google/wiki40b huggingface dataset:
Kanonsjalupp

Kanonsjalupp var et dekket orlogsfartøy som var i bruk i Skandinavia fra 1600-tallet, og senere, i sterkt modifisert utgave, som 3. klasse kanonbåter (i Norge) på slutten av 1800-tallet. Sjaluppene var ca. 65’ (21 meter) lange og hadde to 24 eller 18 punds kanoner, en forut og en akter. Fartøyene var også utstyrt med 4 mindre haubitser langs rekken, en slags små kanoner. Besetningen var på 63 mann. Hovedkanonene kunne ikke siderettes, så sikting i horisontalplanet måtte gjøres ved å dreie hele sjaluppen. Dette ble gjort ved hjelp av årer – under kamp var mastene lagt ned, og man manøvrerte med årene. 
Kanonsjalupper ble blant annet bygd ved Fredriksvern Verft hvor sjaluppskuret fra 1750-tallet er bevart.

Bombesjalupp

Bombesjaluppene, også kalt mortérsjalupp, var nokså like kanonsjaluppene, men var vesentlig kortere, og armert med én stor morter i stedet for de to kanonene. De var omtrent 16 meter lange, og hadde et mannskap på 50 mann.

Kanonbåt av 3. klasse

I årene 1840-45 ble det bygget ikke mindre enn 47 kanonsjalupper i Norge, og en hel del eldre ble reparert. De var temmelig like de man kjente fra Napoleonskrigene, og konstruksjonen hadde røtter langt tilbake i tid. Da man etter hvert skjønte at de hadde stadig mindre militær verdi ettersom utviklingen skred fram, ble 18 av disse bygget om til «kanonbåt av 3. klasse». Resten av kanonsjaluppene ble skrapet. Ombyggingen foregikk i tiden 1872-1883.
De ombygde sjaluppene fikk satt inn 2 dampmaskiner på til sammen 70 indikerte hestekrefter, som gav dem en fart på maksimalt 6-8 knop. De fikk, i stedet for to kanoner, én 17 cm riflet forladekanon, som økte deres militære verdi ganske drastisk. Hastigheten var ennå beskjeden, omtrent den samme som sjaluppene hadde gjort under seil. Manøvreringsevnen økte  betraktelig, samtidig som behovet for besetning falt til 19 mann. Båtene fikk en stor vekt forut av den svære kanonen, som for et skip normalt sett er et stort minus. Båtene viste seg likevel å ha gode sjøegenskaper, de var bygget i eik og tålte forbausende mye. De ble benyttet som øvelsesmateriell for yngre offiserer, som om bord på disse båtene fikk sin første kommando. Ombyggingen fra kanonsjalupp til kanonbåt kostet den gang ca. 40 000 kroner (inkludert dampmaskin).
Navnene på sjaluppene som ble ombygget til 3. klasse kanonbåter var: «Dverg», «Nøk», «Aasgaardstrand», «Kongsberg», «Kristiansand», «Skudesnes», «Karmøe», «Skien», «Tønsberg», «Horten», «Langesund», «Porsgrund», «Laurvig», «Arendal», «Lillesand», «Brevig» og «Trold».
Ut på landet-bevegelsen

