Hannah Ryggen

Fargingen

Ryggen arbeidet hovedsakelig med selvspunnet ull, selvfarget med naturfarger. Etterhvert som oppdragene økte på i etterkrigstiden måtte hun bruke andre til å spinne for seg, men hun utførte hele tiden fargingen selv.
For Hannah Ryggen var det en integrert del av hennes totale uttrykk at hun skulle farge garnet selv. Både vevteknikk og plantefargingens teknikk var noe hun eksperimenterte med gjennom 1920-tallet, slik at hun fremsto som fullært rundt 1930. Hun likte selv å fremstå som fullt ut selvutviklet, men det er kjent at hun hadde med seg en håndskrevet oppskriftsbok som kan ha vært et arvestykke i familien, og at hun gjorde seg kjent med norsk faglitteratur om emnet. På 1930-tallet holdt hun flere kurs i plantefarging i Ørland og nabokommunene. Sammen med ektemannen og dattera samlet hun gjennom sommeren planter, lav, bark og røtter til farging. Hun kokte utendørs, og brukte en jerngryte til mørke farger og en kobbergryte til gule og røde farger. Hun sa selv ved flere anledninger at hun bare brukte svært få farger («bare potteblått, och bara fyra røda farver»), men selv om hun arbeidet med rene fargeflater er det lett å påvise at utvalget av farger var noe større enn dette. 
Mest legendarisk er Hannah Ryggens bruk av fargen potteblått, både fordi den er dominerende i mange av bildene hennes, og på grunn av den spesielle prosessen som involverte medvirkning fra alle familiens gjester. Næss sier at blått er hovedfargen i svært mange av bildene hennes, og at den står for det positive i livet, for lengsel og drøm. Ofte er hun selv i blått når hun er i bildene.  Fargen potteblått fremstilte hun i en selvutvikling, delvis hemmelig prosess. Hun blandet fargestoff indigo, urin gjæret i sola og en hemmelig ingrediens. Næss gjetter at den hemmelige ingrediensen kan være appelsinskall. Urinen måtte være mannsurin, ettersom kvinneurin inneholder eggehvitestoffer som påvirker gjæringen. Alle mannlige gjester som besøkte familien måtte bidra med sin skvett til spannet som siden ble råmateriale i farginga. 
Rødfargene laget hun noen ganger av røtter av kvitmaure, men ofte måtte hun kjøpe krapp eller cochenille på apotek. I teppet Grini (1945) bruker hun alle fire ulike rødfargene som hun regnet som sin basispalett: kvitmaure, krapp, cochenille og laven korkje. Gulfarger i mange varianter fremstilles av planter, som røsslyng. Både rødt og gult garn kan etterfarges med blått for å få lilla eller grønt garn. 
I det politiske teppet Blod i gresset (1966) har hun for én gangs brukt kjemiske farger, for å fremheve den dyprøde brutaliteten i USAs krigføring i Vietnam.

Rene fargeflater

De fleste og mest kjente av Ryggens tepper er vevd med rene fargeflater. De første teppene ble utført annerledes, men overgangen fra lasering til rene flater kan tidfestes til mellom Fiske ved gjeldens hav (1933) og Vi og våre dyr (1934). I Fiske.. arbeider hun med en laserende teknikk hvor både hav, jord og himmel spiller i flere farger. Fra og med Vi og våre dyr arbeidet hun med rene, ensfargede flater.
Hennes første tepper er laget i gobelinvev, og deretter fulgte en kort periode med flossvev fra 1930-33 før hun festet seg ved det uttrykket som skulle bli hennes eget. Eksempler på flossvev er Herremannen (1930) og Paris' dom (1933). 
Når hun i noen tilfeller senere henter inn igjen floss, eller bruker andre materialer, er det for å få fram spesielle effekter. I noen senere tepper legger hun inn ullfloss for å skape effekter: I Karsten i vevhimmelen (1953) er ullfloss lagt inn i veven flere steder for å skape en effekter av skyer; i Peter Dass (1940) er en flossvevet matte (en båtrye) montert som midtparti i et todelt teppe, for å illudere havet. Noen ganger vever hun i ull i vekselvirkning med lin, slik som i En fri (1947-48), hvor vekselvirkningen er med på å gi bildet en relieff-virkning.

