Nitratfilm

Nitratfilm (nitratcelluloid) er film som er produsert av celluloid (cellulosenitrat), noe som var vanlig i spillefilm fram til rundt 1950. Ettersom nitratfilm er særdeles brannfarlig og samtidig nedbrytbar, er de fleste eldre filmer gått tapt. Særlig av det som er blitt produsert av stumfilm er mye, eller bortimot det meste, gått tapt, fordi det ble tatt opp på nitratfilm. Nitratcelluloiden går gradvis i oppløsning og gir fra seg nitrogenholdig syre som øker oppløsningen inntil det til sist blir et pulver eller en deig, som kan selvantenne allerede ved ca. 40 °C.
Nitratfilm var det første plastproduktet og ble senere erstattet av acetatfilm, som var mindre brannfarlig og hadde samtidig nitratfilmes optiske kvaliteter. Senere kom polyesterfilm som erstatning.
På grunn av forringelsen og brannfaren i nitratfilm må disse lagres kjølig og på en særskilt omsorgsfull måte, men det beste er å overføre innholdet til et bedre egnet materiale, som moderne film eller digitalt medium. I Norge skjer dette restaureringsarbeidet ved Nasjonalbibliotekets avdeling i Mo i Rana.

Nitratfilm som katastrofefilm

Som andre celluloidproudkter er nitratfilm ekstremt brannfarlig. Frisk nitratfilm har et tennpunkt på ca. 150 °C. Den brenner nærmest eksplosivt og utvikler en meget giftig røyk. En brann i nitratfilm er umulig å slukke. Nitratfilm utvikler egen oksygen ved brann. Under fremvisning kan varmen fra projektorlampen sette filmen i brann, særlig hvis fremføringen av en eller annen grunn stanser. I Paris førte dette i 1897 til en brann hvor ca. 140 mennesker omkom. 
Nitratfilm har også forårsaket katastrofale kinobranner i bl.a. Limerick, Irland, 1926, hvor 48 omkom – og i Paisley, Skottland, 1929, hvor 69 barn mistet livet.

Kinoene var brannfeller

Generelt kunne en kinobrann lett føre til katastrofe. Mange mennesker var samlet på ett sted, kinoene hadde meget brannfarlige scenetepper og andre remedier, utgangene var ofte dårlig merket, dørene slo innover osv.
Kinoene begynte selvsagt tidlig med tiltak for å redusere faren for katastrofer. Etter hvert kom påbud om at dørene skulle slå utover – bl.a. etter Iroquise Theater-brannen 1903 i Chicago (som ikke skyldtes nitratfilm). I Sverige begynte en i 1908 å installere en jernplate som ved brann ble utløst, falt ned og beskyttet kinosalen – og dessuten slo på lysene i salen for å redusere faren for panikk i mørket. I 1922 fikk Storbritannia sin Celluloid and Cinematograph Film Act. Etter en kinobrann i Montreal (1927), hvor 77 barn omkom fordi en liten brann i mørket skapte panikk, forbød delstaten Quebec barn under 16 år å gå på kino; forbudet ble først opphevet i 1967.

Ingen alternativer til nitratfilmen

Når nitratfilm likevel var tillatt, var det fordi alternativene manglet hvis en overhodet ville lage kinofilm. Bl.a. filmarkivaren Sam Kula mente at nitratfilmen i seg selv ikke var så farlig. Han dokumenterte at katastrofene skyldtes menneskelige feil og inkompetanse. Med gode sikringstiltak behøvde ikke en brann under fremvisning føre til noe verre enn at en projektor og noen meter film ble ødelagt, og i verste fall at kinomaskinisten fikk svidd fingrene. Og tross alt gikk millioner av mennesker på kino uten å oppleve noen brann.
Først i 1930-årene klarte en å fremstille den langt mindre brannfarlige acetatfilmen. I første omgang ble acetatfilm tatt i bruk for røntgenfotografering. Fra 1948 kom den også i bruk for kinofilm, og i løpet av 1950-årene ble nitratfilmen fortrengt av den nye «sikkerhetsfilmen».

Nedbrytning

Tross sikkerhetsfilmens fremmarsj fantes fortsatt millioner av meter nitratfilm. Og intet regelverk forhindret at mesteparten av nitratfilmen gikk tapt – både ved branner og ved langsom nedbrytning. Nitratfilm er kjemisk ustabil. Hvis den ikke lagres tørt og kjølig, blir den i første omgang klebrig med ugjennomsiktige flekker, selv om den fortsatt kan reddes og kopieres. Dyktige konservatorer har kommet langt i metodene for å redde slik film, kopiere den over på sikrere medier og dermed bevare verdifullt materiale for ettertiden. Ved nedbrytningen utvikles imidlertid salpetersyre. Denne virker som en katalysator, slik at nedbrytningen akselereres. Og etter hvert blir filmen fullstendig ødelagt. Til slutt blir hele filmrullen til en brunaktig, stinkende deig eller pulver.

Brannene på loftet

Ødelagt nitratfilm viste seg enda mer brannfarlig enn frisk. Og store mengder gammel nitratfilm ble gjemt og glemt i skap eller på loft, mens en kanskje ansatte nye kinosjefer som ikke ante noe om dette. Den varme og tørre sommeren 1949 opplevde New York en rekke branner som viste seg å skyldes ødelagt nitratfilm. Forsøk dokumenterte at denne kunne selvantenne ved temperaturer helt ned til 40 °C, og slike temperaturer forekommer på loft uten klimaanlegg i varmeperioder om sommeren. Det lave tennpunktet gjør også at en brann i en stabel ruller med ødelagt nitratfilm sprer seg enda raskere enn i et tilsvarende lager frisk nitratfilm. 20 tonn film, som tilsvarer 600-700 spillefilmer, forbrenner fullstendig på 3 minutter. 
Noen land har tatt krafttak for å redde det som kunne reddes av gamle nitratfilmer, og sørge for at ødelagte filmer ble destruert på forsvarlig vis. I 1981-86 klarte Australia, gjennom sitt The Last Film Search-prosjekt, å samle inn over 300 km gamle filmer. Ved et lignende prosjekt på New Zealand ble filmer helt tilbake til 1905 hentet frem fra glemselen og restaurert.