Ut på landet-bevegelsen (kinesisk: 上山下乡运动, pinyin: Shàngshān xiàxiāng yùndòng, ordrett «opp i fjellene og ned i landsbyene») var en politikk innført i Folkerepublikken Kina på tampen av 1960-årene og tidlig i 1970-årene. Mao Zedong erklærte at han som et mottrekk til den inngrodde borgerlige tenkemåte blant byungdommen ville sende de unge til fjellområder og jordbrukslandsbyer slik at de kunne lære av arbeiderne og bøndene der.
Maos politikk må ikke forveksles med Liu Shaoqis politikk tidlig i 1960-årene, da hungersnøden som var fremkalt av den feilslåtte kampanjen «det store spranget» var bakgrunn for at mange byfolk ble flyttet ut fra byene. Ut på landet-bevegelsen var i virkeligheten en måte å få slutt på rødegardistenes destabiliserende virkning. Mao Zedong hadde sendt rødegardistene – for det meste tenåringer – på de reneste ødeleggelsestokter for å knuse «de fire gamle». De var nær ved å styrte landet ut i et kaos som kunne ha utløst borgerkrig. Ved å sende dem spredt inn i fjellene og ut i landsbygdene fikk han avverget sammenbruddet.
En stor del av ungdomskullet fikk på den måten avbrutt sin utdannelse, og på landet lot det seg ikke gjøre å gjenoppta utdannelsen. For manges vedkommende skulle det ta ti år før de kom tilbake til steder med utdannelsesinstitusjoner, og da var de i eldste laget. Derfor kalles gjerne disse årskullene for Kinas tapte generasjon.
Kjente forfattere har beskrevet sine opplevelser under ut på landet-bevegelsen. Blant dem er Jiang Rong og Zhang Chengzhi, som begge ble sendt til Indre Mongolia.
Macroplea

Utseende

Macroplea er mellom 5-15 mm lange. Kroppen er langsmal og ikke så oval som bladbillene ofte er. Bakkroppen smalner bakover. I motsetning til mange andre sivbukker er ikke disse artene metallisk fargede. Oversiden er kraftig punktert, slekten kan særlig kjennes på at føttene på alle beinpar er påfallende lange, særlig er det ytterste fotleddet forlenget. Dekkvingene ender i en spiss.

Liv og utvikling

Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten. De voksne er særlig aktive i solskinn.
Macroplea tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår  en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de  voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Agelenidae

Utseende

Middelsstore til store (5-20 mm), ofte svært langbeinte edderkopper, gjerne gråaktige på farge. De kan vanligvis kjennes ganske lett på at de bakerste spinnvortene er lange og to-leddete, og stikker tydelig ut bak bakkroppen. Det ytterste leddet på beina (tarsus) har en serie av fine sansehår (trichobothrier) som blir gradvis lengre innenfra utover.

Levevis

Edderkoppene lager et uryddig spinn som er dratt ut i en trakt i det ene hjørnet. Edderkoppen sitter inne i denne trakten og venter på at et bytte skal gå i nettet. De best kjente medlemmene i denne familien er de store, langbeinte husedderkoppene i slekten Tegenaria, som gjerne finnes i kjellere. Disse edderkoppene vandrer omkring om natten (særlig hannene) og ender ofte opp fanget i vaskeservanter eller badekar som de har vanskelig for å komme seg opp av. Til tross for at de er store og imponerende, er de europeiske Tegenaria-artene regnet som helt harmløse for mennesker. En europeisk art som er innført til det vestlige Nord-Amerika blir påstått å ha et ganske giftig bitt, men dette er ganske usikkert.

Utbredelse

Familien er utbredt over hele Jorda bortsett fra polarstrøkene.
Superdelegat

Superdelegat er en uoffisiell benevnelse på enkelte av delegatene til Det demokratiske partiets nominasjonslandsmøte, der presidentkandidaten til Det demokratiske partiet blir offisielt nominert.
Rucentra

Utseende

Middelsstore, blanke, brune trebukker. Antennene er kortere enn kroppen. Pronotum er avrundet firkantet uten tenner på sidene. Dekkvingene er litt hvelvede og tilspissede bak, med markerte punktrader.

