google/wiki40b huggingface dataset:
Fredag den 13.

Langfredag

I kristen tradisjon kom fredagen til å bli oppfattet som uheldig fordi Jesus fikk sin død på korset på langfredag. Men man skal ikke lengre enn til  Spania og Hellas før man finner nasjoner som holder tirsdag (og ikke fredag) for å være ukens uheldigste dag.

Triskaidekafobi

Tallet 13 har vært ansett som et uheldig fordi det er snakk om et usymmetrisk oddetall, i hvert fall innenfor de kulturkretser som regner 12 timer dag, 12 timer natt og 12 måneder i året.
Folklorister regner redselen for fredag den 13. til kategorien «hverdagsovertro», men det er i forestillingen neppe snakk om egentlig folketro. Den er snarere basert på konvensjoner og talemåter. Disse tradisjonene bærer ofte også med seg sine egne opphavsforklaringer, som i enkelte tilfeller kan være temmelig kuriøse. Av de forklaringene som søker å legitimere forestillingen til en gammel tradisjon, tjener opplysningen om at kong Filip IV av Frankrike beordret arrestasjon av landets tempelriddere på fredag 13. oktober 1307. Det er imidlertid ikke andre opplysninger som understøtter at det i samtid  og nær ettertid var noen som oppfatte datoen som spesielt uheldig. En annen forklaring er at fenomenet henger sammen med  at Judas Iskariot ble utpekt som den trettende til bords ved Jesu siste måltid på skjærtorsdag.
Den danske astonomen Tycho Brahe ble satt til å gjøre astrologiske beregninger for dager i året da det ikke var lurt å gjøre forretninger eller legge ut på reiser. Han kom opp med 32 uheldige og fire heldige dager, noe som fikk stor utbredelse i Norden. Det er først utover på 1900-tallet at fredag den 13. ga seg utslag i slik frykt at enkelte velger å holde seg hjemme eller være uvirksomme. Spesielt fra Danmark hører vi at tradisjonen har vært knyttet til råd om ikke å legge til sjøs eller sette båt på vannet på fredag den 13.
Slaget ved Zabern

Bakgrunnen

Ved slutten av april 1525 hadde velorganiserte styrker av bønder blitt mobilisert i Alsace og langs elven Sundgau. Gruppen fra nedre Alsace-regionen hadde 18 000 mann og var den største hærstyrken i denne konflikten. Opprøret var så velorganisert at en nær totalmobilisering av den mannlige befolkning var mulig. Bondehæren jagde bort de øverste stender og den 12. mai marsjerte de til Zabern fra Mauermunster. Hertugen av Lorraine ville ikke forhandle bondeopprørene og følte seg tvunget til å gripe inn. Han samlet en sterk hær på 11 000 mann.

Slaget

Den 15. mai 1525 blir Slaget ved Zabern innledet vet at begge parter åpnet artilleri-ild mot hverandre. Hertugen ble overrasket over bondehærens ildkraft. Han trekker styrkene tilbake opp til skråningene der landsbyene St Johann og Steinburg lå og ble stående der resten av dagen. Erasmus Gerber besluttet seg for å tilkalle forsterkninger fordi hans styrker var for få til å foreta et angrep.
Den neste dagen var to kolonner kommet fram. Mens den ene gikk inn i Lupstein langs elven Zorn, stoppet den andre 6 km vekk uten å gripe inn i stridighetene. Lupstein ble raskt et åsted for et brutal blodbad på bøndene. For å slå ned all motstand var hertugen tvunget til å ødelegge landsbyen Lupstein, uten at bøndene i byen Zabern kunne gjør noe. 
Bøndene i Zabern skulle overgi seg etter en kortvarig forhandling og de gikk med på betingelsesløs overgivelse. Hundre gisler ble først sendt til hertugens leir utenfor byen Zabern som garanti. Men leiesoldatene gikk på eget initiativ gikk til angrep og massakrerte gislene. Dette ble stående som et signal om at bøndene i Zabern var slått ved overraskelsesangrep. I panikk ble flere tusener drept i en massakre som måtte beskrives som virkelig ondskapsfull. Med svik og kaldblodighet hadde hertugen tillatt et overgrep på vergeløse folk og hans leieknekter var kommet utenfor kontroll.

