NSC-68

National Security Council Report 68 (NSC-68) var et 58-siders hemmeligstemplet dokument utgitt av USAs nasjonale sikkerhetsråd den 14. april 1950 i presidentperioden til Harry S. Truman. Dokumentet ble skrevet i den grunnleggende og tidlige fasen av den kalde krigen, og har siden blitt sett på som en av de viktigste historiske dokumentene fra den kalde krigen.
NSC-68 formet USAs utenrikspolitikk i den kalde krigen for de neste 20 årene og har siden blitt betraktet som den grunnleggende malen innenfor amerikanske utenrikspolitikk. Truman signerte offisielt NSC-68 den 30. september 1950. Dokumentet ble avgradert i 1975.

Begynnelsen

I 1949 hadde flere begivenheter forsterket behovet for en bedre koordinering av nasjonal sikkerhetspolitikk. North Atlantic Treaty Organization (NATO) ble følgelig grunnlagt og den militære assistansen fra USA til Europa hadde begynt å sette sitt preg. I tillegg utførte Sovjetunionen sin første prøvesprengning av en atombombe, samtidig som kommunistene tok kontrollen over Kina fra nasjonalistene. Utenriksdepartementet benyttet dermed muligheten til å gjennomgå USAs strategiske politikk og militære programmer, i et motsetningsforhold til USAs forsvarsminister Louis Johnson og hans allierte ved Bureau of the Budget. 
En ad hoc-komité bestående av flere departementer ble ledet av Paul Nitze, og deres rapport ble gitt navnet NSC 68 og ble startet i februar 1950 og ferdigstilt i april samme år. Av andre kjente deltagere i studiegruppen var John P. Davies, Robert Tufts, Robert Hooker, Charles E. Bohlen og generalmajor Truman Landon. Sistnevnte var Joint Chiefs–representant. I utgangspunktet støttet ikke Truman NSC-68 da den ble lagt frem for ham i 1950. Truman var overbevist om at den ikke var spesifikk nok angående hvilke programmer som ville bli berørt eller endret, og i tillegg gikk den heller ikke godt sammen med Trumans tidligere utgiftstak på forsvarsbudsjettet. Presidenten sendte derfor dokumentet tilbake for videre gjennomgang før han endelig godtok den i 1951.
Dokumentet skisserte de facto den nasjonale sikkerhetsstrategien for USA på denne tiden, selv om den ikke var en offisiell sikkerhetsstrategi slik de fremlegges i dag. Dokumentet analyserte videre de sovjetiske evnene, og de amerikanske, med fokus på militære, økonomiske, politiske og psykologiske standpunkter. NSC-68 beskrev for eksempel utfordringene USA møtte innenfor kraftfulle betingelser som: «The issue that faces us are momentous» og  «involving the fulfillment or destruction not only of this Republic but of civilization itself».

Reaksjon

NSC-68 mottok noe kritikk fra de som mente at den kalde krigen ble unødvendig eskalert. Da rapporten ble sendt videre til topps i Truman-administrasjonen for vurdering før avlevering til presidenten ble mange av argumentene latterliggjort. Rådgiveren Willard Thorp satte blant annet spørsmålstegn ved punktet i dokumentet hvor den mente at «Sovjetunionen gradvis reduserte mellomrommet mellom dens egen og den amerikanske økonomiens styrke». Thorp sa følgende: «Jeg føler ikke at denne posisjonen er bevist, men heller er omvendt.. det faktiske gapet er økende til vår fordel.» Han pekte på det faktum at i 1949 hadde den amerikanske økonomien økt dobbelt så mye som Sovjetunionens. Faktorer som stålproduksjonen i USA overgikk Sovjets produksjon med over to millioner tonn, og at lageret med varer og faktiske oljeproduksjon langt på vei overskred sovjetiske størrelser.
Angående sovjetiske investeringer innenfor militæret var Thorp skeptisk til at Sovjet kunne bruke så store deler av sitt BNP. Han sa videre at «jeg mistenker at en større del av den sovjetiske investeringen gikk inn i husbygging.» William Schaub ved Bureau of the Budget var spesielt kritisk og mente at USA var langt mer overlegen enn Sovjet på alle aspekter både når det gjaldt luftforsvaret, hæren, marinen, lageret av atomvåpen og økonomien. George Kennan, som regnes som forvaringspolitikkens far, var også uenig i dokumentet og spesielt dens argument om massiv opprustning (FRUS, 1950, vol. I).
President Truman søkte å dempe militærutgiftene, selv etter at det ble kjent at Sovjetunionen var blitt en atommakt, men han avviste ikke anbefallingene fra NSC-68 og i stedet returnerte dokumentet hvor han ba om et kostnadsanslag forbundet med dette. I de påfølgende to måneder ble lite gjort med dokumentet, og i juni hadde komitélederen Paul Nitze i praksis gitt opp med arbeidet. Men den 25. juli 1950 krysset nordkoreanske styrker den 38. breddegrad i et forsøk på å forene den koreanske halvøy, og med starten på Koreakrigen fikk NSC-68 en ny betydning. Kennans tilnærmelse til containment mistet fotfeste, og det ble tydelig at antydningene som kom frem i NSC-68 var blitt rettferdiggjort. Som utenriksminister Dean Acheson senere bemerket så «..skapte Korea en stimulans som utløste handling.» Koreakrigen førte de fleste amerikanere til å konkludere med at Sovjetunionen var rettet mot verdensherredømme, som igjen førte til moblisering av betydelige ressurser for å møte den oppfattede trusselen.

Ettervirkninger

Dokumentet NSC-68 er regnet som vesentlig for å forstå den kalde krigen og dens effekt på lignende nasjonale sikkerhetsdokumenter. Den gir også innsikt til dagens amerikanske utenrikspolitikk. Til tross for at dokumentforslaget først ble avvist har NSC-68 vist i hvilken grad den markerte et skifte innen amerikansk politikk, og ikke bare mot Sovjetunionen, men også mot alle kommunistiske regjeringer. Ved å signere dokumentet gav Truman en tydelig definert og sammenhengende amerikansk politikk som ikke hadde eksistert forut for da dokumentet ble skapt. Videre kan det hevdes at NSC-68, som foreslått av det nasjonale sikkerhetsrådet, adresserte Trumans problem med å bli angrepet fra høyrefløyen etterfulgt av frykten for kommunister (mccarthyisme) og saken om Alger Hiss.