigende linje, det vil si mellom  foreldre og barn eller mellom besteforeldre og barnebarn, og så videre.
Barneombudet har på sine hjemmesider definert incest som seksuell omgang mellom nære familiemedlemmer i nedstigende eller horisontal linje, eller mellom en voksen i en foreldrerolle og et barn, en definisjon som også omfatter ste- og adoptivforeldre. Å ha seksuell omgang med mindreårige er også et seksuelt overgrep.
I antropologien regner man det såkalte incesttabuet for en etisk og sosial regel som har vært så å si universell. De fleste mennesker har reagert med sterk avsky mot seksuell omgang mellom søsken og mellom foreldre og barn, og i de fleste kulturer har det vært straffbart. Også hos de andre menneskeapene finnes sosiale mekanismer som forebygger incest.

Blodskam/incest i norsk rettshistorie

Definisjonen av hvilke seksuelle forbindelser som representerer incest og hvilke som ikke gjør det, samt straffen for slike forbindelser har variert gjennom historien. Ifølge historikeren Anne Irene Riisøy som har har forsket på norsk seksuallovgivning og rettspraksis i perioden 1100-1600 ble kriminaliseringen av denne formen for sex og fastsetting av viktige rettsprinsipper innført allerede i middelalderen, flere hundre år tidligere enn man hittil har trodd. Dette fremgår av doktoravhandlingen Sex, rett og reformasjon fra 2006.
På 1600-tallet kom nye, strenge, verdslige lover som søkte å regulere folkets seksualliv. I Christian IVs Norske Lov av 1604 er blodskam uteglemt, men inkluderes i og med en forordning i 1619. I Christian Vs Norske Lov av 1684, kap 13, pkt 13, defineres det «at ligge i et ont Levnet tilsamme og avle Børn» som en forbrytelse for de som «ere hindanden i andet Leed, eller andet og tredie Leed, eller i tredie lige Leed beslægtede, eller i samme Leede besvogrede». Straffen er inndragelse av all formue og straffarbeid ved fiskeleiene i Nord-Norge eller bergverkene (Røros/Kongsberg) i 2 til 4 år avhengig av «syndens» størrelse. I tillegg måtte forbryterne skrifte offentlig i kirken. Ved annen gangs forbrytelse «bør de uden Naade straffis paa deris Liv».
Samme kapittels pkt 14 omhandler blodskam i nære ledd: «De som sig i de forbudne Leed imod Guds Lov, enten i Blod, eller Svogerskab, forsee, straffis paa deris Liv, og derforuden, saa fremt samme Blodskam er begangen baade med Fader og Søn, eller baade med Moder og Daatter, eller af Fader med Daatter, eller af Søn med Moder, da skulle Kroppene, naar de halshugne ere, kastis paa en Ild og opbrændis.»
I dag reagerer vi på at en forbrytelse som i svært mange tilfeller har en overgriper og et offer ikke skiller mellom disse rollene. I flertallet av sakene fra 1600 og 1700-tallet der kvinner ble dømt til døden, var det en følge av at de ble anklaget for atferd som stod i strid med mosebøkenes, kirkens og de verdslige myndighetenes sedelighetssyn. Sannsynligvis har de vært offer allerede da de ble utsatt for forbrytelsen. Kvinnene var da som nå et offer for mannlig brutalitet, for i neste omgang å bli slaktoffer for samfunnets bibelske livsanskuelse. Her ligger en samfunnstragedie som nytt forskningsmateriale kan bidra til å anskueliggjøre på en mer dramatisk og klarere måte enn hva det hittil har vært mulig å gjøre. Det kvinnesyn som da preget straffelovgivningen, har fortsatt å gjøre det til vår tid.
Av et forskningsarbeid som har kartlagt dødsdommer for blodskam i Ryfylke/Karmsund og Jæren og 
Dalane sorenskriveri i Stavanger len i tidsrommet fra 1610 til 1660 fremgår det at det var 59 dødsdommer for blodskam gjennom disse 50 årene. Fordi menn i slike og andre seksualsaker ofte rømte, mens den gravide kvinnen ble tatt godt vare på av myndighetene, kom kvinnenes andel blant de henrettede til å være langt høyere enn andelen dødsdømte. I dette materialet var 35% av de dødsdømte kvinner, 65% menn, men blant de som faktisk ble henrettet, var hele 65% kvinner. 
Ifølge kriminalloven av 1842, kap 18 kunne ascendenten dømmes til straffarbeid i første grad, og descendenten til straffarbeid i femte grad.
I straffeloven av 1902 §208 ble strafferammene satt til henholdsvis 2-8 års fengsel og inntil 2 års fengsel.
Etter lovrevisjon i 1963 ble straffeansvar for incest i nedadstigende linje begrenset til ascendenten. Det var også ved denne revisjonen at begrepet blodskam ble erstattet med incest.
I 1800 ble det slutt på straff for blodskam i "uegentlig forstand", dvs. mellom besvogrede; personer som hadde fått slektsmessig fellesskap gjennom slekningers giftemål, men uten egentlige blodsbånd seg imellom. Dette gjaldt de tilfellene der man da normalt kunne forvente å få dispensasjon for inngåelse av ekteskap. Etterhvert hadde øvrigheten funnet ut at det på dette området lå en liten økonomisk "gullgruve" – og kongen trengte alltid penger. Derfor ble det mulig å søke kongen om ekteskap også med tremenninger og søskenbarn – mot å betale en avgift. Dermed ble "moralen" gjort til et spørsmål om penger.

