FNs sikkerhetsråds resolusjon 1973

Bakgrunn

I desember 2010 begynte det et opprør i Tunisia (senere kalt den tunisiske revolusjon) og iløpet av årsskiftet opplevde flere nærliggende land i regionen lignende opprør mot sine myndigheter. I både Tunisia og Egypt ble statslederne avsatt som følge av store protester. Disse opptøyene spredte seg også til Libya i februar 2011. Libyas de facto statsleder gjennom 40 år, Muammar al-Gaddafi, forsøkte å stanse opprøret med militær makt i motsetning til hva som hadde skjedd i nabolandene. FNs sikkerhetsråd uttrykte «alvorlig bekymring» for hvordan situasjonen i Libya ble håndtert av myndighetene gjennom resolusjon 1970 26. februar 2011, og stilte krav til Gaddafi om at han måtte unngå angrep på sivile og hindre fortsettelsen av brudd på menneskerettighetene. Allerede ved resolusjon 1970 fordømte Den arabiske liga, Den afrikanske union og den islamske konferanse Gaddafis handlinger og FN oppfordret alle medlemsland til å nekte han og flere av hans nære allierte innpass og beskyttelse til noen stat. Som følge av fortsatte angrep og militær konflikt mellom regjeringsopposisjonelle og Gaddafi-lojale styrker, fant sikkerhetsrådet det nødvendig å åpne for resolusjon 1973 for å hindre ytterligere fatale sammenstøt. Hvorvidt resolusjon 1973 er en direkte utvidelse av resolusjon 1970 er det imidlertid uenighet om fordi 1970 gir den internasjonale straffedomstolen i Haag åpning for å vurdere sak mot Gaddafi.

Interne reaksjoner

Allerede dagen etter sikkerhetsrådets møte gikk Libyas utenriksminister Moussa Koussa ut med meldingen om at Libya ville følge opp resolusjonen ved å pålegge en våpenhvile umiddelbart, men bare timer senere meldte Al Jazeera om kamper mellom regjeringen og opprørere. Både Storbritannia og Frankrike, som var tidlig ute med organiseringen av angrep mot Libya, fortsatte planene tross løftet om våpenhvile. Storbritannias statsminister David Cameron sa at han ville basere sine avgjørelser på Gaddafis «handlinger, ikke ord» og flere andre land kom med lignende uttalelser. Koussa viste også stor misnøye med resolusjonen og sa at den «tydelig er i strid med de forente nasjoners pakt om ikke-innblanding» og et «brudd på Libyas suverenitet». Han fortalte også at en flyforbudssone bare vil gjøre vondt verre for befolkningen. To uker etter resolusjonen flyktet Koussa landet og sa han ikke ønsket å representere regimet lenger.
Oberst Muammar al-Gaddafi advarte FN dager etter vedtaket og truet med angrep mot sivile mål i hele middelhavsområdet og han kalte de allierte styrkene for «beist og kriminelle» for deres intervenering i det han beskriver som en intern konflikt som Libya selv må ordne opp i. Gaddafi sendte også brev til politiske ledere i flere stater som hadde godkjent og sagt seg villige til å bidra i henhold til resolusjonen. I brevene advarte Gaddafi nok en gang mot å intervenere i en intern konflikt. Beskjeden «dere kommer til å angre dersom dere gjør noe for å blande dere inn i våre interne anliggender» og uttalelsen «dette er klar aggresjon» ble sendt til blant annet generalsekretæren i FN, til Storbritannias David Cameron og Frankrikes president Nicolas Sarkozy. Gaddafi har også uttalt at han ikke stod alene i konflikten, men at den libyske regjeringen har mange støttespillere utover sine landegrenser. Opprørerne på sin side applauderte resolusjonen som følge av nødvendig støtte for å holde Gaddafi tilbake.