Utbredelse

Slekten er utbredt på Filippinene og i Indonesia (Sumatra, Borneo, Java, Sulawesi).
T-44

T-44 var en fullstendig overhaling av stridsvognen T-34. Chassiet var grundig re-designet, og kom senere til å danne grunnlaget for den klassiske T-54/T-55 serien fra den kalde krigen, men den første versjonen av T-44 beholdt tårnet og kanonen fra T-34/85. Senere ble den oppgradert med en 100 mm kanon i et nytt tårn. T-44 var i produksjon og allerede i tjeneste med sovjetiske styrker før den andre verdenskrig tok slutt, men ingenting tyder på at den ble brukt i kamp. Den ble produsert i et antall på 1 823 eksemplarer mellom 1944 og 1947.
Chassiet ble gjort lavere og Christie-fjæringene ble erstattet av torsjonsstenger. Den fikk tykkere panser, fra 15 mm til 120 mm på det tykkeste, og kraftigere motor. Den slet med mye mekaniske feil og ble etter bare noen få år erstattet av T-54, men det er verdt å merke seg at sovjetrusserne greide å skape en panservogn med nesten samme stridsdyktighet som den tyske Panther med en vekt på bare 65% av sistnevnte stridsvogn.
Vaterpass

Vaterpass, ofte bare kalt vater, er et måleinstrument eller verktøy som brukes til å kontrollere om flater, linjer eller gjenstander er nøyaktig vannrette eller loddrette.  Vater blir særlig brukt av håndverkere, for eksempel tømrere, snekkere og murere.
Et vater består vanligvis av tre gjennomsiktige kamre, kalt libeller, som er fylt med væske og en gassboble. Disse er montert i en helt rett ramme eller linjal av plast, metall eller trevirke. Den ene libellen er montert midt på og parallelt med lengderetningen på vateret. Den andre libellen er montert 90° på lengderetningen og den tredje kan være montert 270° eller 45° på lengderetningen. Noen vaterpass har en dreibar libelle med gradskala. Libellen selv kan bestå av et buet rør, eller et rett rør som er tykkere i midten enn på endene, i begge tilfeller fylt med en væske og en gassboble. Avlesning foregår ved at man legger vaterpasset på eller inntil flaten som skal måles, og ser etter om gassboblen legger seg midt i libellen. På libellen er det gjerne avmerket to streker som gassboblen skal befinne seg mellom når flaten er «i vater», det vil si er helt horisontal eller vertikal. 
Vateret kan kontrolleres ved at det vris 180°, og man skal da få samme avlesning på libellen(e). Er det avvik, kan vaterpasset som regel justeres ved fjærbelastede stillskruer på libellene.
KOnK

KOnK var et norsk vittighets- og tegneserieblad som ble utgitt av Bladkompaniet med korte avbrekk i perioden fra 1967 til 1985. I 2008 ble det også gitt ut en julespesial av Schibsted med flere av de gamle tegnerne.

Innhold

I første utgivelsesperiode (1967–1970) inneholdt bladet hovedsakelig en blanding av humoristiske tekster og vitsetegninger av norske skribenter og tegnere. I annen periode (1977–1985) ble det viet mer plass til tegneserier, og de fleste som var aktive tegnere, fikk store honorarer for sine bidrag. Humoren var både grovkornet, enkel og snill i en crazyhumoristisk tradisjon og, med enkelte unntak,  uten  særlig politisk brodd. Poengene var ofte språklige og formen til dels undergroundaktig. 
Bladet hadde i 1984 et opplag på 20.000, med seks utgivelser pr år. Redaktør i denne perioden var Frank Arnesen.

Bidragsytere

KonK betydde mye som arena for norske humorister og vitsemakere fra 1960-tallet og framover. Blant bidragsyterne var kjente tekstforfattere som Tande P, Knut Borge og Kjell Aukrust og toneangivende tegnere som Sven Sønsteby, Thore Hansen, Asbjørn Ystad, Ragnar Pedersen («Joker») og Morten M. Kristiansen («Morten M.»), men også yngre talenter som Tommy Sydsæter, Steffen Kverneland, Arild Midthun, John Arne Sæterøy («Jason»), Frode Øverli, Ruben Eliassen, Erik Hesby («Melke»), Bjørn Petter Bikset («Bix»), John Hofoss   og Stian Bråthen.  
Etter at KOnK gikk inn (få nummer etter at Steffen Kverneland tok over som redaktør),   fortsatte flere av de yngre tegnerne å levere stoff til Norsk Mad og Pyton. Denne vitsetradisjonen ble seinere delvis overtatt av reine tegneserieblader som Ernie, Tommy & Tigern, Larson og Pondus.
KOnKs første redaktør var Ragnar Pedersen («Joker») .
3. etappe i Tour de France 2009