Kvinneskjebner og andre skjebner

Allerede fra hennes første større arbeider, som Synderinnen (1926), var det klart at Ryggens kunst ville bli en engasjert tendenskunst. Inntrykket ble forsterket gjennom gjennombruddsarbeider som Fiske ved gjeldens hav (1933). Teppet skildrer en pengeinnkrever, hans bortskjemte og velnærte kone, og flere fiskerbønder som kjemper for eget og familiens liv i og ved «gjeldens hav». Oppe til høyre i bildet kommer en doktor inn, bare for å konstatere at en av bøndene allerede er død av utmagring. 
Teppet Ugift mor (1937) er et annet monumentalarbeid. Teppet bygger som mange av hennes arbeider, på faktisk hendelser: i dette tilfeller flere historier om kvinner som overvinner sosial fordømmelse og fattigdom for å kjempe for sine barns velferd. Kvinnen i midtpartiet omgis av menn som er ute i ulike ærend.
Fra ca. 1935 stammer også tre tepper med svært ulike kvinneskildringer, som har det til felles at de skildrer kvinner prisgitt sine omgivelser: Geit-Gurianna skildrer en legendarisk fattigkone fra Ørland mens Gull-lammet Iselin viser en ung kvinne og hennes kavaler. Ifantinnen er et lite teppe inspirert av Diego Velasquez' Infantino (1659), vevet som et mellomarbeid.
Med teppet En fri (1947/48) ga hun en tvetydig skildring av samlebåndsmenneskene. Hovedmotivet i teppet er en vertikal strøm av mynter og ansikter som illustrerer økonomiens og samfunnets samlebånd. Midt i dette stå statsministeren, Gerhardsen, som representant for samfunnsnytten i tredemølla. Tittelpersonen, den frie, står nederst til høyre i bilder, bærende på en stor gul blomst. Han har befridd seg fra samlebåndet, og står på egne ben. 
Teppet Svan (1954) er en vakker skildring av kjærligheten, med en mann, en kvinne og et barn. Kvinnens ansiktsuttrykk er mest ambivalent, og det er kjent at Ryggens inspirasjon var en betrodd historie om en kvinne som elsket en mann hun ikke kunne få. Teppet ble vevet mens Ryggen leste romaner av D.H. Lawrence: Sønner og elskere og Lady Chatterleys elsker.
Helt fram til hennes siste år, var kvinnekamp og kvinnestolthet bærende elementer i alle hennes bilder, og alle tema – enten det gjelder antimilitarisme, kunsten eller livets storhet – gjennomsyres av kvinneperspektivet. I så måte er det betegnende at to av hennes siste arbeider var Koblersken og Gesandt (begge 1968), har et kvinnetema. Koblersken er en replikk til Vermeers De koppelaarster (1656), med en friere kvinneskikkelse enn hos Vermer. Gesandt er en hyllest til Sveriges nedrustningsminister Alva Myrdal, og viser en trygg, oppreist kvinne omgitt av ild og gjerder.