Etterspillet

Da hertugen skulle drar hjem møtte han en bondehær fra midtre Alsace. Han knuste bøndene under Slaget ved Schweiler før han kom til Nancy, sin residensby. Med dette var hele bondeopprøret nådeløst slått ned. Overgrepene som hadde hendt mot bøndene i Alsace sagt å være verre enn i lignende hendelser i Tyskland.
Leirdøla bru

Leirdøla bru er en 54 meter lang bjelkebro som går over elva Leirdøla på fylkesvei 604. Den ble åpnet i 1976 og erstattet da en annen bro.
Georgi Dimitrov-ordenen

Georgi Dimitrov-ordenen (bulgarsk: Орден „Георги Димитров“) er en bulgarsk orden innstiftet 17. juni 1950 ved dekret utstedt av presidentskapet i nasjonalforsamlingen. Ordenen belønnet fremragende sivile fortjenester. Den er oppkalt etter kommunistlederen Georgi Dimitrov, som var Bulgarias statsminister fra 1946 til 1949. Georgi Dimitrov-ordenen rangerte sammen med Stara Planina-ordenen og Ordenen Bulgarias tretten århundrer som de fremste i Folkerepublikken Bulgarias ordensvesen. Da Bulgaria i 1990 innførte flerpartidemokrati og markedsøkonomi ble Georgi Dimitrov-ordenen avskaffet.

Inndeling

Georgi Dimitrov-ordenen hadde én klasse.

Insignier

Ordenstegnet for Georgi Dimitrov-ordenen er i gull med rød og hvit emalje. Det er uregelmessig, men tilnærmet rund i formen og utformet som et sosialistisk statsemblem. I midten har det en midtmedaljong felt med et venstrevendt portrett av Georgi Dimitrov i gull mot rød emalje. En smal hvit stripe omkranser medaljongen, bortsett fra nederst. Midtmedaljong er omgitt av hveteaks, i nedre del omslynget av et rødt bånd med påskriften Георги Димитров. Øverst står en rød stjerne og nederst hammer og sigd.
Ordensbåndet er mørk rødt med kantstripere i lysere rødnyanse.

Tildeling

Personer som ble tildelt ærestitlene Helt av Folkerepublikken Bulgaria og Helt av det sosialistiske arbeid mottok samtidig også Georgi Dimitrov-ordenen. Ordenen kunne ellers tildeles bulgarere, så vel som borgere av andre land.
Det ble i perioden 1950 til 1990 foretatt tildeling av Georgi Dimitrov-ordenen til 4 518 personer.
Passiv transport

Passiv transport er transport av stoffer gjennom en cellemembran ved hjelp av kanalproteiner – som passivt, uten bruk av energi, former en «kanal» gjennom membranen – heller enn bærerproteiner – som aktivt, med forbruk av energi, «bærer» et molekyl gjennom membranen. Passiv transport omfatter blant annet diffusjon og osmose.

Diffusjon gjennom lipidlaget

Fettløselige stoffer løser seg i fosfolipidlaget og diffunderer gjennom. Diffusjonen skjer alltid med stoffets konsentrasjonsgradient. Kjønnshormoner, fettsyrer og oksygen er blant de stoffene som kan passere membranen på denne måten.

Diffusjon gjennom vannfylte proteinkanaler

Ioner er vannløselige og kan derfor ikke passere fosfolipidlaget. De diffunderer gjennom væskefylte ionekanaler i cellemembranen. Transporten er passiv dersom det skjer med stoffets konsentrasjonsgradient. De ulike ionekanalene slipper bestemte ioner gjennom, og en ionekanal som lar for eksempel bare natriumioner passere, blir derfor kalt en natriumkanal.

Binding til transportproteiner

En spesifikk type molekyl bindes til transportproteiner i cellemembranen, som så endrer form og dermed frakter molekylet over på andre siden. Dette skiller seg fra diffusjon ved å være spesifikk og ha begrenset kapasitet. Denne prosessen ligner aktiv transport, men skiller seg fra den ved at prosessen går uten tilførsel av energi.
Blant de viktigste transportproteinene finner vi dem som frakter glukose og aminosyrer over cellemembranen.

