google/wiki40b huggingface dataset:
Bal Thackeray

Bakgrunn

Bal Thackeray var sønn av Ramabai og Keshav Sitaram Thackeray (også kjent som 'Prabodhankar'). Han var den eldste av ni søsken og tilhørte det marathi Chandraseniya Kayastha Prabhu eller CKP community. Keshav var en progressiv sosialaktivist og forfatter som var med i Samyukta Maharashtra Movement i 1950-årene, og som gikk inn for en forent stat ved navn Maharashtra for de marathitalende omdeler, med Bombay som hovedstad.

Karriere og politisk innflytelse

Keshavs politiske synspunkter inspirerte sønnen Bal Thackeray.
Thackeray begynte karrièren på 1950-tallet som avistegner i Free Press Journal i Bombay. Avistegningene ble også trykket utenfor Indias grenser, blant annet i søndagsutgaven av The New York Times. Utover på sekstitallet ble han mer interessert i politikk, og var med på utgivelsen av marathi-avisen Marmik. 
Thackeray stiftet Shiv Sena i 1966. Basisen for partiet var at Thackeray mente at det kulturelle presset utenfra på Maharashtra var for stort. Som Shiv Sena-leder har han blant annet gått hardt ut mot muslimsk innvandring til byen, har blitt anklaget for å fyre opp under de anti-muslimske opptøyene som kostet nesten tusen mennesker livet i 1992–93. Han har også uttalt at han er en fan av Hitler og sagt at når «muslimer i India oppfører seg som jødene gjorde i Tyskland, så må India takle muslimene på samme måte som Hitler-Tyskland behandlet jødene».
På 1990-tallet fikk han omdøpt byen Bombay til Mumbai (etter gudinnen Mumbadevi).
Thackeray og partiet ble etterhvert en politisk maktfaktor. Etter valget i 1995 fikk Shiv Sena 138 av 288 seter i delstatsforsamlingen, og sammen med Bharatiya Janata Party dannet de en koalisjonsregjering.
James A. FitzPatrick kjernekraftverk

James A. FitzPatrick kjernekraftverk er et kjernekraftverk som produserer elektrisk kraft ved Ontariosjøen ved byen Oswego i Oswego County nord i delstaten New York i USA. Verket er samlokalisert med Nine Mile Point kjernekraftverk.
Kjernekraftverkets reaktor ble godkjent for igangsetting i 1978. Installert maksimal effekt er 852 MW,, men i praksis er nettoeffekten 838 MW; og årsproduksjonen i 2007 var på om lag 6,92 TWh elektrisk kraft 
Anlegget eies av Entergy Nuclear. Det har én reaktorer som er i operativ drift, hver med maksimalt i gjennomsnitt 800 MW effekt. Etter dagens konsesjoner skal reaktorenes produksjon opphøre i 2034.
Asteriza

Utseende

Middelsstore (8 - 11,5 millimeter), brede, noe hvelvede, ovale, gjerne gul- og svartmønstrede (i alle fall på døde eksemplarer) skjoldbiller. Hodet er lite, ikke synlig ovenfra, antennene forholdsvis lange og tynne. Kroppsformen er bredt oval sett ovenfra, pronotum og dekkvinger er noe utvidet mot sidene. Dekkvingene er kraftig punkterte.

Levevis

Både larver og voksne lever på planter og eter fra dem. Noen av artene er regnet som skadedyr.

Utbredelse

Slekten finnes bare på Hispaniola.
Verneområder i Hordaland

Verneområder i Hordaland er ei liste over naturverneområder, vernetype, vernedato og verneomfang (målt i dekar) som finnes i Hordaland fylke. Lista er sortert alfabetisk innenfor hver kommune, mens kommunerekkefølgen er i henhold til kommunenumrene.

