Rainer Maria Rilke

Bakgrunn

Rainer Maria Rilkes far, Josef Rilke (1839–1906), var etter en mislykket militær karriere blitt jernbanemann. Familien stammet på farssiden fra Türmitz i Sudetenland. Moren Sophie «Phia» Entz (1851–1931) kom fra en velstående fabrikantfamilie i Praha. Hennes forhåpninger om et fornemt liv fant hun ikke i ekteskapet. I 1884 brøt foreldrenes ekteskap sammen.
Også forholdet mellom mor og sønn var belastet, siden hun ikke kom over sin eldste datters død bare én uke etter fødselen. Ut av emosjonell hjelpeløshet bandt hun René – fransk for «den gjenfødte» – til seg og trengte ham inn den avdøde søsters rolle. Frem til sitt sjette leveår ble Rilke oppdratt som jente; tidlige fotografier viser ham med langt hår og kjole.

Dikter

Allerede som liten skrev han dikt, og i 1894 ordnet han dem til sin første diktsamling, Leben und Lieder. Senere fulgte flere, noen av de mest kjente er Das Stunden-Buch (Timenes bok, skrevet mellom 1899 og 1903) og Das Buch der Bilder (Bildenes bok, første del 1902, andre del i 1906), Neue Gedichte og Der neuen Gedichte anderer Teil (Nye dikt og Andre del av nye dikt, 1907 og 1908) og Das Marienleben (1912).
Rilke møtte og arbeidet som sekretær for Auguste Rodin i 1905–1906, noe som ble av stor betydning for ham. Også hans møte med den franske maleren Paul Cézannes arbeider i 1906, rett etter malerens død, var en banebrytende opplevelse for ham.
Oppholdet i Paris resulterte også i Rilkes eneste lengre prosaverk Die Aufzeichnungen des Malte Laurids Brigge (Malte Laurids Brigges opptegnelser) fra 1910. Opptegnelsene , som henter en del inspirasjon fra J.P. Jacobsen, er i noen grad selvbiografiske og består av erindringer og dagboksnotater, hvori den fiktive hovedperson, dikteren Brigge, reflekterer over sin egen moderne angst og rotløshet, samt over sitt dikteriske kall. Refleksjonene i de fragmenterte opptegnelser er en begynnende overgang fra Rilkes tidlige forfatterskap med sine konsise og elegant beskrivende dikt til de dunkle, metapoetiske overveielser som utgjør omdreiningspunktet for det senere forfatterskaps dikt.
Etter Opptegnelsene følger en årelang periode med dikterisk stillstand. Den avløses av kortere perioder med manisk produktivitet i den siste del av forfatterskapet. I 1912 begynte Rilke på Duino-slottet i Italia det vanskelig tilgjengelige lyriske storverk Duineser Elegien, men skrinla arbeidet ved første verdenskrigs utbrudd. Under og etter første verdenskrig gjennomgikk Rilke en krise og fikk ikke skrevet noe.
Først i 1921 gjenopptok han sin dikteriske produksjon og fullførte i løpet av få måneder Duineser Elegien (1912-1922). Innenfor samme periode og i løpet av ganske få uker frembragte Rilke enda et betydelig lyrisk verk, Sonette an Orfeus (1922). De to verkene kretser omkring dikterens kall som en overvinnelse av splittelsen mellom individ og verden; gjennom den dikteriske tolkning av tingenes vesen forvandles de ytre fenomener til indre eksistens, og den tapte sammenheng gjenetableres. De senere års metapoetiske og filosofiske overveielser henter inspirasjon i den sene tyske romantikks ideer om poesiens mulige gjenskapelse av en tapt enhet med verden og fører den over i en moderne tankegang ved å fokusere på enheten som noe internalisert menneskelig fremfor en egentlig panteistisk forbindelse.
Rilke døde 1926 på sanatoriet Valmont i Sveits. Han hadde da alt i lengre tid vært plaget av leukemi, og da han stakk seg på en rosentorn, døde han av blodforgiftning som en følge av dette.