Nordisk ungdomsbiennale

Den nordiske ungdomsbiennale for bildende kunst var en kunstutstilling som ble etablert av de nordiske lands regjeringer i fellesskap. Biennalen ble arrangert tre ganger: i 1966/1967 (Danmark); 1968 (Finland) og 1970 (Norge). Under alle tre arrangementene var det tildels store protestreaksjoner fra unge kunstnere, mest på grunn av utvelgelsesform og begrensninger på hvem som kunne delta på biennalen. I oppsummeringen etter forsøksperioden ble ikke uroen og protestene sett på som udelt negativt. Det hadde gitt utstillingene mye medieomtale, noe som ble vurdert som positivt.

Biennalens navn

I statuttene er «den nordiske ungdomsbiennale for bildende kunst» brukt mer som en betegnelse enn et egennavn. Biennalen fikk ikke noe entydig navn så lenge prosjektet varte. De tre arrangørlandene brukte ulike betegnelser. I Humlebæk ble utstillingen presentert med samme tittel som var brukt i statuttene, mens Helsingfors-utstillingen ble kalt «Den andra nordiska ungdomsbiennalen», med kunstbegrepet underforstått. I Oslo var navnet ytterligere forkortet til «Nordisk ungdomsbiennale 1970».

Bakgrunn og initiativ

Ideen til å arrangere en nordisk ungdomsbiennale for bildende kunst, kom fra Nordisk kulturkommisjon i 1963. Etter noen års utredning, anbefalte kommisjonen en forsøksordning, der det skulle avholdes tre utstillinger. Vertskap og ansvar for arrangementet skulle alternere mellom de ulike nordiske land. Nordisk kunstforbund fikk i oppdrag å sørge for det praktiske i forbindelse med utstillingene. Nordisk kulturfond skulle bevilge midler til gjennomføring av biennalene i forsøksperioden. Etter denne perioden skulle ordningen evalueres, og de ulike lands regjeringer eventuelt anbefales å bevilge midler til biennalens fortsatte virksomhet.

Formål og regler

Det eneste som sto i statuttene om formålet med biennalen, var at den skulle være et nordisk forum for de unge kunstnerne.
I statuttenes § 2 ble det presisert at øvre aldersgrense for deltagende kunstnere skulle være 30 år. Allerede før biennalen ble etablert, ved Nordisk kunstforbunds rådsmøte i Stockholm i 1966, ble aldersgrensen debattert. Motstanderne hevdet at det ville være vanskelig å finne et tilstrekkelig antall kunstnere som hadde rukket å utvikle «något slags personlighet och nå resultat, som var ägnade att visas offentligt» i så tidlig alder. Mange, spesielt i Finlands kunstskolesystem, var ennå ikke uteksaminert fra sitt studium når de fylte 30. Forsvarerne av aldersgrensen mente at ungdomsbiennalen skulle være for de ennå ikke etablerte kunstnerne, de som hadde noe på hjertet, men ikke hadde økonomi til å arrangere egne utstillinger.
Hvert land kunne være representert med inntil fem kunstnere.  Hver av disse kunne levere inntil fem arbeider. De deltagende kunstnere ble valgt ut av tre medlemmer fra de nasjonale seksjonene av Nordisk kunstforbund i hvert land. 
Det positive i at alle nordiske lands regjeringer sto bak biennalen og ønsket å skape et nordisk forum for unge bildende kunstnere, kom litt i bakgrunnen for protestene mot aldersgrense og utvelgelsesform.