Sammendrag

En utbrytergruppe bestående av Samuel Dumoulin, Koen de Kort, Rubén Pérez og Maxime Bouet hadde på det meste 13 minutters ledelse. Sidevind gjorde at 28 ryttere fikk luke til resten av hovedfeltet. Disse bestod blant annet av åtte Columbia-ryttere og seks Skil-Shimano-ryttere. Blant sammenlagtkandidatene var Fabian Cancellara (i gul trøye) og Lance Armstrong med, og av sprinterne var Thor Hushovd i tillegg til Mark Cavendish med. De kom i mål 41 sekunder foran resten av hovedfeltet, Mark Cavendish tok sin andre etappeseier på rad, mens Lance Armstrong rykket opp til tredjeplass i sammendraget.
Eudora Welty

Bakgrunn

Eudora Welty ble født i Jackson i Mississippi. Hun var datter av Christian Webb Welty (1879–1931) som var omreisende forsikringsagent, og Mary Chestina (Andrews) Welty (1883–1966), som var lærerinne. Hun vokste opp med to yngre brødre, Edward Jefferson og Walter Andrews.
Hun bodde en stor del av sitt liv i nærheten av Belhaven, der hennes hjem er blitt bevart. Hon studerte ved Mississippi State College for Women (nå Mississippi University for Women), University of Wisconsin-Madison og Columbia Business School.

Fotograf

På 1930-talet arbeidet Welty som fotograf for Works Progress Administration, et arbeide som gjorde at hun reiste rundt i staten Mississippi for å fotografere mennesker fra alle samfunnslag. Hennes utgitte fotografisamlinger er One Time, One Place og Photographs.

Forfatterinne

Hennes første novelle, Death of a Traveling Salesman, kom ut i 1936. Hennes verk ble oppdaget av Katherine Anne Porter, som ble hennes mentor og skrev forordet til Weltys første novellesamling, A Curtain of Green, i 1941. Boken etablerte Welty innen den amerikanske litteratur.
Hennes roman The Optimist's Daughter vant Pulitzerprisen for skjønnlitteratur i 1973.
Hennes litterære verk er preget sterkt av dens befatning med Sørstatenes mennesker, landskaper og språk. På lignende måte som hos de øvrige forfattere av Southern Renaissance, som for eksempel John Crowe Ransom, Katherine Anne Porter, William Faulkner, Tennessee Williams og Flannery O’Connor, kommer det også i hennes prosa til uttrykk den særlige forfalls- eller dekadensatmosfære som nederlaget i den amerikanske borgerkrig bragte til uttrykk i regionen.
I 1992 ble Welty belønnet med Rea Award for the Short Story for sitt livslange bidrag til den amerikanske novelln. Under sine siste år bodde hun nær Belhaven College i Jackson i Mississippi.
Hun døde i en alder av 92 år.
Corentium

Corentium er en norsk bedrift som designer radonmålere. Selskapet ble startet i 2008 og holder til i Oslo. I 2011 introduserte selskapet en radonmåler kalt Canary. Måleren bruker en silisiumsdetektor for å måle alfapartikler fra radon og dets henfallsprodukter. Corentium omsatte for 17,5 millioner kroner i 2015.
Shivanatten

Shivanatten en fest i hinduismen.
Den blir feiret at guden Shiva (ødeleggeren) gifter seg med Parvati. Den feires rett før månen går ned, fordi de tror at han ødelegger månen også. Shivanatten er bare en gang i året.
Kjell Karlsen