Kirkens incestlover

Omkring år 550 begynte kirkemøter å fordømme Det gamle testamentes oppfordring til ekteskap med enken etter ens bror. Gradvis begynte biskoper å fordømme ekteskap mellom søskenbarn og tremenninger, stemødre, stedøtre og onklers enker. I 721 forbød pave Gregor 2. også ekteskap med gudmoren til ens barn, eller med mor til ett av ens egne gudbarn. Allerede et par tiår senere var ekteskap blitt forbudt opp til syvende ledd av slektskap, eller «så langt tilbake man minnes». Dermed var det ulovlig å gifte seg med en etterkommer av ens tipp-tipp-tipp-tipp-oldeforeldre.
Mot slutten av 700-tallet var det også forbudt å gifte seg med noen fra svigerfamilien, gudforeldres og gudbarns familie, eller en slektning av noen som man en gang hadde hatt et seksuelt forhold til. Disse forbudene var så omfattende at det etterhvert var nærmest umulig å finne en passende ektefelle. Hvis disse incestlovene var blitt håndhevet, ville de effektivt hindret konger og adel i å utvide sin maktstilling ved å inngå ekteskaper innen ætten. Sent på 1000-tallet var greven av Anjou i stand til å skille seg fra fem av sine koner ved å vise til incestlovene. Henrik I av England fikk avverget en forlovelse mellom sin nevø og en datter av fyrstehuset Anjou ved å spre rykter om at de to angivelig var søskenbarn. I 1152 ble skilsmissen mellom Ludvig VII av Frankrike og Eleanor av Aquitaine godkjent fordi paret kunne påpeke at de var beslektet i fjerde eller femte ledd. Dette hadde vært allment kjent alt da de giftet seg, og Ludvigs neste kone, Constance av Castilla, var en enda nærmere slektning enn Eleanor hadde vært. Kirken håndhevet sitt lovverk helt vilkårlig. Vanlige folks slektskapsforhold ble sjelden undersøkt, selv om kirken gjerne solgte dispensasjoner til folk som for sikkerhets skyld var villige til å betale for dem. Også kongelige og adelige giftet seg nokså fritt, med mindre kirken var involvert i en maktkamp med en av de berørte familiene, eller ble anmodet om å blande seg inn. I 1200, da rivaler påpekte at det planlagte ekteskapet mellom Otto IV av Det tysk-romerske rike og en datter av hertugen av Brabant burde forbys, fordi de to var for nært beslektet, forsikret paven hertugen om at han kunne gifte bort datteren sin «ikke bare renset, men opphøyd, pga den store nytten som vi håper at dette ekteskap vil ha».
Ved Det fjerde laterankonsilet i 1215 innså kirken nødvendigheten av å begrense definisjonen av incest til å gjelde slektskap i fjerde ledd. Konsilets uttalte mål var dermed å kunne håndheve forbudet strengere; men under Bonifatius IV, som satt på pavestolen omkring år 1400, ble dispensasjoner åpenlyst solgt til den prisen folk var villige til å betale for dem.