Den uoffisielle biennalen på Charlottenborg

Omtrent samtidig med utstillingen i Humlebæk, i perioden 9.–22.12.1966, arrangerte en gruppe unge, nordiske kunstnere en protest-biennale inne i København, på Charlottenborg. Initiativet til denne utstillingen kom fra den danske maleren og kunstkritikeren Jens Jørgen Thorsen. Denne uoffisielle utstillingen fikk et navn som var forvirrende likt navnet på den offisielle: «1. Nordiske Ungdomsbiennale», selv om bare tre av de nordiske land var representert: Danmark, Norge og Sverige. Årsaken til protesten var utvelgelsesmetoden som ble brukt ved den offisielle biennalen. De unge, radikale kunstnerne mente at så lenge det var kunstnernes faglige organisasjoner som valgte utstillere, og det var så få utstillere fra hvert land, var det fare for at de mest eksperimentelle og modernistiske falt utenfor. 
Denne uoffisielle biennalen omfattet rundt 60 kunstnere. Her hadde utvelgelsen foregått ved at arrangementskomiteen hadde henvendt seg til kunstnere i de tre landene og invitert dem til å være med. Samtidig ble disse oppfordret til å foreslå andre deltagere. På denne måten var det ikke komiteen som bestemte, men kunstnerne selv. «Her er det ingen aldersgrenser, det eneste krav for å være med, er at man arbeider i en fornyende, eksperimentell form»
Det vakte oppsikt at det danske kulturministerium bevilget midler også til denne uoffisielle biennalen. De dekket utgifter til husleie og vakthold, mens kunstnerne finansierte resten ved selv å betale frakt og i tillegg betale en utstillingsavgift.

Etter forsøksperioden

I oktober 1970 avholdt Nordisk Kunstforbund et rådsmøte i Reykjavik. Der formulerte de en resolusjon vedrørende ungdomsbiennalen. Deres konklusjon var at biennalen fylte en funksjon «trots de svårigheter som uppstått, särskilt i samband med den tredje biennalen i Oslo 1970». NKF foreslo å utvide prosjektperioden, slik at det kunne arrangeres en utstilling i Stockholm i 1972 og en på Island i 1974. De foreslo videre et annet system for arrangement av utstillingene og utvelgelse av «utställningsmaterial», som det sto i resolusjonen. NKF foreslo at arrangements- og utvelgelsesgruppen skulle bestå av ett kunstnermedlem fra hvert land, oppnevnt av hver av de nasjonale seksjonene. I tillegg skulle Nordisk kulturkommisjon plukke ut seks medlemmer til gruppen. Minst to av disse – og høyst fire – skulle også være billedkunstnere. Dersom evalueringen etter denne forsøksperioden viste at ungdomsbiennalen fungerte etter hensikten, foreslo NKF at biennalen skulle videreføres. Dette skjedde ikke. Nordisk ungdomsbiennale 1970 i Oslo ble den siste.

En forløper i 1962

I 1962, fire år før forsøksperioden med Den nordiske ungdomsbiennale for bildende kunst,  ble det arrangert en kunstutstilling med omtrent samme formål og navn på Charlottenborg i København. Den ble kalt «Nordisk Ungdoms Biennale», men hadde bare deltagere fra Danmark, Norge og Sverige. Utstillingen var åpen i perioden 01.–16.12.1962. Initiativtager og arrangør var Kunstnernes Kunsthandel. Ved denne utstillingen var øvre aldersgrense for de deltagende kunstnerne satt til 35 år. Arrangøren delte ut en første og andre pris til de unge kunstnerne. Norske Inger Sitter ble tildelt første pris, et pengebeløp på 3000 danske kroner. 
Arrangøren skrev følgende i utstillingskatalogens forord: «Udstillingen er kaldt «biennale», idet vi ønsker at gøre det til en tilbagevendende begivenhed. Vi ønsker også at vore venner i de andre nordiske lande vil arrangere lignende udstillinger – bolden er givet op til en ny form for landskamp!» Denne «biennalen» er ikke nevnt som inspirasjon for forsøksprosjektet «den nordiske ungdomsbiennale for bildende kunst»; men sistnevnte gjorde nok at det ikke var så aktuelt å arrangere en parallell ungdomsbiennale innenfor det nordiske kunstnermiljøet. Kunstnernes Kunsthandels utstilling ble bare gjennomført i 1962.