Karriere

Inspirert av Nat King Coles besetninger fra den andre verdenskrig startet han eget orkester (1947),
tok del i Kampen skoles storband.  Interessen utviklet seg etterhvert til
hans eget storband (1953–) med musikere som
Frode Thingnæs, Bjørn Johansen, Mikkel Flagstad, Ole Jacob Hansen, Erik Amundsen
og vokalister som  Karin Krog, Laila Dalseth, Odd Børre, Kirsti Sparboe, Grynet Molvig og Nick Borgen.
I tillegg, grunnet stor etterspørsel, etablerte han Bent Sølves (1967).
Karlsen var tidlig engasjert i NRK og ledet Swingtime. Kjell Karlsens orkester var lite orkester i de norske finalene i Melodi Grand Prix i 1966, 1967 og 1968. Han er komponist av Titten tei (1972), Ante-sangen (1974) samt Melodi Grand Prix-låter som Kom sol, kom regn (1962) og Lena (1969), og skrev filmmusikk til tre norske helaftenfilmer.
I 1962 startet han plateselskapet Viking Music A/S med The Beatniks, Rannie Rommen, Lorne Lesley og Jack Dailey blant artistene. Kjell Karlsens storband samt Finn Eriksen spilte også inn plater for dette selskapet.
Etter alvorlig sykdom (1993) 
startet han Jazzakademiet i Oslo Konserthus (1997), samt
utga sin lenge påtenkte Griegplate.
Karlsen fylte 80 år sommeren 2011 og ble feiret med stor jubileumsgalla i Oslo Konserthus der en lang rekke artistvenner og samarbeidspartnere stilte opp sammen med storband og kor til en musikalsk festaften av de sjeldne.
Kjell Karlsen er far til sangeren Webe Karlsen.
Sveriges kommuner

Sveriges kommuner er de 290 enhetene Sverige er delt inn i, som er styrt av en folkevalgt forsamling (kommunfullmäktige), og som har oppgaver som utdanning, primærhelsetjenesten og tekniske tjenester. Forsamlingen delegerer myndighet i den daglige drift av kommunen til et slags formannskap (kommunstyrelsen), som leder virksomhetene i kommunen. Organisatorisk og oppgavemessig er kommunene relativt like de norske kommunene.
Alle kommunene er også inndelt et lavere nivås bydels- eller sogneforsamlinger, i alt 2 512 stykker. Disse organiserer og gjennomfører valgavvikling på stemmekretsnivå, og har noen funksjoner ved folketellinger. Større kommuner har det vi i Norge kaller bydelsforvaltninger med bydelsutvalg (kommundelsnämnder), ofte kalt områdesnämnd eller stadsdelsnämnd.
Hver kommune ligger geografisk i ett av landets 21 len. Kommunene i Sverige er relativt store i internasjonal sammenheng, og det er en enhetlig organisering av kommune, som er sidestilt hverandre uten noe innbyrdes hierarki. Det skjer en gradvis økning i antallet kommuner, en trend som startet med en del kommunedelinger mellom 1980 og 1993. Slik går Sverige i motsatt retning av Norge, hvor kommunesammenslåing er trenden.

Reformer og regulering

I 1843 skjedde det en sognereform i Sverige, hvor sognene fikk ansvar for de verdslige offentlige virksomhetene, mens kirkerådene beholdt ansvaret for de kirkelige. Kommunalreformen i 1862 la grunnen for en videreutvikling på vei mot dagens svenske kommuneinndeling. Disse kom til å utgjøre sogn, med unntak av noen tidlige by- og kjøpstadskommuner.
Antallet kommuner ble redusert fra om lag 2 500 til om lag 1 000 i 1952, og de neste tjue årene ble antallet kuttet til 278 i 1974. Nå ble også skillet mellom herreds- og bykommuner avskaffet, og kommunene ble innbyrdes likestilte.
Kommunene er regulert gjennom kommuneloven (svensk kommunallagen) av 1992. Finansieringen skjer gjennom avgifter (gebyrer) og statlige tilskudd, men også kommunale skatter (kommunalt skattøre) i betydelig større grad enn i Norge. Beslutninger og saksbehandling kan overklages enten rettslig eller forvaltningsmessig via høyere appellmyndigheter.
Roald Jensen (pedagog)

