Blackface

«Blackface» («svartfjes») er en amerikansk betegnelse på det å male ansiktet svart eller brunt for å karikere personer med mørk hudfarge. Praksisen stammer fra amerikansk populærkultur på 1800- og 1900-tallet. Ansiktsmalingen anses i dag av mange som støtende, respektløs og rasistisk. 
Ordet «blackface» har særlig blitt brukt om en type teatermaske der ansiktet blir svartsminket eller sotet bortsett fra området rundt leppene som beholdes urørt, eller markeres med lys farge, for at hvite artister skal parodiere mørke personer med tykke lepper, i første rekke folk av afrikansk herkomst som tidligere ble kalt negroes («negre») på engelsk. «Blackface» kan også betegne komiske, klovneliknende rollefigur som er sminket og utkledt på denne måten, og på underholdning som bygger på bestemte stereotype framstillinger av svarte mennesker.
«Blackface»-figurene forekom hovedsakelig i amerikanske minstrel shows, en type varietéforestillinger som var populære i perioden fra 1830- til 1920-årene og hadde røtter i det undertrykkende slavesamfunnet i de amerikanske sørstatene.

Bakgrunn og betydning

Svartmalte ansikter var vanlige i amerikansk teater og populærkultur fra omkring 1840 og hundre år framover. Minstrelsy inneholdt en blanding av musikkinnslag og sketsjer der skuespillere, komikere, musikere og dansere kunne opptre i overdreven teatersminke og latterlige kostymer i stereotypiske, komiske og tildels groteske karikaturer av afroamerikanere. Rollefigurene var gjerne fillete slaver og plantasjearbeidere, moteløver i byene eller uskjønne kvinner. Figurene ble framstilt som uintelligente, late og kåte, og med en naturlig sans for musikk og dans.

Jim Crow og andre rollefigurer

I 1829 framførte den hvite artisten Thomas Dartmouth «Daddy» Rice (1808-1860) den komiske sangen og dansen Jump Jim Crow iført «negersminke». Han hadde fillete klær og brukte et karikert språk og karikerte bevegelser. Rollefiguren skal ha vært inspirert av Jim Crow, en legendarisk luring i slavekulturen, og av en konkret afroamerikaner med fysisk funksjonshemning. Crow, «kråke», hadde dessuten vært nedsettende kallenavn for svarte mennesker siden 1700-tallet. I Disneys tegnefilm om sirkuselefanten Dumbo fra 1940 forekommer det derfor en flokk karikerte kråker med menneskelige egenskaper som gjenspeiler de etablerte stereotypiene om afroamerikanere som dumme, skrytete og ufrivillig komiske. 
Rice gjorde Jim Crow-sangen, -dansen og -figuren svært populær og regnes som «minstrelshowenes far». Rollekarakteren ga også opphav til betegnelsen Jim Crow-lovene, raseskillelovene som ble innført i flere amerikanske stater fra 1876 til 1965 etter prinsippet om at etniske grupper skulle være «likestilte, men atskilte». 
Sjangeren og formen kan ha oppstått ut fra en oppriktig fascinasjon for den levende musikkulturen i afroamerikanske slavemiljøer, men også for å ufarliggjøre den svarte befolkningen for et hvitt publikum. Latterliggjøringen kan ha dempet bekymringen for at frigitte slaver etter den amerikanske borgerkrigen 1861–1865 skulle kunne foreta et masseopprør og overta makten.
Minstrel-forestillingene skapte en rekke komiske og rasistiske rollefigurer. I minstrel-sketsjene kunne den usofistikerte landarbeideren Jim Crow også opptre sammen med for eksempel rollekarakteren Zip Coon, en mer veltilpasset, svart jålebukk fra byen. 
De komiske «Blackface»-figurene ble populære også utenfor USA, særlig i Storbritannia, der stilen og sjangeren holdt seg levende enda lengre.
Lyshudede skuespillere, sangere og dansere brukte svidd kork og senere farge eller skokrem for å sverte huden og tegne opp brede lepper. I tillegg kledte de seg ut med krøllete, svarte parykker eller farget sitt eget hår og bustet det til. Hvite hansker og slitte eller overdrevne finklær skulle understreke klassetilhørigheten og den latterlige framtoningen som barnlig livsglade, uintelligente og innbilske klovner.