Osmose

Vann kan diffundere både gjennom fosfolipidlaget og gjennom vannfylte proteinkanaler. Vannmolekylene er polare, men små, derfor kan de bevege seg mellom fosfolipidlaget. I tillegg har cellemembranen vannfylte proteinkanaler (akvaporiner) som slipper vann gjennom.
Osmose er diffusjon av vann gjennom en semipermeabel membran fra et område med en løsning med høy konsentrasjon av vann til et område med en løsing av lav vannkonsentrasjon.
Over tid vil dermed områdene på begge sider av membranen ha lik konsentrasjon av stoff som kan gå gjennom denne. Større molekyler kan derimot bli stengt ute. Cellevegger er eksempel på halvgjennomtrengelige membraner der osmose forekommer.
Jug (kortspill)

Spilleregler

Man benytter en vanlig kortstokk med 52 kort, med fargene spar, kløver, ruter og hjerter. Hver spiller får utdelt fem kort. Resten av kortene legges med billedsiden ned. Det øverste kortet i denne bunken snus og legges med billedsiden opp ved siden av bunken. Spilleren til venstre for den som delte ut kortene, begynner.
Spillet går ut på å legge på ett kort av gangen, med billedsiden ned. Man sier høyt hvilket kort man legger på, og man må følge fargen. For eksempel må man spille kløver hvis det er kløver som ligger med billedsiden opp. I dette spillet er det også lov å jukse. Det kan gjøres på en av to måter, (1) enten ved å legge på et kort av en annen farge (juge), (2) eller ved å legge på mer enn ett kort.
Neste spiller kan velge å (1) si "JUG" og dermed påstå at forrige spiller la på et annet kort enn det som ble sagt, eller (2) si "FLERE KORT" og dermed påstå at forrige spiller la på mer enn ett kort. Hvis det stemmer at det ble jukset og at dette ble gjort på den måten det ble påstått, så må den som jukset ta inn hele bunken. Men hvis forrige spiller ikke jukset, eller om det ble jukset på annen måte enn det som ble påstått (f.eks. ved at flere kort ble lagt på, mens påstanden var at det var jug), så er det den som kom med den feilaktige påstanden som må ta inn bunken.
Den spilleren som står for tur til å legge på, kan altså legge på et kort med billedsiden ned i riktig farge (og si høyt hva det er), eller juge ved å legge et annet kort med billedsiden ned og si høyt et kort i riktig farge selv om det ikke er det det faktisk er, eller jukse ved å legge på mer enn ett kort og da på samme måte påstå at det er et kort i riktig farge. I tillegg til disse valgmulighetene kan spilleren trekke inntil tre kort fra bunken, så lenge det er kort igjen i bunken, før spilleren legger på.
Den som blir kvitt alle kortene vinner idet neste spiller legger på. Man vinner altså ikke ved å legge på alle kortene på én gang dersom neste spiller røper at det ble lagt på flere kort.
Man kan også spille uten at man kan legge på flere kort, men gjemme enkelte. Hvis man i dette tilfellet blir tatt for å gjemme må man ta inn bunken.
Trizogeniates crispospinatus

Utbredelse

Billen finnes i den neotropiske faunaregionen, nærmere bestemt i Peru.
Incoterms

Incoterms eller international commercial terms er en rekke internasjonale salgsklausuler brukt i internasjonal handel. Disse regulerer kostnader, ansvar (risiko), transportmiddel og ansvar for eksport- og importformaliteter mellom kjøper og selger av en vare. 
Reglene forvaltes av International Chamber of Commerce og oppdateres med jevne mellomrom for å reflektere endringer i verdenshandelen. Nåværende versjon ble utgitt i år 2010 og omfatter 11 ulike regelsett fordelt på 2 hovedgrupper. Incoterms 2010 er den åttende utgaven av Incoterms reglene.

Endringer i Incoterms 2010

Det er gjort store endringer fra Incoterms 2000 til nåværende Incoterms 2010. Antallet Incoterms regler er redusert fra 13 til 11. DAT (Delivered at Terminal) og DAP (Delivered at Place), erstatter Incoterms 2000 reglene DAF, DES, DEQ and DDU.
Tilsyn

Tilsyn betyr å passe på, føre tilsyn med, eller stelle for eller med noe eller noen. Likeledes er tilsyn en felles betegnelse på instanser innenfor offentlig forvaltning som ser etter at lov- og regelverk blir overholdt.
Ján Ďurica

Landslaget

Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Han ble tatt ut i Slovakias EM-tropp til EM i Frankrike 2016.
Ungkarsfestivalen

Ungkarsfestivalen er en roman fra 2007 forfattet av Bjørn Ingvaldsen. Boken ble utgitt på Wigestrand forlag.
Boka er oversatt til tysk med tittelen Tote Finnen essen keinen Fisch (norsk: Døde finner spiser ikke fisk).

