Blokkfløyte

En blokkfløyte er et treblåseinstrument. Det har sitt navn fra en plugg som settes inn i et hull i munnstykket. Blokkfløyter kan også lages av plast. Norske varianter av fløyten er tussefløyte og sjøfløyte som begge blir brukt i folkemusikksammenheng.

Bakgrunn og navn

Blokkfløyte er et treblåseinstrument. Det har sitt navn pga. en plugg som settes inn i et hull i munnstykket. Blokkfløyter kan også lages av plast. Norske varianter av fløyten er tussefløyte og sjøfløyte som begge blir brukt i folkemusikksammenheng. Lenge var ordet fløyte tilstrekkelig som betegnelse for blokkfløyte, det var både mer anvendbart og mest brukt og trengte derfor ikke å spesifiseres nærmere. Fra omkring 1550 finnes det en rekke tilnavn som skilte blokkfløyta fra tverrfløyta og andre fløyter.
Vi finner fleute à neuf trous (fløyte med ni hull) lansert av Philippe Jambe de Fer i 1556. I Nederland ble blokkfløyta ofte kalt Handfluit og i Tyskland skrev de om Handflöte eller Längsflöte.
I Spania skiller navnetradisjonen seg fra de andre europeiske landene og ble kalt ajabeba, som sannsynligvis kom fra det arabiske šabbăba som betyr "ung".
England var lenge et kjerneområde for blokkfløytespill og ble kalt English flute, flûte d'Agleterre og consort flute. I Frankrike ble den kalt flûte douce etter alt-fløytas milde og myke klangfarge og tilsvarende på italiensk flauto dolce. På Italiensk ble den også kalt flauto dritto, men opprinnelsen til navnet er usikker.
Mot midten av 1700-tallet ble den kalt the Common flute, men den vanligste betegnelsen for blokkfløyte på engelsk er recorder og navnet har holdt seg i bruk stort sett uforandret siden det for første gang dukker opp i et regnskap i 1388 når jarlen av Derby betalte for en fistula nomine Ricordo (fløyte kalt recorder).
Ingen vet hvorfor instrumentet fikk dette navnet som har sin rot i det lantinske recordari (huske, gjenkalle, tenke over) og i engelsk ble til verbet to record som har flere betydninger hvor en av dem er å skrive ned (slik at en kan huske det senere), protokollere, feste i minnet og en teori er at to record ble brukt om fugleunger som lærte å synge ved stadig å gjenta foreldrene sang. Andre har sagt at det også betyr å synge som en fugl og en tredje betydning er å synge svakt, nynne (som for å gjenkalle en melodi).
På engelsk er en mer generell betgnelse fipple flute, men det er uenighet om fipple viser til blokka eller labiet. Er fipple blokka tilsvarer navnet det norske blokkfløyte som er et navn kommet via Tyskland hvor det heter Blockflöte og i eldre form Plockflöte.

I Norge

I Norge finnes det også mange navn på blokkfløyta. Ludvig Holberg skriver schnabelfløte eller nebbfløyte og uttrykkene er hentet fra tysk Schnabelflöte og fransk flûte à bec som ikke var uvanlige betegnelser i Europa omkring 1700.
I Norge ble det skrevet om stadsmusikantene at de blant annet spilte på dusflyte (av flûte douce) og noen mener at dette er opphavet til ordet tussefløyte.
På folkemunne ble det gjerne skilt mellom byfløyte og bygdefløyte hvor den første var profesjonelt laget og sannsynligvis importert, mens bygdefløyta var mer hjemmelaget, ofte av en lokal fløytemaker.
Blokkfløyta fikk også navn etter materialet den var laget av og ble kalt trefløyte, trepipe eller ennfløyta/einnfløyte (einerfløyte). Hullene i fløyta ga den navnet prillarfløyte og spillemåten navnet langfløyte.
Navnene sjøfløyte (vanligst i Telemarkdistriktet) og tyskfløyte eller tysfløyte (vanligst i Gudbrandsdalen og på Vestlandet) viser at fløyta kom fra utlandet og mange mener at tysfløyte etterhvert har blitt tussefløyte.