Peter Handke

Liv og virke

Handkes far var soldat i den tyske hæren under andre verdenskrig. Handke og hans kärntnerslovenske mor bodde i Berlin fra 1944 til 1948 i den etter krigsslutt sovjetiskokkuperte bydelen Pankow, før de på nytt bosatte seg i Griffen.
I 1954 begynte Handke på en katolsk internatskole for gutter (Marianum) på slottet Tanzenberg i Sankt Veit an der Glan i Kärnten. Her publiserte han sine første tekster i skoleavisa Fackel. I 1959 flyttet han til Klagenfurt for videre skolegang, før han i 1961 ble jusstudent ved universitetet i Graz.
Moren begikk selvmord i 1971. Dette er et emne i Wunschloses Unglück fra 1972 (oversatt til Kravløs ulykke på norsk).
Handke var medlem av gruppen av forfattere som ble kalt Gruppe 47. Han satt i juryen for Petrarca-Preis fra 1975 til 2014.
Siden sin tid i Graz har Handke bodd i byene Düsseldorf, Berlin og Kronberg i Tyskland, i Paris i Frankrike, i USA (1978–1979) og i Salzburg i Østerrike (1979–1988). I 1991 flyttet han til Chaville nær Paris.

Film

Handke var blant annet sammen med Richard Reitinger og Wim Wenders (sistnevnte også filmens regissør) en av manusforfatterne bak filmen Lidenskapens vinger (1987). Wenders regisserte også filmatiseringen av romanen Die Angst des Tormanns beim Elfmeter (Målmannens angst ved straffesparkmerket) i 1971, mens Handke selv  regisserte filmatiseringen av Den venstrehendte kvinnen, som hadde premiere i 1978.

Jugoslavia-krigene

Handkes uttalelser og skrifter om krigene i det tidligere Jugoslavia og den dekningen de har vært utsatt for i vestlige media er omstridt. Han er blant annet blitt kritisert for å ha talt i Slobodan Miloševićs begravelse, for tekster om krigen og for ikke å ha fordømt folkemord. Han mener håndteringen av Jugoslavia på 1990-tallet er den største skandalen i Europa etter krigen og han var kritisk til NATOs intervensjon i Kosovokrigen i 1999. I Milošević' begravelse sa han «I kjenner ikke sannheten. Men jeg ser. Jeg lytter. Jeg føler. Jeg husker. Derfor er jeg her i dag, nær Jugoslavia, nær Serbia og nær Milošević.» I forbindelse med den internasjonale Ibsen-prisen ble Handkes synspunkt debattert i Norge, selve pristildelingen ble kritisert på grunn av hans uttalelser om Balkan-krigen og da han besøkte Norge for å motta prisen ble han møtt av demonstranter. Blant annet uttalte dikteren Øivind Berg og professor Bernt Hagtvet seg negativt, mens Karl Ove Knausgård og Jon Fosse tok Handke i forsvar. Professor Arild Linneberg mener «kritikerne overdriver voldsomt» og at Handkes uttalelser har blitt fordreid. Professor Svein Mønnesland mener Handkes Serbia-engasjement «tipper over». 
Professor Thomas Steinfeld var forundret over den norske debatten og overrasket over «at man følte seg fri til å dømme uten å ha noen dypere forståelse for verkene hans». Kaj Skagen mener det ikke er dekning for å hevde at Handke støtter (eller ikke tar avstand fra) massemord eller folkemord, og siterer Handke: «Srebrenica er det verste og største 'brotsverk mot menneskeslekta' som har vorte utført i Europa etter krigen». Handke mener at massakren i Srebrenica ikke var ledd i en storstilt plan for å rydde ut en folkegruppe, men at massakren var en hevnaksjon som vokste frem i en kontekst av hat og voldshandlinger. Han er tvilende til at massakren bør regnes som folkemord. Handke oppfatter ikke Milošević som en slags Hitler med kontroll over hendelsene i Bosnia, men som en autokratisk (Putin-aktig) nasjonalist, ifølge Skagen. Handke skal ha blitt rasende da han leste de hatefulle kommentarene i nekrologene over Milošević.
Hari Kunzru og Salman Rushdie kritiserte tildelingen av nobelprisen og de mener Handke er «sjokkerende etisk blind». PEN America var forbløffet over tildelingen til en person som bruker sin autoritet til å undergrave historiske fakta.