Pasifisme i etterkrigstiden

Ryggens anti-militaristiske engasjement vedble i etterkrigstiden. Flere av hennes mest kjente etterkrigstepper skildrer militarismens knugende virkning på menneskene. Henders bruk (1949) er allerede nevnt, med sitt møte mellom soldaten og fredsgudinnen. Teppet Atomsen (1952), som ble vevet mens norsk atomforskning var i sin begynnelse, skildrer den nonchalante, men skremmende diktatoren «H.K.H. Atomsen», med makt til å ødelegge verden. Teppet eies treffende nok av NTH. I Grå figur (1960/61) har hun skildret noe hun husket som en anekdote om av atombombeangrepets underligste konsekvenser: at skyggen av den drepte kan sees i støvet flere dager etterpå. I teppets sider er oppfinnerne av atombomben avbildet, med hvite kryss over ansiktene. Teppet, som eies av Nordenfjeldske kunstindustrimuseum, er i stort format (300 x 235 cm). Med sin monumentale konsekvens gir det et virkningsfullt bilde av døden. 
Det like monumentale Jul Kvale (1956) er en engasjert skildring av den ene modige mot de mange. Kvale, som var vergerådsleder i Oslo kommune, var blant de første som signaliserte motstand mot norsk NATO-medlemskap. Ryggen avbildet han som den ene, oppreiste, som beskytter et barn. Hans motstanderne er en vev av lukkede ansikter, hvor kansleren Konrad Adenauer og utenriksminister Halvard Lange kan gjenkjennes.
Det satiriske teppet Blod i gresset er på den ene siden et vekkerop om brutaliteten i USAs krigføring i Vietnam. I Det høyre feltet vises med satirisk konsekvens president Lyndon B. Johnson – skildret som en rød djevel med cowboyhatt – og hans hund. Ryggen var forarget over at amerikanerne virket mest opptatt av helsetilstanden til presidentens hund, på bekostning av livene som gikk tapt, på begge sider, i Vietnam. Dette teppet var den eneste gangen hun brukte kunstige, kjemiske farger til garnet.

«Vi lever på ei stjerne» – menneskets storhet

Mange av Ryggens tepper var formet som en protest, men det finnes også flere tepper hvor hun hyller de gode kreftene i tilværelsen: freden, kjærligheten, menneskene, kunsten og vitenskapen, og livet selv.
Teppet En fri (1947/48) er en tvetydig skildring av samfunnetsmaskineriet, samlebåndsmenneskene og frihetsmenneskene. Henders bruk (1949) er en mytisk skildring av en blåfarget fredsgudinne som rir frem over slagmarken, og får soldaten til å kaste sitt gevær og følge henne. Teppet var det første tekstilarbeidet som ble kjøpt inn av Nasjonalgalleriet. 
Ja, vi elsker (1950) er en begeistret hyllest til festen Oslo under byens 900-årsjubileum. I bildet sees kong Haakon VII, byens ordfører Brynjulf Bull, en svane fra Dyre Vaas fontene på rådhusplassen, Hannah Ryggen selv, og radioreporteren Odd Hølaas, spillende på en cello.
Vi lever på en stjerne (1958) var bestilt av arkitekt Erling Viksjø til vestibylen i den nye regjeringsbygningen. Teppet et både et av hennes største arbeider (400 x 300 cm), og et av de teppene hvor hun bruker flest farger – Næss teller elleve farger i alt, fem røde, fire blå, svart og grønt. Viktigere er det imidlertid at teppet framstår som et i egentligste forstand religiøst uttrykk for hennes livssyn, tro på mennesket og tro på kjærligheten. Hovedfargene i teppet er blått og svart, og hovedmotivet er en oval, inspirert av en 1600-tallsvevnad fra Gudbrandsdalen. Inne i ovalen møtes en mann og en kvinne, de er frie, trygge og modige i møtet med livet og hverandre. Rundt ovalen svever gjenkjennelige og mytiske himmellegemer. Teppet ble vevet mens de første sputnikene ble sendt opp i verdensrommet. På samme tid som hun vevet teppet skrev den svenske forfatteren Harry Martinson sin kosmiske diktsuite Aniara. Vi lever på en stjerne hang i vestibylen i Høyblokken i Regjeringskvartalet frem til 22. juli 2011 da det ble skadet av bomben i regjeringskvartalet, teppet er restaurert, men med ett synlig "arr".
Teppet Trollveggen (1966) som henger på Universitetet i Oslo, og som måler 190 x 720 cm, er en mer pessimistisk, men like fullt storslagen hyllest til vitenskapen, musikkens og kunstens plass i samfunnet. Vitenskapen skildres her som «Såmannen» fra Jesu lignelse. 
Flere av hennes martyrskildringer kan også best forstås som hyllester til menneskenes verdighet.