Erik Munk

Erik Munk (død 1594) var en dansk-norsk lensherre og sjømilitær. 
Munk var i siste halvpart av 1500-tallet en av Norges fremste «gründere» og en av sin tids mest bisarre renessansepersonligheter. Etter flere store militære bedrifter under den nordiske sjuårskrig endte han sine dager som en av sin tids strengest bevoktede fanger på Dragsholm slott.

Slekt

Han tilhørte en lavadelig slekt med opprinnelse i Skåne, men som fra ca. 1520 skrev seg til godset Hjørne i Halland. Fødselsår er ukjent, men sannsynligvis rundt midten av 1530-tallet. Erik Munks foreldre var Niels Munk (død 1565, som en periode var lensherre i Varberg), og Margrethe Lavesdatter. Fordi moren var av uadelig slekt, arvet Erik Munk ikke adelsverdigheten. Erik Munks farfar, Jens Munk d.e., var lensherre i Lykkeby på grensen mot Blekinge. I likhet med flere adelsmenn i nåværende sydsvenske områder, stilte faren seg på Christian IIs side under grevefeiden, som munnet ut i innføringen av reformasjonen i 1536. Som følge av dette kom han i vanære og mistet sin innflytelse. 
Erik Munk fikk to barn med Anna Bartholomeusdatter (død 1623 i Fredrikstad), men uten å være gift med henne. Den eldste, Niels Munk (død 1614), var russisk tolk i den kongelige orlogsflåte. Den yngste var sjøfareren og oppdageren Jens Munk (1579–1628), en av polarhistoriens store pionerer i dens tidligste fase. Erik Munk hadde én søster, Anna Munk (død 1602), gift med borgermester Frederik Kristensen i Aalborg, og som i noen år under Erik Munks fangenskap var fosterforeldre for hans barn.

Tidlig karriere

Etter Munks egne opplysninger tjente han i sin ungdom som leiesoldat i Frankrike, sannsynligvis på hugenottisk side i en krig mot det katolske Spania. I Varberg oppdaget den daværende lensherren, Erik Rosenkrantz, Erik Munks talenter og  tok ham med til Bergen, da Rosenkrantz senere ble lensherre i Bergenhus. I 1560 utnevnte Rosenkrantz ham til slottsfogd på Vardøhus, som på denne tid lå under Bergenhus len. I forbindelse med økende engelsk og nederlandsk handelstrafikk på Kvitsjøen var festningen mot pynten av Nordishavet i ferd med å bli en viktig bastion for å hevde dansk-norsk suverenitet over nordområdene, og hvor Munk både da og senere kom til å spille en sentral rolle.

Den nordiske syvårskrigen

Munk spilte en viktig rolle under den nordiske syvårskrigen som brøt ut i 1563. Han ledet i starten av krigen et motangrep mot de svenske styrkene under ledelse av kommandanten Claude Collart, som invaderte Jemtland, Herjedalen og Trondhjems len, og hadde angrepet Steinvikholm festning i Trondheimsfjorden - hvilket medførte svenskenes overgivelse i denne delen av krigen. Senere ledet han et angrep på Akershus festning etter at svenske styrker hadde beleiret festningen og satt lensherren, Christiern Munk (ikke i slekt), i husarrest. Erik Munk samlet en militær styrke på 1700 hakeskyttere fra Vestlandet, som ble drevet så hardt at de gjorde opprør. Fem av anførerne for opprøret ble avrettet uten skånsel. Det var ved disse to militære aksjonene at Munk for alvor gjorde sitt navn kjent, og at grunnlaget for hans senere karriere ble lagt. Munk dro ved begge anledninger selv til København for å underrette kong Frederik II om utfallet av aksjonene, men ryktene om hans dyktighet – men også om hans sluhet og brutalitet – hadde gått foran. I forbindelse med begge reisene forteller kildene at Erik Munk gjorde seg skyldig i drap, det ene var på adelsmannen Gregers Gram, noe som forsinket, men ikke hindret videre forfremmelse. Med sine felttog mot svenske styrker medvirket Munk til at Norge forble under dansk styre og at utfallet av Syvårskrigen gikk i dansk-norsk favør.