Handling

Ungkarsfestivalen er en humoristisk roman som starter med at hovedpersonen, en bankfunksjonær, nettopp har gått i land for – høyst ufrivillig – å starte i sin nye jobb på ei øy i havgapet. Livet på øya er annerledes enn bylivet, noe som preger alle som bor der. Bankfunksjonæren har blitt forvist til øylivet etter å ha innledet et forhold til banksjefens kone. Øyas mannlige innbyggere er også på damejakt; rettere sagt vil i alle fall noen av dem arrangere ungkarsfestival for å holde liv i øysamfunnet.
Kvagga

Kvagga (Equus quagga quagga) er en nå utdødd underart av arten steppesebra (Equus quagga), som er den vanligste sebraarten i hestefamilien (Equidae). Den siste kvaggaen døde i Amsterdam Zoo den 12. august i 1883. I vill tilstand døde underarten ut på 1870-tallet. Den ble jaktet til utryddelse.
Kvaggaen hadde et sebraliknende hode med stripemønter som rakk nedover halsen på dyret og videre ut over ryggen og flankene. På ryggen ble imidlertid det karakteristiske sebramønstret svakere. Mot lendet og hoftene, i buken og nedover beina var mønsteret fraværende. Buken og lemmene var lyse, nærmeste hvite, mens resten av dyret var brunfarget.
Den fantes tidligere i store antall i Oranjefristaten og Kapp-provinsen i Sør-Afrika, men etter hvert som landet ble bosatt av hollandske nybyggere ble den jaktet til utryddelse omkring 1878. Trolig fordi den konkurrerte med buskapen om føden.

Kvaggaprosjektet

Kvaggaprosjektet (The Quagga Project South Africa) er et sørafrikansk prosjekt som har til hensikt å forsøke å gjenskape kvaggaen og reintrodusere den i sitt opprinnelige habitat. Prosjektet, som startet i 1987, har hatt en viss suksess til nå, men mye arbeid gjenstår.
Hildrehesten

Hildrehesten er et fjell i Haram kommune i Møre og Romsdal. Det har en høyde på 740 meter over havet. Ved foten av fjellet ligger på den ene siden bygda Hildre, og på den andre tettstedet Brattvåg.
Beerfest

Handling

To brødre reiser til Tyskland for å delta på oktoberfesten. De snubler over en hemmelighet, en konkurranse som er hundrevis av år gammel, og som bare kan beskrives som en «Fight Club» med ølspill.
Samiske geografiske navn i Andøy

Samiske geografiske navn i Andøy (knr 1871) angir stedsnavn i Andøy kommune som har en alternativ samisk form. Da stedsnavn kan referere til geografiske områder av noe utstrekning så kan de dekke flere kommuner.
De samiske stedsnavnene kan angis på forskjellig vis der det er etablert former på flere samiske språk. Dette skjer i grenseområder mellom språkene. Det er ni forskjellige former av samisk; sørsamisk, umesamisk, pitesamisk, lulesamisk, nordsamisk, skoltesamisk, enaresamisk, kildinsamisk og tersamisk. Det er også to utdødde former, kemisamisk og akkalasamisk. Bare nordsamisk er tatt med i denne oversikten for Andøy kommune.
Sinfonia concertante

Sinfonia concertante (også sinfonie concertante eller bare concertante) er en komposisjon for orkester og flere konserterende instrumenter.

Definisjon og historikk

I sinfonia concertante er elementer fra divertimento, serenade, kassasjon, symfoni og solokonsert smeltet sammen. Det er en konsert i den forstand at solistene får vist seg skikkelig fram, og symfoni ved at solistene ikke desto mindre er en del av hele ensemblet og ikke helt dominerende.
Musikkformen blomstret spesielt i årene 1770 til 1825, dvs. under klassisismen. Barokkens concerto grosso regnes som forløper, og romantikkens dobbelt- og trippelkonserter som etterfølgere.
Framveksten av offentlig konsertvirksomhet regnes som en av forutsetningene for sinfonia concertante. Tekniske framskritt på instrumentfronten spilte også inn, spesielt hva gjelder blåsere. Det voksende antallet blåsersolister krevde litteratur som gjorde at de fikk vist fram sine ferdigheter og instrumentenes særegenheter.
Vanligvis går en sinfonia concertante i dur-tonearter. De fleste krever solistiske blåsere, er virtuose, melodiøse og lettfattelige. To- eller tresatsige verk er regelen, flere satser forekommer nesten aldri.
De fleste slike verk ble til i tidens musikksentra, dvs. Wien, Paris, Mannheim, London og München, da det var slike steder relevante solister var for hånden.

