Johann Michael Sailer

Bakgrunn

Sailer var sønn av en fattig skomaker i Aresing. Han gikk på hjemstedets folkeskole til gan var ti, og deretter på gymnasium i München.

Jesuitt, så sekularprest

I 1770 ble kan novise i jesuittordenen. Ordenen ble oppløst av paven i 1773, og Sailer fortsatte sine teologiske og filosofiske studier i Ingolstadt. I 1775 ble han presteviet; årene 1777-80 underviste han selv i filosofi og teologi, og fra 1780 var han annenprofessor i dogmatikk ved universitetet i Ingolstadt.
Likesom mange andre mistet han sin stilling i 1781 da elektoren Karl Theodor overførte den teologiske instruksjonsmyndighet til klostrene. 
Årene 1781-84 ble han, mens han beskjeftiget seg med litterær virksomhet, lagt merke til av elektoren og biskopen Clemens Wenceslaus, som i 1794 kalte Sailer til Dillingen som professor for pastoralteologi og etikk. Fader Sailer innehadde dette vervet i ti år og ble viden kjent for sin innsats og kunnskap. Hans motstandere, professorer i Dillingen, og Rossle som var rektor ved skolen i Pfaffenhausen, lyktes i å begrense Sailers virke i 1793 og fikk ham brått avskjediget i 1794.
Fader Sailer dro så til sin venn Winkelhofer i München, men ble også der utsatt for sine motstandere og dro så til sin venn Beck i Ebersberg. Her hengav seg gan seg til det litterære til han i 1799 ble kalt til et professorat i Ingolstadt. I 1800 ble han med hele universitetet flyttet til Landshut hvor han undserviste i pastoralteologi, moralteologi, pedagogikk, homiletikk, liturgi og katekese.
Han ble berømt som foreleser og forfatter, og ble stadig kalt til nye oppgaver. Han var på vennskapelig fot med ledende katolikker og protestanter, og ble holdt i ære av sine elever, blant dem kronprins Luswid som senere ble konge av Bayern.

Biskop

I 1818 avslo Sailer den prøyssiske regjerings tilbud om å få ham nominert til erkebispestolen i Köln. I 1819 nominerte den bayerske regjering ham til biskop av Augsburg, men nominasjonen ble ikke godtatt i Roma. Men i 1821 ble han kanikk ved domkapittelet i Regensburg, i 1822 hjelpebiskop der og koadjutor-biskop med etterfølgelsesrett, i 1825 domprost, og i 1829 biskop av Regenburg.
På Sailers tid var mange innen kirken preget av en radikal såkalt opplysningsånd, som i sine ytterliggående former avviste fundamentale kristne trossetninger, var opptatt av ytterligheter og foraktet kristen mystikk, førte til en viss verdslighet innen presteskapet og et forfall innen forkynnelsen fra prekestolen, en slsppere kirkelig disiplin, avvisning av pavens juristiksjon, og statlige forsøk på å få innflytelse og kontroll over kirkestyret og den kristne undervisning.  
Mot disse tendensene engasjerte biskop Sailer seg med trosforsvar og undervisning i kristendsommens fundamentale prinsipper, en streben mot et inderlig og praktisert kristenliv, for en tro som skulle manifestere seg i barmhjertighet, gudshengivenhet (kristen mystikk), og utdannelsen av et fromt og intelligent presteskap. Han insisterte på at prekestolen bare skulle benyttes for forkynnelsen av evangeliet og ikke til sekulære funderinger, at biskopene skulle pleie enheten med paven, og kirkens frihet  og rettigheter vernes mot uthoiling fra statlig hold. 
Biskop Sailer var iherdig og ganske effektiv som lærer, sjelesørger, prest og predikant, og hadde et stort og bredt forfatterskap.