Lensherre og bondeplager

For sin innsats under sjuårskrigen ble Munk av kong Frederik II først belønnet med Nonneseter klostergods i Oslo, deretter med Onsøy skiprede i Østfold, og til sist i 1570 med Nedenes len, ett av Norges 24 underlen. At kongen utnevnte en ikke-adelig til et så høyt embete, var en provokasjon mot adelen, og en av flere grunner til at Erik Munk fikk mektige fiender. Klagene over hans harde fremferd mot bøndene i Nedenes ble etter hvert tallrike, men kongen holdt sin beskyttende hånd over ham. I kongens maktkamp med adelen, var det viktig for ham å forfremme sine egne menn som kunne sikre ham større uavhengighet. Erik Munk var en av kongens betrodde menn, som hadde lagt for dagen en ubestridelig dyktighet både militært og gjennom å øke kronens inntekter fra Nedenes betydelig gjennom de mange virksomheter han gikk i gang med. Bl.a. startet han et jernverk ved Barbuelven i Arendal, sannsynligvis Norges første jernverk og en omfattende nedhugging av skogene.
Konfliktene med bøndene oppstod som følge av at Erik Munk ville legge den voksende handelen i Agder etter hansaveldets sammenbrudd under den danske kronens styring og kontroll. Han påla bøndene pliktarbeid og ulovlige skatter, slik at de måtte pantsette sine gårder, som Erik Munk deretter la til sin egen formue. Etter hvert utviklet forholdene seg til ren terror og fullstendig rettsløshet. Erik Munk nektet bl.a. bøndene å holde ting. Han stanset alle forsøk på opposisjon enten ved å konfiskere klageskriv mot seg før de nådde kongen, eller ved å gå til motsøksmål mot anklagerne med fiktive anklager. I undertrykkelsen av allmuen ble han også beskyldt for å alliere seg med kriminelle bander, i første rekke pirater, som opererte langs kysten av Agder og som i takt med den økende handelen hadde utviklet seg til en alvorlig plage for hele landsdelen. 
De siste årene av Munks styre i Nedenes bærer preg av sinnssykdom i frembrudd. En rekke rettsdokumenter fra de mange prosessene han var involvert i, gir levende inntrykk av en person med høyt oppskrudd selvbevissthet som visste å turnere alle anklager mot seg med briljans og ved bruk av de mest absurde former for logikk.

Adelsverdighet

Mye i Munks adferd tyder på at han helt fra tidlig alder var ærekjær og ønsket å få tilbake den adelsverdigheten som faren hadde mistet. Mot sterke protester fra adelen, nådde han målet i 1580 da Fredrik II tildelte ham adelsverdighet og ga ham rett til å bruke Munkslektens gamle våpenskjold, «Tre røde Haner i blaa Feld». 
Adelen hadde latt seg tirre av Munk allerede da han som borgerlig, ufri mann ble utnevnt til lensherre i Nedenes, Råbyggelaget og senere også Bratsberg len (Telemark) samt Smaalenene. Det siste oppgjøret mot Munk ble derfor en prosess der både bøndenes hyppige klager og adelens maktspill i kulissene medvirket til å besegle hans endelige skjebne.

Aksjon ved Nordkapp - forspill til slutten

I 1578 utnevnte kongen en ny lagmann i Nedenes, Mogens Baardssøn Rosensværd, som skulle vise seg å bli den som til slutt felte Erik Munk. Baardssøn var selv adelig og åpenbart en lærd jurist. Han trer inn som allmuens advokat og anklageskrivet i det som skulle bli det endelige oppgjøret med Munk er skrevet av ham. 
Munk hadde imidlertid også lagt seg ut med fremstående danske adelsmenn som nå også trådte avgjørende inn i begivenhetene. Bakgrunnen var en spesiell episode som førte til konfrontasjon med lensherre og stattholder til Københavns slott, Christen Vind. I 1582 var Erik Munk utnevnt til å lede en eskadre som drog til Nordkapp for å hevde dansk – norsk suverenitet over nordområdene. Nederlandske og engelske skip ble tatt i arrest. Aksjonen var svært vellykket og førte til at England og senere også Frankrike sa seg villig til å betale 100 rosenobler i året for retten til å seile i farvannet. Den militære operasjonen ble fulgt opp av en diplomatisk aksjon anført av lederen for det tyske kanselli og i gavnet rikets utenriksminister, Henrik Ramel, som her la grunnlag for en karriere som skulle bli mer enn eventyrlig. Aksjonen er en milepæl i norsk utenrikspolitisk historie. Det var her det første, avgjørende skritt mot full anerkjennelse av norsk suverenitet over farvannene i nord ble tatt. 
Munks aksjon hadde vært en suksess. Men han hadde tatt de arresterte engelske og nederlandske skipene med seg til sitt gods i Barbu i Arendal og losset dem der. Men ombord i Erik Munks eskadre, der flere fremstående danske adelsmenn var satt under Munks kommando, var stemningen svært amper. Det toppet seg da Munk seilte de beslaglagte engelske og nederlandske skipene til sin havn i Barbu, hvor han losset dem for deres kostbarheter, som han la til sin egen formue. Christen Vind innklaget ham da til kongen, men Erik Munk nektet for anklagene og ble trodd av kongen. For Christen Vind var dette en ydmykelse som utløste hevntrang og hat mot Munk.