Unntak fra regelen

Det har dog forekommet noen steder at selv så nære slektninger som vanligvis rammes av incestbegrepet, har inngått ekteskap. Ekteskap mellom søsken ble inngått i oldtidens Egypt. Det forekom også i samfunn i India. Helt opp i de seneste århundrene har slike ekteskap blitt inngått på noen av stillehavsøyene. 
I mange tilfeller var det stort sett de som tilhørte overklassen som inngikk slike ekteskap, og noen ganger var det tillatt for dem, men straffbart for andre. I flere av fortidens kulturer ble kongelige eller fornemme personer sett på som opphøyet over vanlige folk, slik at de kunne gifte seg med nære slektninger, mens vanlige folk ikke kunne det. Kanskje det ble begrunnet med at de lignet gudene, og derfor kunne gjøre som dem. En annen grunn er at slike mennesker står så høyt over «menigmann» at den eneste måten å finne «verdige» ektefeller på, særlig for kvinner, som bare kunne gifte seg med mennesker av lik eller høyere rang. Ifølge flere av de gamle mytene giftet nemlig guder seg med sine søsken. 
Det har forekommet noen ganger at halvsøsken har giftet seg med hverandre uten å vite om slektskapet. Dette har vært et vanskelig tema, men i mange tilfeller har man latt være å straffeforfølge det.

Incest og juridiske konsekvenser

I de senere ti-årene har begrepet incest blitt særlig mye brukt i media om forhold der en forelder eller besteforelder har tiltvunget seg (eller lokket til seg) seksuell omgang med et mindreårig medlem av familien. Slike seksuelle overgrep kan føre til alvorlige traumer for offeret. Da små barn har vanskelig for å forsvare sine interesser mot overgrep fra voksne personer, ble det i flere vestlige land innført en bestemmelse om at den fundamentale rettsregelen «in dubio pro reo» måtte vike i slike saker.
På 1980-tallet ble det blant psykologer og medisinere utviklet metoder for både psykisk og fysisk kunne fastslå om et barn var blitt seksuelt misbrukt. Dette førte til at flere personer ble dømt av rettsvesenet som skyldige i incest.
Disse teoriene er i senere tid blitt tilbakevist, og har ført til at flere av de dømte har fått sin sak gjenopptatt, og er blitt frikjent. I Norge har den tidligere lagdommer Trygve Lange-Nielsen engasjert seg sterkt i disse sakene, og han hevder det kan ha blitt begått justismord mot inntil 150 personer i perioden 1980-1995 i slike saker.

Incest og medisinske konsekvenser

Incest kan være skadelig fordi det kan føre til problemer med innavl. Ethvert menneske bærer på visse feil, eller potensielle feil, i sitt arveanlegg. Mange slike feil blir oppveiet hos avkommet ved at foreldrene ikke bærer de samme svakhetene. Hvis derimot begge foreldre bærer samme svakhet, kan den slå fullt ut hos avkommet. Personer som tilhører samme familie vil ofte bære de samme svakhetene, så hvis to foreldre er i ganske nær slekt, vil det være større sannsynlighet for at feilen slår ut hos barna. Sannsynligheten blir enda større hvis to som er søsken, eller to som er i rett opp- eller nedstigende linje får barn sammen.