Noter

Flere av verneområdene går på tvers av kommunegrensene og opptrer derfor flere enn en gang i listen. Noen av verneområdene går også på tvers av fylkesgrensene og kan derfor opptre på andre fylkeslister enn denne. 
Vernearealet som er oppgitt gjelder for hele det verna området, også når områdene går på tvers av fylkes- og kommunegrenser. Arealet kan derfor ikke uten videre legges sammen for hver enkelt kommune eller fylket som sådan.
Hallfrid Christiansen

Karriere

Hallfrid Christiansen fikk aldri noen fast stilling ved universitetene i Oslo eller Bergen, til tross for at hun hadde doktorgraden. Hun holdt likevel en rekke forelesninger ved universitetene i emner med tilknytning til norske dialekter, og ved siden av undervisningen veiledet hun hovedfagsstudenter og skrev flere til dels lange vitenskapelige artikler, for nordiske og ikke-nordiske vitenskapelige tidsskrift. Av arbeidene hennes er trolig lærestoffet om norske dialekter (tre hefter utgitt 1946–1948) det mest kjente.
Christiansen vikarierte i professoratet i allmenn lingvistikk for Alf Sommerfelt i årene 1941–1943, og for professor Carl Borgstrøm i ”det propedevtiske kursus” i allmenn lingvistikk høsten 1957. 
Faghistorikerne har pekt på to forhold som kan være årsaken til at Christiansen aldri fikk fullt innpass i det språkvitenskapelige miljøet. Det ene er at hun på flere måter stod for et faglig tradisjonsbrudd. Hun fulgte ikke den junggrammatiske linjen som var den rådende i norsk målføregranskning i mellomkrigstiden, men så i stedet til det strukturalistiske paradigmet. Det andre som kan ha hindret Christiansen i få en fast vitenskapelig stilling, var at hun beskjeftiget seg med nordnorske språkforhold. Dette gikk også imot tradisjonen, som gjerne holdt nordnorske dialekter utenfor fordi de ikke var egnet til å påvise de båndene som kunne
dokumentere linjene tilbake til gammelnorsk tid.
Hallfrid Christiansen ble medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi i 1950.
Piken med svovelstikkene

«Piken med svovelstikkene» er en av Hans Christian Andersens mest kjente noveller. Eventyret ble gitt ut i 1848 som en del av Andersens femte bind med Nye eventyr, under den danske originaltittelen «Den Lille Pige med Svovlstikkerne».

Handling

«Piken med svovelstikkene» er et sentimentalt, tragisk og romantisk eventyr om en fattig pike som går barbent i byen på nyttårsaften for å selge svovelstikker. Ingen vil kjøpe, og den vesle jenta ser hvordan nyttårsfeiringen pågår inne i husene mens hun selv står utenfor og fryser. Hun tør ikke gå hjem av frykt for juling når hun ikke har klart å selge en eneste stikke. Hun kryper derfor sammen mellom to hus og tenner fyrstikkene for å varme seg. I ilden ser hun vakre syner, mat, varme og familieliv. Men bildene forsvinner straks ilden slukner. Da hun ser sin døde mormor, ber jenta henne om å ta henne med seg. I iveren tenner piken alle svovelstikkene for at mormoren ikke skal forsvinne. Da tar mormoren pikens hånd og flyr mot himmelen. Morgenen etter blir den lille piken funnet død og ihjelfrosset, med røde kinn og et smil på leppene. Alle synes det er tragisk, men ingen forstår hvilken glede hun har hatt rett før hun døde.

Media

Det er laget flere filmer, deriblant en stumfilm av den skotske filmpioneren James Williamson (1855–1933) i 1902, musikaler og teateroppsetninger som bygger på eventyret. I Norge er fortellingen blant annet kjent som fjernsynsfortelling med skuespilleren Per Aabel som forteller, sendt i NRK på nyttårsaften. David Langs The Little Match Girl Passion vant Pulitzer-prisen for musikk i 2008.
Dorothy Gish