Erik Munks fall

Saken som til slutt felte Erik Munk, var ikke hans terror overfor bønder og allmue, men anklager fra adelen om å ha vanskjøttet kronens gods. Bakgrunnen for anklagene var at han hadde latt lensherrens gamle herresete, Nedenes kongsgård, forfalle og i stedet brukt energi på å utvikle sitt eget gods, Barbugård. I tillegg hadde han over flere år forsømt å levere lensregnskap. Åpenbart var han skyldig i korrupsjon i stor skala. Anklager om dette hadde fremkommet flere ganger tidligere, og kongen hadde i 1580 – bare noen måneder før forfremmelsen til adelsverdighet – til og med utstedt arrestordre på ham på bakgrunn av slike anklager. Men det var først da disse anklagene kom opp på ny og det store omfanget av Munks økonomiske misligheter ble klart for kong Frederik, at kongen tok sin beskyttende hånd bort fra Munk. Den 30. september 1585 kunngjorde kongen at Erik Munk skulle fratas alle sine gods og len. Han ble deretter forvist til husarrest på slektsgodset Hjørne i Varberg. Her fortsatte imidlertid Erik Munk som før. Han bemektiget seg Ås kloster, som Munkslekten hadde hatt skjøte på, men som etter reformasjonen var blitt overført til kronen. Kongen beordret derfor i juni 1586 godset tilbakeført til kronen. 6. august 1586 ble det så utstedt arrestordre på Erik Munk og han ført til Dragsholm slott på Nord-Sjælland, som var et statsfengsel for spesielt viktige fanger. En av dem som satt her, og som var død like før Munk ankom, var James Hepburn – Maria Stuarts ektemann, jarl av Bothwell og tilkommende ektemann til datter av den norske admiral og adelsmann, Kristoffer Trondssøn fra Hardanger. Her forfattet Erik Munk et forsvarsskrift som klart dokumenterer tiltagende sinnssykdom. Skrivet er fortsatt bevart i sin helhet. Etter et mislykket rømningsforsøk ble han plassert i en celle i slottets kjeller. Ved juletider i 1593 hengte Erik Munk seg i cellen, og liket ble begravd under galgen ved slottets nordmur. 
Munk var aldri gift, men hadde et utenekteskaplig forhold med Anna Bartholomæidatter, født i Kolding og datter av en bartskjær i Helsingør. Hun døde i 1623 og ligger begravd på Hvaler kirkegård ved Fredrikstad. Med henne fikk Erik Munk to sønner: Niels Munk, som ble russisk tolk på den kongelige orlogsstasjonen Bremerholm i København, død ca. 1614, og den kjente sjøfareren og oppdageren Jens Munk, født 3. juni 1579 i Barbu i Arendal. 
Lokalt på Agder har Erik Munk vært opphav til mange legender, som fortsatt fortelles. I et nybyggerfelt på Nedenes midtveis mellom Arendal og Grimstad, der Nedenes kongsgård lå, har han fått en vei oppkalt etter seg. Uoffisielt er han Arendals egentlige grunnlegger, ettersom det var gjennom Erik Munks industrielle virksomheter at det ble etablert en infrastruktur som la grunnlag for fremveksten av et bysenter mellom Barbuelvens og Nidelvens utløp.

Ettermæle

Munk er gått inn i norsk historie som selve prototypen på den undertrykkende embetsmann. Den som først og fremst bidro til å etablere dette bildet av Munk, var Henrik Wergeland. Nå fantes det danske embetsmenn i Munks samtid som var minst like brutale og korrupte som ham, blant dem var hans kollega i Trøndelag, Ludvig Munk (ikke i slekt). At Munk likevel også i sin samtid ble oppfattet som noe helt spesielt, kommer klart til uttrykk i samtidige beskrivelser av ham. Blant annet omtales han som en «tyrkisk Pasja». 
Mest interessant i historisk perspektiv er at opprøret mot Munk på Agder er det første sosiale opprør av større dimensjoner vi kjenner i norsk historie, og som faktisk også førte frem. De mange rettsprosessene mot Munk gir interessante innblikk i datidens rettssamfunn, og viser at Danmark-Norge på denne tiden var en rettsstat i større grad enn mange er tilbøyelige til å tro. Opprøret mot Munk gir også et tydelig bilde av norske bønders selvbevissthet. Agder blir beskrevet som at området «var på denne tiden en fattig og tilbakestående del av Norge. Ingen del av landet hadde så mange selveiende bønder, landsdelen lå ennå i skyggen av handelstrafikken, en karrig natur gav ikke grobunn for noe sterkt lokalt aristokrati.» Det blir hevdet at «På mange måter er det her kimen til det norske, egalitære samfunnet ligger». Det neste sosiale opprør av betydning i norsk historie kom også fra Sørlandet - bondereisningen anført av Kristian Lofthus. 
Munk var Sørlandets første store gründer, som med sine mange industrielle virksomheter bidro avgjørende til å videreutvikle landsdelen. Munk hadde tjenestegjort under adelsmannen Erik Rosenkrantz, som var den som tok det avgjørende oppgjør med hansaens handelsprivilegier. Hansaen hadde lagt sine handelsruter utenom Sørlandet. Idet hansaens makt var knekket, lå Sørlandet åpent for det danske innenriksmarkedet samt, ikke minst, for nederlandsk handelstrafikk. Dermed startet et nytt kapittel i norsk økonomisk historie som i århundrene som fulgte, skulle heve byer som Arendal og Grimstad opp til stor rikdom og bidra avgjørende til å gjøre Norge til en av verdens ledende sjøfartsnasjoner.