Utøvere og bruk i filmer

Minstrelartister i «blackface» var hovedsakelig hvite. På 1860-tallet begynte imidlertid også enkelte svarte musikere å opptre med malte ansikter og klovnemunn. Grunnen var at minstrel-sjangeren var den mest populære underholdningen i samtiden og den eneste muligheten artistene hadde for spillejobber. Den komiske sminken skulle dessuten behage, og berolige, publikum. 
I D. W. Griffiths over tre timer lange storfilm En nasjons fødsel (Birth of a Nation) fra 1915 ble alle de viktige svarte rollene spilt av hvite skuespillere sminket i «blackface». Filmen bygger på det rasistiske skuespillet The Clansman fra 1905 og handler om en sørstatsfamilie under og like etter borgerkrigen. En nasjons fødsel var teknisk nyskapende, men førte til at Ku Klux Klan gjenoppstod som en høyreekstrem organisasjon rettet mot raseblanding, afroamerikanere, katolikker og jøder. På grunn av kritikken filmen fikk for sitt rasisistiske innhold, sluttet man etter dette å bruke «blackface» i seriøse spillefilmer.
Sangeren og skuespilleren Al Jolson (1886–1950) var den mest kjente av amerikanske artister som opptrådte med svartmalt ansikt. Han ble omtalt som The World's greatest entertainer i reklamen og spilte blant annet hovedrollen i det som regnes som den første lydfilmen, The Jazz Singer fra 1927. Jolson mottok i 1950 Medal of Merit for sin patriotiske innsats som underholder for amerikanske soldater under andre verdenskrig. Mens de fleste i ettertid betrakter karikert «negersminke» som del av datidens opplagte rasediskriminering i USA, har enkelte hevdet at Jolson gjennom sine sentimentale slagere og sin bruk av «blackface» tvert imot ville vise solidaritet med den svarte befolkningen i landet.
Bruken av svartmalte ansikter døde ut som sceneunderholdning i USA på 1920-tallet, men fortsatte i filmmusikaler fra Hollywood, i radio og TV, til inn på 1940-tallet, og i sjeldnere tilfeller til 1970-tallet. Stjerner som Bing Crosby, Judy Garland, Frank Sinatra, Fred Astaire og mange andre opptrådte med komisk ansiktssminke i enkeltstående, ofte nostalgiske sang- og dansenumre som hyllet den «gode, gamle» minstreltradisjonen. I noen scener er det humoristiske poenget at hvite blir lurt av svartmalte ansikter fordi alle svarte ser like ut. Fram til 1950-tallet ble svarte gjerne framstilt uten nyanser som naive og umodne, ubekymrede, late, løgnaktige og overtroiske, og ikke minst med en medfødt, nærmest dyrisk hang til sang og dans. 
«Blackface»-sminke, særlig uten de overdrevne leppene, har fram til vår tid levd videre i USA og andre land som uskyldig moro for hvite barn og voksne som kler seg ut som afrikanere, arabere eller andre mørkhudede til karneval, fester, amatørteater eller Halloween.