Roald Jensen er en norsk høgskolelektor og sakprosaforfatter. Han arbeider ved senter for kompetanseutvikling, Høgskolen i Østfold, avdeling for lærerutdanning på Remmen i Halden, hvor han begynte i 2002 etter å ha vært spesialpedagogisk konsulent og avdelingsleder ved Statlig spesialpedagogisk kompetansesenter. Jensen er utdannet lærer med spesialpedagogikk og har erfaring både fra vanlig skole og spesialskole. Ved Høgskolen i Østfold har han ansvar for studier i pedagogikk og spesialpedagogikk. Han var prosjektleder for forskningsprosjektet "Læring og vurdering", som publiserte delrapport 1 i 2008.
Bergfrid Fjose

Regjering

Fjose var statsråd i Sosialdepartementet i Lars Korvalds regjering fra 18. oktober 1972 til 16. oktober 1973
Da hun var statsråd innførte Vinmonopolet plastposer. Disse ble populært kalt «Fjoseposer».
Serendipitet

Serendipitet er en utilsiktet oppdagelse, en positiv overraskelse ved søken etter noe annet. Ordet er en fornorsket variant av det engelske serendipity som ble skapt av den britiske forfatteren Horace Walpole i et brev til Horace Mann i 1754: «Denne oppdagelsen er visselig nesten av den typen jeg kaller serendipitet, et meget uttrykksfullt ord.» Ordet hadde sin opprinnelse i det han kalte en «enfoldig saga med navnet Tre prinser fra Serendip; … [disse gjorde] noen ganger, gjennom tilfeldigheter og skarpsindighet, oppdagelser av slikt de ikke var ute etter». Walpole henviste til en persisk fabel om tre prinser fra Serendip, et gammelt persisk navn på Sri Lanka, som stadig gjør oppdagelser.
Ordet ble opprinnelig brukt for å betegne evnen til å dra nytte av funn som man tilfeldig har kommet over i jakten på noe annet. I dag benyttes det også ofte om selve gjenstanden for oppdagelsen.
Norske synonymer kan være «(tilfeldig) griseflaks», «lykketreff», «vitenskapsflaks», «tilfeldighetshell» og «snubleflaks».
Jacopo Bellini

Jacopo Bellini (født omkring 1396 i Venezia, død omkring 1470 samme sted) var en italiensk renessansemaler. Jacopo var en av grunnleggerne av renessansemaleriet i Venezia og Nord-Italia. Hans sønner Gentile og Giovanni Bellini og hans svigersønn Andrea Mantegna var også berømte malere.

Bakgrunn

Han ble født i Venezia og var elev av Gentile da Fabriano. I 1411–1412 var han i Foligno, hvor han med Gentile arbeidet med Palazzo Trinci-freskene. I 1423 var Bellini i Firenze, hvor han studerte de nye verkene av Brunelleschi, Donatello og Masaccio.

Maler

I 1424 åpnet han i Venezia et atelier, som han drev helt til sin død.
Mange av hans største verker har forsvunnet, deriblant den enorme «Korsfestelse» (1436) i katedralen i Verona. Fra omkring 1430 er «Madonna og barnet» (i Accademia Carrara), tilegnet Gentile da Fabriano. I Ferrara, hvor han tjente Leonello d'Este sammen med Leon Battista Alberti, utførte han i 1441 et siden tapt portrett av marquisen d'Este. I denne perioden utførte han også «Madonna dell'Umiltà», muligens bestilt av en av Leonellos brødre.
Påvirkningen fra Masolino da Panicale mot mer moderne, tidlige renessansemotiv er tydelig i «Madonna med barn» (1448) i Pinacoteca di Brera: For første gang er perspektiv tilstede, og figuren er mer monumental. Senere bidro han med verk (nå tapt) i de venetianske kirkene San Giovanni Evangelista (1452) og Markuskirken (1466). Fra 1459 eksisterer «Madonna med velsignet barn» i Gallerie dell'Accademia.
Senere oppholdt han seg i Padova, hvor han underviste den unge Andrea Mantegna i perspektiv og klassiske motiver, og hvor han i 1460 fullførte et (nå tapt) portrett av Erasmo Gattamelata. Fra denne sene perioden finnes en «Korsfestelse» i Castelvecchio i Verona og «Bebudelse» i Sant'Alessandro i Brescia.
Få av hans malerier finnes i dag, men to skissebøker har overlevd. Én av dem finnes i British Museum og den andre i Louvre, og de viser en interesse for landskap og arkitektur og er hans viktigste arv. Hans fortsatt eksisterende verker viser hvordan han brukte sentralperspektivet, dekorative mønster og prektige farver overens med den venetianske malerskole.
Ginetta