Komposisjoner og komponister

Carl Stamitz og Johann Christian Bach skrev de tidligste verk i sjangeren. Stamitz skrev over 20 slike verk, stort sett tosatsige med fiolin og cello som soloinstrumenter. J.C. Bach skrev rundt 15 verk, de fleste tresatsige, i en rekke solistkombinasjoner, eksempelvis obo, fiolin, cello og klaver, eller to klarinettr og fagott.
De sannsynligvis mest kjente verkene i sjangeren er Joseph Haydns Sinfonia Concertante i B-dur opus 84 for obo, fagott, fiolin, cello og orkester, og Wolfgang Amadeus Mozarts KV 364 for fiolin og bratsj, KV 297b for fløyte, obo, horn og fagott, samt Concertone KV 190 for to fioliner.
Av de mange andre komponistene som skrev slike verk kan nevnes blant andre Antonio Salieri, Carl Friedrich Abel, Luigi Boccherini, Giuseppe Cambini, Ignaz Pleyel, Franz Anton Hoffmeister, Bernhard Crusell, Franz Danzi og Leopold Koželuh. Koželuh skrev en uvanlig solistkombinasjon for klaver, mandolin, trompet og kontrabass.
Afghanistans riksvåpen

Afghanistans riksvåpen ble antatt i sin nåværende form 4. januar 2004. Emblemet bygger på det som har vært i bruk siden 1901.
Sentralmotivet er en moske med kuppel, to minareter og to flagg. I interiøret er et bønnerom, en mihrab og en rituell trapp synlig. Moskeen er omkranset av et ombundet hveteaks. På båndet står landets navn "افغانستان" (Afghanistan). Øverst i omkretsen står shahadah, trosbekjennelsen. Øverst innenfor kransen en strålekrone (tilføyd 2004) over teksten «Allahu Ahbar» (الله أكبر), arabisk for «Gud er stor».
Nederst innenfor kransen ble det 2002 satt årstallet 1298 (١۲۹٨) etter Iransk kalender, tilsvarende år 1880 etter gregoriansk kalender, året da Abdur Rahman Khan anerkjent som emir over Afghanistan.

Historisk utvikling

Abdur Rahman Khan førte et svart flagg med et emblem som er forløperen til riksvåpenet. Emblemet hadde emirverdighetens hodeplagg over moskeen, hadde en samling rifler, kanoner og sverd i bunnen, og var omgitt av en laurbærkrans. Da Amanullah Khan ble konge 1919 ble emblemet videreutviklet. Moskeen og hodeplagget fikk flere detaljer, våpnene var redusert til to sverd i kryss, og Rub el Hizb utgjorde emblemets ramme. Da kongen var styrtet, vedtok Loya jirga 1930 et nytt emblem av sosialistisk type med to snøfjell og en sol omkranset av de ombundne hveteaksene.
Da kongedømmet var reetablert fikk landet nytt riksvåpen 1930 som kombinerte moskeen og hvetekransen. Det kongelige hodeplagget ble fjernet, årstallet for frigjøringen 1298 (١٣٤٨ tilsvarende 1919 etter gregoriansk kalender) erstattet våpnene.
Taliban introduserte Shahadah i det nasjonale emblemet 1997.
Fury (film)