Moderne fordømmelse som rasistisk stereotypi

Det har lenge vært vanlig med stereotypiske framstillinger av ikke-hvite etniske grupper i amerikansk underholdningskultur. I filmer og populærkultur hadde afroamerikanere fram til 1960-tallet som regel bare biroller som hushjelper og arbeidsfolk. Enten de ble spilt av sminkede hvite eller av svarte, ble disse rollefigurene framstilt uten nyanser.
Da minstrelsjangeren ble umoderne utover på 1900-tallet, forsvant bruken av «blackface» i profesjonell underholdning. En annen viktig grunn var at stadig flere oppfattet tradisjonen som en rasistisk etterlevning fra slavetiden og raseskillepolitikken. 
«Blackface» og andre kulturuttrykk som kan oppfattes rasistiske, blir særlig debattert i Sørstatene, der det er store meningsforskjeller mellom ulike befolkningsgrupper. Mange hvite amerikanere vil forsvare tidligere tradisjoner som en del av kulturhistorien og som egentlig ufarlige uttrykk som var allment akseptert i sin samtid. Flere har også påpekt at «blackface» var en verdinøytral teaterkonvensjon innen en folkelig musikksjanger og humoristisk underholdningsstil som også svarte tok del i. 
De fleste mener likevel at maskeringen var et både ufølsomt, tåpelig og ondskapsfullt uttrykk for et institusjonalisert rasehat i samfunnet som latterliggjorde utseendet, oppførselen og intelligensen til svarte innbyggere. Den opprinnelig komiske «blackface»-sminken oppfattes derfor i dag som uttrykk for en gammeldags undertrykkerkultur der hvite konstruerte, forsterket og befestet forenklede stereotypier om afroamerikansk musikk, dans og språk som komiske og mindre verdifulle enn «hvit kultur».
Mange mener at liknende holdninger fortsatt lever videre i moderne karikaturer av etniske grupper i filmer og på TV. Bruken av «svart musikk» og andre kulturuttrykk har også blitt kritisert som «kulturelt identitetstyveri» («kulturell appropriasjon») på samme måte som herskerkulturen har lekt uærbødig med fordommsfulle stereotypier av «rødhuder», karikaturer av uspesifikke urbefolkningsgrupper i Amerika.

Kritikk av kjente personer i «blackface»

Det er mange eksempler på offentlige personer som har møtt motstand mot egen bruk av rasistiske symboler. I februar 2019 ble den hvite delstatsguvernøreren i Virginia kritisert for at han som medisinstudent på 1980-tallet svartemalte ansiktet og feiret Halloween sammen med en medstudent i Ku Klux Klan-hette. Samtidig fikk en baptistmenighet på Jæren  kritikk for at barn og voksne på liknende vis kledde seg ut som «kongolsere».
I 2019 ble også den canadiske presidenten Justin Trudeau kritisert for å ha opptrådt i «blackface» (også omtalt som «brownface») da han i 2003 kledte seg ut som den persiske eventyrskikkelsen Alladin slik figuren blir framstilt som en sympatisk unggutt i en populær tegnefilm fra Disney fra 1992. Kritikerne mente at Trudeaus kostyme videreførte en fordomsfull, klisjépreget og rasistisk trope i Vesten om hvordan arabiske mennesketyper er.

Annet

«Blackface»-sminken har oftest latterliggjort svarte afrikanere, men mindre grelle varianter har også vært vanlig for mer seriøse teaterroller, for eksempel når lyse skuespillere tolker Shakespeares «mauriske general» Othello.
Også Zwarte Piet, den nederlandske julenissen Sinterklaas' «mauriske slavegutt» og gaveutdeler under festlighetene 5. desember, er utkledt med mørkebrun ansiktssminke. Denne skikken har i nyere tid blitt møtt med protester som en rasisistisk stereotypi mange mener man bør legge bak seg. Debatten om «Svartepetter» har vært polarisert mellom dem som opplever ham som en fornærmelse, på samme måte som Vesle svarte Sambo, og dem som vil beholde tradisjonen uforandret.  
Også utøverne av Border Morris, en regional variant av den engelske folkedansen Morris dance, bruker svart ansiktmaling som del av sin tradisjonelle drakt. Denne typen «blackface» er en skikk som går langt tilbake og har ingenting med slaveri og moderne rasisme å gjøre. Opphavet er usikkert, men kan henvise til kullgruvearbeidernes sotede ansikter, barbareskpiratene som kan ha innført dansen eller være et vern for å skjule seg mot onde ånder.
Ordet blackface har flere betydninger på engelsk. Det er blant annet også navn på den skotske sauerasen svartfjes.