Karriere

Gish ble introdusert for regissøren D. W. Griffith i 1912, og hun og søsteren Lillian begynte snart som skuespillere for filmstudioet Biograph Studios. Dorothy og Lillian Gish debuterte begge to i D. W. Griffith sin kortfilm An Unseen Enemy. Dorothy kom til å ha en av hovedrollene i over 100 kortfilmer i løpet av sin karriere som skuespiller, i mange av disse filmene var også søsteren Lillian med.
I filmen Hearts of the World (1918), en film om den første verdenskrig og ødeleggelsen av Frankrike under krigen, fant Dorothy sitt første fotfeste innen komedier, noe som fanget essensen av hennes sans for humor. Hun ble senere en stor stjerne i mange komiske filmer i mellomkrigstiden. Dorothy spesialiserte seg på pantomime og lett komedie, mens hennes søster, Lillian, dukket som oftest opp i tragiske filmroller. 
Mellom 1930 og frem til Gishs død i 1968, dukket hun bare opp i fem filmer. En av disse var filmen The Magnificent Yankee (1946) som presenterte Dorothy for Royale Theater. Hun har også gjort flere opptredener i forskjellige TV-serier på begynnelsen av 1950-tallet. Hennes siste filmopptreden før hun døde var med filmen The Cardinal fra 1963, der portretterte hun moren til den kvinnelige hovedpersonen.

Privatliv

Dorothy var gift med den canadisk-fødte skuespilleren James Rennie (1890–1965) som hun møtte under en filminnspilling i 1920. De giftet seg senere samme år under en dobbel seremoni der også skuespilleren Constance Talmadge og forretningsmannen John Piagoglou giftet seg. De ble skilt i 1935. Dorothy giftet seg aldri på nytt etter dette.

Bortgang

Dorothy Gish døde i 1968 på grunn av lungebetennelse i en alder av 70 år på en klinikk i Rapallo i Italia hvor hun hadde vært en pasient i cirka to år før hun døde. Da hun døde hadde hun sin søster Lillian ved sin side. Dorothy Gish ble gravlagt i Saint Bartholomew's Episcopal Church i New York City. Hennes søster Lillian ble gravlagt ved siden av henne da hun døde av naturlige årsaker i 1993.

Utmerkelser

For hennes innsats som skuespiller ble Dorothy Gish tildelt en stjerne på Hollywood Walk of Fame ved 6385 Hollywood Boulevard i Hollywood i California.
Risiera di San Sabba

Risiera di San Sabba var en nazistisk konsentrasjonsleir i utkanten av Trieste i det nordlige Italia.
I juli 1943 landsteg de allierte i Sør-Italia og den 8. september samme år kapitulerte de italienske fascistene under Benito Mussolini. Nord-Italia forble imidlertid under tysk overhøyhet. SS-Gruppenführer Odilo Globocnik, som tidligere hadde ledet Nazitysklands utryddelsesprogram i det okkuperte Polen, Operation Reinhard, ble utnevnt til SS- und Polizeiführer i området Adriatisches Küstenland og ankom Trieste i midten av september. Med Globocnik ble kommandert 92 personer til Trieste; alle hadde de erfaring fran Nazitysklands eutanasiprogram Aktion T4 og fra Operation Reinhard. Under kodenavnet Einsatz R forfulgte, torturerte og drepte de jøder, partisaner og politiske motstandere. Lorenz Hackenholt var blant Globocniks medarbeidere i San Sabba. Globocnik var selv født i Trieste og behersket både italiensk og slovensk.
Etter krigsslutt ble stedet flyktningesentrum og transittleir.  I 1950-årene var mange, særlig etniske italienere som flyktet fra det da kommunistiske Jugoslavia, og mange kroater og russere, innom leirene San Sabba, San Sabba-annekset, Opicina og Gesuiti, noen i mer enn tre år før de kuunne emigrere til andre steder.
Bamberg domkirke