Sammendrag

Filmen er lagt til Europa under de siste månedene av andre verdenskrig i 1945, og de allierte styrkene er på vei inn i Nazi-Tyskland. Stabssersjant Don Collier (Brad Pitt) har kommando over en M4A3E8 Sherman som har kallenavnet «Fury». Soldatene i stridsvognen har alle sammen lang erfaring fra krigen, disse er Boyd Swan (Shia LeBeouf), Grady Travis (Jon Bernthal), og Trini Garcia (Michael Peña). Etter å ha mistet en av mennene sine i kamp, blir de tilsendt en nylig vervet menig soldat, Norman Ellison (Logan Lerman), som erstatning. Resten av mannskapet, som har vært utstasjonert sammen helt siden de harde kampene i Nord-Afrika flere år tidligere, misliker Norman på grunn av hans manglende erfaring, og fordi han aldri har sett innsiden av en tanks før. I tillegg nekter Norman å skyte en fanget tysk artillerist. Han får seg heller ikke til å skyte på tenåringer i Hitlerjugend på grunn av deres lave alder, men Collier tvinger ham til å drepe en fanget tysk soldat.
Det utvikler seg et bånd mellom Norman og Collier etter å ha tatt over en liten tysk by, hvor de møter en ung tysk kvinne, Emma, og hennes fetter. Norman har sex med Emma, og neste morgen spiser de frokost sammen. Imidlertid kommer resten av mannskapet og avbryter frokosten, noe som forårsaker en anspent stemning innad i gruppen og mer misnøye med Norman. Kort tid senere kommer tyske bombefly til byen, Emma og noen amerikanske soldater blir drept i det kraftige bombardementet. En gruppe soldater, ledet av Collier, får i oppdrag å holde kontrollen over et viktig veikryss. Men de kommer i kamp mot tyske Tiger I. De aller fleste av de allierte tanksene blir ødelagt, og Fury blir immobilisert etter å ha kjørt over en landmine. Kort tid senere kommer flere hundre Waffen-SS. Collier nekter å forlate posten sin. Resten av mannskapet bestemmer seg litt motvillig for bli, og de planlegger et angrep mot tyskerne. 
Collier og hans menn er kraftig i mindretall, både når det kommer til våpen og antall soldater, men de klarer likevel å påføre store tap på de tyske styrkene. Til slutt blir både Boyd, Grady og Trini drept, og Collier blir hardt skadet av en tysk snikskytter. Norman og Collier trekker seg tilbake til «Fury». Norman kryper ut gjennom en luke i tanksen, og han gjemmer seg i krateret etter landminen som ødela «Fury», men Collier forblir i stridsvognen og blir drept av en granat. En ung tysk Waffen SS-soldat får øye på Norman, men lar ham bli liggende skjult under den ødelagte stridsvognen. De overlevende tyske soldatene marsjerer videre. Neste morgen blir Norman funnet av amerikanske styrker, og det er underforstått at den tyske offensiven mislyktes på grunn av Collier og mannskapets handlinger. Norman blir tatt med i sikkerhet, mens han ser tilbake mot blodbadet av døde tyske SS-soldater og den ødelagte stridsvognen.
ArXiv

arXiv er et arkiv for elektroniske fortrykk av vitenskapelige publiseringer innen områdene matematikk, fysikk, astronomi, informatikk, kvantitativ biologi, statistikk og kvantitativ finans som kan finnes på nettet. Innen flere av områdene i matematikken og fysikken, kopieres nesten alle artikler til arXiv. Per 3. oktober 2008 passerte arXiv.org en halv million artikler. Arkivet fylte 20 år 14. august 2011. Innen 2012 økte basen med mer enn 7 000 publikasjoner per måned.
Valberto Amorim dos Santos

Karriere

Han har spilt for Portuguesa Santista, NEC Yamagata, Gama, Belenenses, Albirex Niigata og Paraná.
Halv åtte

Halv åtte var en av de illegale avisene som ble utgitt under den tyske okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig.
Halv åtte ble startet i september 1941, da okkupantene beslagla folks radioapparater for å forhindre at man lyttet på sendingene fra London. Avisen var en typisk radioavis, det vil si den brakte videre de ulovlige radionyhetene. Navnet på avisen viste til sendetidspunktet for den norske London-sendingen flest lyttet til.
Den kom med nær 80 utgaver før den ble stanset. Avisen ble i stor grad spredt ut over landet gjennom posten. Til dette bestilte gruppa konvolutter merket «Vepsen Apotek», og stjal konvolutter og tjenestemerker fra Handelsdepartementet og Landbruksdepartementet.
Det var mangel på alt som trengtes i produksjonen av illegale aviser; papir, sverte, duplikatorer. En god duplikator var dessuten kostbar, det kunne dreie seg om opptil tusen kroner, en liten formue den gang. Halv åtte skaffet seg en ny stor maskin, etter at en av utgiverne hadde spilt på Øvrevoll – og vunnet.
Avisen ble utgitt av de to studentene Bjørn Bie og Ola Bonnevie. I tillegg besto gruppa bak avisen av Willy Johansen, Johan H. Hinsch og Kai Marstrander. De produserte også andre illegale aviser: Liberty bell, Hugin-Munin og Mens vi venter.
Bie ble arrestert i desember 1941. De andre fire ble arrestert våren 1942, da avisen ble rullet opp.
Det aller siste nummeret av avisen ble sendt ut fra Grini fangeleir, der blant andre Bonnevie satt. Fangene lurte seg en gang til å lytte på den tyske Unterscharführers radio. I tyskernes middagspause fikk de laget en stensil basert på nyhetene de snappet opp, og smuglet noen eksemplarer ut fra Grini.