Ginetta er et britisk bilmerke startet av brødrene  Bob, Douglas, Ivor og Trevers Walklett i 1958.  De produserer utelukkende sportsbiler.
Hovedfokuset til Ginetta har vært små, rimelige sportsbiler. Selv da andre produsenter som Lotus bevegde seg bort fra denne tanken på 1960-tallet, holdt brødrene Walklett stand. De hadde en viss suksess i motorsport, men valgte å selge bedriften i 1989.
Fabrikken produserer første og fremst biler for motorsport, med modellene G40, G55 og G58, der førstnevnte også finnes i utgaver som er lovlige på offentlig vei.
Jernbane på Fiji

Jernbanen på Fiji består av et 597 kilometers nett med sporvidde 610 mm (2 fot). Eieren av jernbanenettet i dag er det statseide selskapet Fiji Sugar Corporation, og banen blir hovedsakelig brukt til å frakte sukkerrør fra plantasjene til sukkerfabrikkene. Jernbanen brukes under innhøstingen som normalt foregår fra mai til desember. Resten av året ligger jernbanen ubrukt. Sporet og det rullende materiellet lider av manglende vedlikehold, og lastebiler tar over stadig mer av sukkerrørlastene. Dette fører til trafikkproblemer på veiene, og økte driftskostnader for hele sukkerindustrien. På 1980-tallet gikk mellom 70 og 80% av sukkerlastene på jernbane. I 2013 gikk 70 - 80% på veiene. Myndighetene ønsker å reversere utviklingen og få minst 49% av sukkerrørtransporten tilbake på bane. Samtidig får sukkerplantasjene støtte fra EU til å bygge bilveier for å få mer av sukkertransporten over på lastebiler.

Historie

De første banestrekningene på Fiji åpnet i 1876, og hadde sporvidde 762 mm (2 fot 6 tommer). Banene var bygd av privateide sukkerfabrikker, men det var først i 1882 at de første damplokomotivene tatt i bruk. Den videre utbyggingen på øyene Viti Levu og Vanua Levu ble hovedsakelig bygd med sporvidde 610 mm. På det meste var det omkring 700 km med jernbane på Fiji. Det var det australske selskapet Colonial Sugar Refining Company (CSR) som drev de største og mest lønnsomme sukkerfabrikkene. 1. april 1973 kjøpte Fijis regjering sukkerfabrikkene - inkludert jernbanesystemet - av CSR.
Fra 1882 til 1973 hadde Fiji verdens eneste gratis passasjertogrute. En liten rest av dette togtilbudet drives som Coral Coast Railway som kjører turisttog på baneseksjoner rundt Sigatoka på sørkysten av Viti Levu. Coral Coast Railway har to restaurerte diesellokomotiver, og kjører gjennom sukkerplantasjene og ut til kysten. Det er imidlertid ikke lenger gratis. Sommeren 2013 foreslo Fiji Sugar Corporation å gjeninnføre passasjertogene, og stipulerte en kostnad på 20 millioner fiji-dollar for nødvendig oppgradering av skinnegang og rullende materiell. Regjeringen støtter prosjektet, og dersom det gjennomføres, kan passasjerer reise med tog igjen fra 2016.