Historie

Keiser Henrik II nedla grunnsteinen i 1004 og den første innvielsen fant sted i 1012. Kirken brant i 1018 og 1185 og den andre innvielsen fant sted i 1237. Bamberg domkirke ble således påbegynt i romansk og avsluttet i gotisk stil. Fra 1611 ble kirken tilført barokke elementer, mens Ludwig I av Bayern mellom 1829 og 1837 tilbakeførte deler av kirken til romansk stil.
Anne Christiansen

Virksomhet

Menigheten Jesus Church Oslo ble grunnlagt i Oslo, av Anne og Stephan Christiansen. Jesus Church Oslo, er idag en del av pinsebevegelsen i Norge.
Jesus Revolution er en kristen ungdomsbevegelse som ble grunnlagt av Anne Christiansen og Stephan Christiansen i 1997, den har som mål å bringe evangeliet om Jesus til Europas ungdommer. De har ettårig tjeneste med evangeliseringsteam og konsertteam.
Kristenrussarbeidet JesusRussen ble etablert i 1998. Det hadde sitt utgangspunkt i Ny Generasjon. Målet var å bevisstgjøre kristen russ til «å sette farge på» den årlige russefeiringen.
Philocteanus

Utseende

Middelsstore (ca. 25 millimeter), metallisk fargede praktbiller.

Levevis

Som hos de fleste andre praktbiller utvikler larvene seg i død ved.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Sørøst-Asia, én art går inn i Palearktis.
Rytmisk gymnastikk under Sentralamerikanske og karibiske leker 2006

Rytmisk gymnastikk under Sentralamerikanske og karibiske leker 2006. Rytmisk gymnastikk var en av flere sporter i de 20. sentralamerikanske og karibiske leker som ble arrangert i Cartagena i Colombia i perioden 15. til 30. juli 2006. Det var tredje gangen som rytmisk gymnastikk var med i de sentralamerikanske og karibiske leker. Det var seks øvelser, kun for kvinner. Mexico ble beste nasjon, de vant alle seks gullmedaljene.
Henri Nannen

Liv

Nannen studerte kunsthistorie fra 1934 til 1938 i München, og begynte som journalist i fagtidsskriftet Die Kunst. Under de olympiske sommerleker i 1936 var han Stadionsprecher i Berlin, og medvirket som forteller i Leni Riefenstahls film Olympia. Under andre verdenskrig tjenestegjorde han som krigsreporter i et propagandakompani i Wehrmacht.
I 1946 grunnla han dagsavisen Hannoversche Neueste Nachrichten, og var avisens utgiver frem til 1947. Året etter overtok han det illustrerte ungdomsmagasinet Zick-zack, og utviklet det til å bli ukemagasinet stern, som han ble utgiver av. Fra 1949 til 1980 var han sjefredaktør for magasinet. Han solgte imidlertid sine aksjer i magasinet allerede i 1951, bl.a. til Die Zeit.
Under Nannens ledelse ble stern Europas største magasin. Gjennom sine reportasjer utløste stern ofte offentlige kontroverser.
I 1986 gav Nannen, som var en pasjonert kunstsamler, Kunsthalle in Emden i gave til sin fødeby Emden. Han ble utnevnt til æresborger av fødebyen i 1989.
Nannen etablerte også Egon-Erwin-Kisch-prisen, som i 2005 ble omdøpt til Henri Nannen-prisen.
Karoline Ludecus

Liv og virke

Karoline Kotzebue var datter av major Levin Karl Christian Kotzebue og Christina Krüger. Karolines bror August Kotzebue ble også forfatter. Faren døde i 1861, samme år som August ble født, og Karoline ble snart kammerjomfru hos hertuginne Anna Amalia. 
20. april 1778 giftet Karoline seg med Johann Friedrich Gildemeister (død i 1812), som hun fikk tre barn med. I 1793 giftet hun seg med hertugens skatteoppkrever, Johann August Ludecus.
Karoline Ludecus begynte å publisere først i moden alder, ofte brukte hun pseuonymet «Amalie Berg». Den første romanen kom ut i 1800: Luise oder die unseligen Folgen des Leichtsinns. Eine Geschichte einfach und wahr. Utgivelsen var utstyrt med et forord av broren og en dedikasjon til Sophie von La Roche. Karolines forfattergjerning var svært influert av La Roche, og i særdeleshet hennes Geschichte des Fräuleins von Sternheim, som regnes som den første tyskspråklige roman forfattet av en kvinne. Karoline Ludecus' i og for seg velmente roman regnes som litterært svak.
I årene etter gav hun ut en rekke korte fortellinger, hovedsakelig i tidsskrifter som Frauenzeitung, brorens Erheiterungen og Beckers Erholungen.
Ikkevoldsprisen

