Walpole

Geografi

Walpole er den sørligste utposten av Loyautéøyene. Øya ligger 135 km sørøst av Maré og 140 km øst av Île des Pins. 
Walpole er en 3,5 km lang opphøyet koralløy på omkring 1,7 km². Det meste av øya, omkring 120 hektar, består av et platå med en høyde på 70 moh. omgitt av klipper.
Frankrikes forsvar har en helikopterlandingsplass med drivstofflager i sør.

Naturforhold

Ved vestkysten består vegetasjonen av Pemphis acidula, mangrove med Excoecaria agallocha, samt trær som Pisonia grandis. På østkysten er vegetasjonen mindre påvirket av mennesker, men det finnes likevel kokospalmer og taroplanten Alocosia macrorrhizos. Det vokser trær av artene Pandanus tectorius og Pisonia grandis.
Det finnes småfregattfugl (Fregata ariel), storfregattfugl (Fregata minor) og rødfotsule (Sula sula rubripes). I de 50 til 70 meter høye klippene som omgir platået hekker særlig rødhaletropikkfugl (Phaethon rubricauda) og småtropikkfugl (Phaeton lepturus). Det er observert vandrefalk.
Det meste av platået er preget av guanoutvinningen som pågikk i 30 år. Bare på nordspissen av øya er naturlig skog bevart, i hovedsak vokser det her Arytera neoebudensis.
I nord- og sørenden vokser det Leucaena og Tecoma stans. Insektetende fugl, som gråbrystbrillefugl (Zosterops lateralis), lever her. Pandanus tectorius har bredt seg over den sentrale delen av platået. Her hekker silketerne (Gygis alba) og brunnoddy (Anous stolidus pileatus). I det åpnere landskapet i sør hekker brunsule og brunnoddy. Det finnes maskaraisfugl (Todiramphus sanctus), australfalk (Falco cenchroides) og sibirlo (Pluvialis fulva).
Introduserte arter utgjør et miljøproblem. Polynesiarotte (Rattus exulans) finnes over hele øya. Enkelte steder forekommer maurartene Wasmannia auropunctata og Anoploplepis gracilipes.
De første funnene av bein etter den utdødde skilpaddeslekten Meiolania ble gjort på Walpole.

Forhistorie

I løpet av de to siste tusenår har øya vært bebodd av stillehavsfolk. Blant kanakene på Île des Pins og Maré finnes det overleverte fortellinger om øya.
I perioden det ble tatt ut guano fra øya, ble det funnet skjelett i huler, skjell og steingjenstander. Arkeologiske undersøkelser på 1960- og 1970-tallet viste før-europeisk bosetting. En ekspedisjon av skattejegere ødela i 1993 mange funnsteder.
Senere arkeologiske undersøkelser har identifisert gjenstander knyttet til kanakisk kultur. Oppdagelsen av øya kan ha funnet sted i lapitakulturens tid, ca. 800–520 år f.Kr.
Den eldste arkeologiske samlingen av funn fra Walpole finnes i Australian Museum i Sydney.

Europeisk oppdagelse

Øya ble kartlagt i 1794 av handelsskipet «Walpole» og kaptein Thomas Butler. I 1876 gjorde Charles-Marie-Léon Cambeyron på «Le Curieux» krav på øya på vegne av Frankrike. 
I første halvdel av 1800-tallet ble øya besøkt av hvalfangere.

Guanodrift

Det ble utvunnet guano de første tiårene av 1900-tallet. Selskapet Austral Guano Company med hovedkontor i Auckland drev virksomheten. Det ble anlagt en stasjon for gruvedrift i sørvest. Mer enn 100 000 tonn guano ble tatt ut.
I denne perioden bodde det opp til 300 personer på øya. Det ble drevet hagebruk, og kyr og griser ble holdt som husdyr.
Guanodriften har påvirket miljøet og bare i nord finnes fortsatt opprinnelige skogsvegetasjon. Det finnes etterlatenskaper etter guanoindustrien, blant annet rester etter jernbane på platået.