Ikkevoldsprisen (MLK-prisen) er en pris som deles ut av Det Norske Baptistsamfunn (DNB) i samarbeid med Norges Kristne Råd (NKR) og Norges Fredsråd. Den ble etablert i 2015 og  deles ut hvert år på Martin Luther King Day til en person eller organisasjon i Norge «som handler i King Jr. sin ånd. Altså arbeider for fred, ikkevold, frihet, rettferdighet, likhet og solidaritet…med ikkevold som redskap». Prisen er på 10.000 kroner i tillegg til et synlig minne.
Sierra de San Francisco

Sierra de San Francisco er en fjellkjede nord i delstaten Baja California i Mexico. Den befinner seg øst på Californiahalvøya, nord for landsbyen San Ignacio. Fjellkjeden er en del av El Vizcaíno biosfærereservat. I fjella er det et stort antall hellemalerier lagd av cochimí-folket, kjent som hellemaleriene i Sierra de San Francisco, som står oppført på UNESCOs verdensarvliste.
Centriole

I cellebiologi er en centriol en sylindrisk cellulærn organell [1] som hovedsakelig består av et protein som kalles tubulin. Centrioler finnes i de fleste eukaryotiske celler. Et bundet par sentrioler, omgitt av en formløs masse tett materiale, kalt pericentriolært materiale (PCM), utgjør en struktur som kalles et sentrosom. [1]
Centrioler er tilstede i cellene i de fleste eukaryoter, for eksempel dyrene. Imidlertid er de fraværende hos nåletenner (pinophyta), blomstrende planter (angiospermer) og de fleste sopp, og er bare til stede i mannlige kimtagamer av karofytter, lykøl, frøfrie schomer, sykluser og ginkgo. [2] [3]
Centrioler består vanligvis av ni sett med korte mikrotubule tripletter, arrangert i en sylinder. Avvik fra denne strukturen inkluderer krabber og Drosophila melanogaster embryoer, med ni dubletter, og Caenorhabditis elegans spermceller og tidlige embryoer, med ni singlets. [4] [5]
Tverrsnitt av en sentriol som viser mikrotubule tripletene
Hovedfunksjonen til sentrioler er å produsere cilia under interfase og aster og spindelen under celledeling.
Mai Sewell Costetti

Familie

Hun var datter av bankmannen Thomas Sewell (1847–1913) og Anne Christine Marie Aschehoug (1860–1926). Faren var av den britisk handelsslekten Sewell mens moren var datter av rettsfilosofen Torkel Halvorsen Aschehoug (1822–1898) og av Aschehoug (slekt). 
Hun tok middelskole-eksamen ved Conradis pikeskole og examen artium på latinerlinjen ved Frogner skole i 1911, med blant andre fjellklatre-pionéren Therese Bertheau (1861–1936) blant lærerne. Hun gikk nå inn i en tiårsperiode som lærer. 
Fra 1914 til 1922 var hun gift med juristen Erling Manner (1888-1966) og het da Mai Manner og var en tid guvernante til Barthold A. Butenschøn (1904–2001).  I 1915 var hun i følge med blant andre Alf B. Bryn der hun besteg Store Skagastølstind, Midtre Skagastølstind og Berges skar.
I 1923 møtte hun den italienske maleren Giovanni Costetti (1874–1949) som hadde markert seg  som motstander av  fascismen som rådet i Italia fra 1922 til 1943. De giftet seg i 1928 og Mai ble mannens sekretær og arrangerte utstillinger. De bodde i Settignano rett utenfor Firenze, i en villa opprinnelig oppført av Filippo Strozzi (1428–1491), men gikk omkring 1936 i landflyktighet, til Sveits, Frankrike, Holland og etterhvert Norge.

Virksomhet

Fra 1922 til 1923 studerte hun keramikk sammen med Lalla Hvalstad (1875–1962) ved Scuola delle Ceramiche i Faenza, Italia. Senere hadde hun utstillinger i Danmark og Italia, og drev design av brukskunst som også ble eksportert til Norge. 
I 1937 var Costetti utstilt sammen med Kai Fjell (1907–1989) i Kunstnernes Hus, og paret gjenopptok kontakten i Enebakk med kunstnerparet Barthold A. Butenschøn og Ragnhild Butenschøn (1912–1992).
Costettiene vendte tilbake til Italia i 1948 og villaen i Firenze. Etter hans død den 3. september 1949 arrangerte Mai og Enrico Vallechi minneutstillingen Vita e morte, poesi e designi i samarbeid med Galleria dell'Accademia della Arte i oktober 1950. Hun gjorde seg på 1950-tallet mer gjeldende som journalist med jevnlige Firenze-brev til Aftenposten, Stavanger Aftenblad og VG. Mai skrev også for den italienske Il Ponte utgitt i Firenze av Piero Calamandrei (1889–1956) som hun kjente godt. Hun var «Firenze-korrespondent» for NRK med sine radiokåseri og -reportasjer. 
I byen bodde også kunstkritiker Nic. Stang (1908–1971) og minister Sigurd Bentzon (1877–1956), og med disse samarbeidet hun om foreningen «Gli amici d'Italia» i Oslo. De utferdiget en oversikt over nordmenn bosatt i Firenze, herunder Henrik Ibsen, Bjørnstjerne Bjørnson, Vilhelm Krag, Lorentz Dietrichson, Bernt Lie, Jonas Lie, Nils Kjær, Jens Thiis, Hans E. Kinck. Det munnet ut i Den internasjonale festdagen i Firenze viet Norden, den 14. mai 1955.  
I 1963 mottok hun St. Olavsmedaljen, en medalje etablert i 1939 «til belønning av fortjenester ved utbredelse av kjennskap til Norge og fremme av forbindelsen mellom det utflyttede Norge og hjemlandet». Etter hennes død i 1975 ble ektemannens verker i 1976 donert og stilt ut i Sal 29 i Palazzo Pitti sitt Galleria d'arte moderna med navnet Legato Mai Costetti (arven etter Mai Costetti).
Desucon

Desucon er et av Norges største treff som omhandler japansk kultur, sci-fi og fantasy. 
Messen ble arrangert for første gang vinteren 2006, utvidet seg etter hvert til 4 ulike arrangement i året, og ble avviklet etter 13 år i 2018.

Historie

Desucon ble arrangert for første gang på sub.scene i Oslo i 2006. Messen omhandlet da kun japansk populærkultur, med stor vekt på anime, manga og cosplay. Dette var den første messen av sitt slag i Norge. Etter stor suksess ble Desucon arrangert igjen i 2007, denne gang i et større lokale, Oslo Kongressenter. I 2009 ble messen utvidet til også å omhandle Science fiction og Fantasy, og gikk i tillegg fra å vare kun én dag, til å bli arrangert over to dager. Fra 2013 Desucon er holdt i Norges Varemesse i Lillestrøm.
De siste årene ble desucon utvidet med tre ettdøgns arrangement som ble holdt på Norges Varemesse i Oslo. Dette var Desucon:Pop og Desucon:Cosplay&Japan. 
Desucon utviklet seg til å bli ett av de største arrangementene av sitt slag i Norge, med hele 4000 besøkende i 2010.
Den 24. april 2018 ble det annonsert at Desucon 2018 vil bli den siste utgaven. I et intervju med en podcast «Intervju med grunnlegger på siste desucon.». Besøkt 28. mai 2019.forteller grunnlegger Alejandro Decap at de anså at det var på tide å revurdere hvordan eller om det skulle videreføres. De ville heller slutte på topp enn å drive på i fem år til og oppdage at de har ødelagt det. Han sier de ikke kan garantere at det aldri kommer tilbake men at for dem er 13 år nå nok.

Underholdning

Besøkende kan delta i en rekke aktiviteter under arrangementet. De vanligste er foredrag, stands, og diverse konkurranser. Desucon er også et populært sted for cosplayere, og det har årlig blitt arrangert en cosplaykonkurranse med kåring av de beste kostymene. I tillegg har Desucon hatt programinnslag av blant annet Nordic Garrison, Galtvortskolen og NTNU.

Gjester

Desucon har også hatt besøk av gjester som er kjent innenfor miljøet. I 2009 fikk Desucon besøk av tegneserieskaperen Mads Eriksen, som er kjent som mannen bak blant annet tegneserien M.
I 2012 fikk Desucon besøk av Elff fra Finland. Han kom igjen året etterpå sammen med Calssara og Kamui. Både Kamui og Calssara er fra Tyskland.
Fra Desucon started med "Den Store Auksjonen, har Tron Furu vært å se på scenen, der han ødelegger ting folk måtte ønske å se bli ødelagt.
Stilkviklere

Utseende

Stort sett middelsstore (de norske artene har vingespenn 11-22 millimeter), brunlige eller gråaktige viklere.

Levevis

Larvene utvikler seg typisk i underjordiske deler av stengelen på storvokste urter, men det er også noen som lever på frøkapsler.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Nord-Afrika, over hele Europa bortsett fra Island, i det nordlige Asia og Nord-Amerika.
Smalfjorden (Hasvik)

Smalfjorden (nordsamisk: Geaccevuotna) er en fjord på Stjernøya i Hasvik kommune i Finnmark. Den er 3,5 km lang, og går fra innløpet mellom Svartskog og Lille Kjerringfjordneset sørover til Smalfjordbotn. På vestsiden av fjorden ligger Smalfjordfjellet (562 moh), og på østsiden ligger Lille Kjerringfjordfjellet (900 moh).
Det er ingen bosetning langs fjorden.
Great Blasket Island

Geografi

Øya ligger om lag to kilometer fra fastlandet ved Dunmore Head, og strekker seg seks kilometer mot sørvest. Høyeste punktet på øya er Croaghmore med en høyde på 292 meter over havet. Nærmeste byen på fastlandet er Dunquin, og det går båter herfra til øya på sommeren.

Historie

Øya var bosatt fram til 1953, da den irske regjeringen avgjorde at de ikke lenger kunne garantere for sikkerheten til innbyggerne på øya. Hovedspråket på øya var irsk gælisk, og den regnes som et Gaeltacht-område. Tre irske forfattere har bodd her: Tomás Ó Criomhthain, Peig Sayers og Muiris Ó Súilleabháin. De tilhørte tre ulike generasjoner, og har alle skrevet selvbiografier, og på den måten har vi et godt bilde av hvordan livet på øya var fra midten av 1800-tallet og fram til 1920. De skrev alle på irsk, og bøkene deres er oversatt til engelsk såvel som til andre språk. Hjemmene til Tomás Ó Criomhthain og Muiris Ó Súilleabháin er i dag ruiner, mens Sayers hus har blitt restaurert, og var tidligere en del av et ungdomsherberge.
Fransk mesterskap i friidrett 1890

Fransk mesterskap i friidrett 1890 ble arrangert 18. mai 1890, i Tuileries i Paris. Dette var det tredje franske mesterskapet i friidrett som ble arrangert. 
Racingfører René Cavally vant to gullmedaljer i dette mesterskapet.