Eurovision Song Contest 2017

Bakgrunn

Etter seieren med «1944» og Jamala i 2016, var det Ukraina og landets allmennkringkaster UA:PBC som var arrangører for konkurransen. Dette var andre gang Ukraina hadde arrangørjobben, første gang var i Sportspalasset i Kiev i 2005. Denne gangen ble hovedstaden Kiev valgt som vertsby, etter en lengre søknadsprosess. Konkurransen ble lagt til byens største arena, Kiev internasjonale utstillingssenter, med plass til rundt 11 000 publikummere.

Søknadsprosess

Vertsbyen og arenaen ble valgt etter en omfattende søknadsprosess som startet like etter Ukrainas seier i 2016. Allerede 18. mai 2016 kunngjorde Ukrainas nasjonale offentlige kringkastingsselskap (UA:PBC) at det første offisielle planleggingsmøtet med EBU skulle holdes 8. juni. En avgjørelse på hvor konkurransen skulle finne sted, skulle avgjøres etter sommeren. Sammen med Ukrainas regjering lanserte UA:PBC 23. juni en offisiell søknadsprosess der interesserte byer kunne søke om å bli vertsby. 
En finaleliste på tre byer skulle være klar i siste halvdel av juli, og like etter skulle EBU og den ukrainske organisasjonskomiteen besøke finalebyene og vurdere infrastruktur og arena. EBU hadde flere krav, blant annet måtte arenaen ha plass til minst 7000, og helst minst 10 000, tilskuere. I tillegg måtte det være et pressesenter med 1500 plasser, og vertsbyen måtte ha minst 2000 hotellrom i alle prisklasser og av generell europeisk standard. Byen måtte også garantere for sikkerheten til de besøkende og ha moderne infrastruktur som blant annet en internasjonal flyplass. I tillegg måtte arrangørbyen tilby sosiale aktiviteter og konserter for lokalbefolkningen og de besøkende.
Seks byer sendte inn anbud innen fristen 8. juli: Dnipro, Kharkiv, Kherson, Kiev, Lviv og Odessa. I tillegg hadde byer som Tsjerkasy, Irpin, Uzjhorod ogVinnytsia tidligere vist interesse, men valgte til slutt ikke å søke om å bli vertsby. De seks kandidatbyene ble offisielt presentert 20. juli i et to timer langt debattprogram på landets allmennkanal UA:Første. Programleder var Timur Mirosjnytsjenko, som selv skulle lede konkurransen tre kvart år senere. Under programmet presenterte hver av de seks byene søknadene sine for seerne.

Valget av vertsby

To dager senere, 22. juli, hadde UA:PBC skåret de seks kandidatbyene ned til tre: Dnipro, Kiev og Odessa. Det endelige valget skulle opprinnelig ha blitt kunngjort 1. august, men EBU varslet at valget ville bli utsatt. Konkurransesjef Jon Ola Sand uttalte at EBU «virkelig ønsket å ta seg tid til å ta en riktig avgjørelse». Etter flere utsettelser ble vertsbyen offentliggjort under en pressekonferanse 9. september 2016. Valget falt på hovedstaden Kiev og byens største arena, Kiev internasjonale utstillingssenter.

Format

Konkurransen skulle opprinnelig ha funnet sted 16., 18. og 20. mai 2017, men sommeren 2016 skjøv EBU konkurransen frem én uke til 9.–13. mai. Den ukrainske vertskringkasteren UA:PBC kunngjorde 27. februar programlederne til konkurransen. For første gang skulle tre menn lede sendingene: Oleksandr Skitsjko og Volodymyr Ostaptsjuk, med Timur Mirosjnytsjenko som reporter fra artistenes green room. Sistnevnte hadde også ledet Junior Eurovision Song Contest i 2009 og 2013. Bare én gang tidligere, i debutåret 1956, har det ikke vært en kvinnelig vert i konkurransen.
Poengsystemet som ble innført i 2016, ble også bevart dette året. Hvert land ga to sett med 1–8, 10 og 12 poeng: ett fra landets nasjonale fagjury, og ett fra landets telefonavstemning. Under finalen kalte programlederne opp alle deltakerlandene som avleverte poengene fra sin fagjury. Poengene 1–8 og 10 ble vist direkte på skjermen, mens hvert lands annonsør leste opp 12 poeng. Etter juryavstemningen ble poengene fra telefonavstemningen i hvert land lagt sammen i én stor pott. Deretter leste programlederne opp de samlede seerpoengene, fra nummer 26 og opp til landet som hadde fått flest poeng fra seerne. Det samme systemet ble også brukt i semifinalen, men der ble de ti finalistene avslørt i tilfeldig rekkefølge som tidligere.
Til sammen meldte 43 land seg på konkurransen. Av disse var seks land direktekvalifisert til finalen: vertslandet Ukraina og de fem store økonomiske bidragsyterne Frankrike, Italia, Spania, Storbritannia og Tyskland. De øvrige 37 landene måtte gjennom en av de to semifinalene i forkant av finalene. I april trakk Russland seg fra konkurransen, og dermed sank deltakertallet til 42 – det samme antallet som året før.

Grafisk design og logo

Temaet for konkurransen var «Celebrate Diversity» (feir mangfoldet), og ble presentert 30. januar av konkurransesjefen Jon Ola Sand. Den offisielle logoen var blant annet stiliserte perler som skulle etterligne Ukrainas tradisjonelle halskjede. 30. april presenterte EBU og Twitter tre spesiallagede emojier som kunne brukes sammen med konkurransens offisielle emneknagger. Hjerte-emojien dukket opp sammen med emneknaggene #ESC2017 og #Eurovision, mens vinnertrofeet kunne brukes sammen med #12Points and #douzepoints. Perlekjede-emojien kunne brukes sammen med emneknaggen #CelebrateDiversity, som var konkurransens slagord.

Deltakere

43 land meldte seg på konkurransen i 2017. Portugal og Romania kom tilbake etter ett års pause, mens Bosnia-Hercegovina trakk seg etter å ha deltatt i 2016. Bare én måned før konkurransen trakk også Russland seg på grunn av strid om landets deltaker, Julija Samojlova. Dermed gikk det totale deltakerantallet ned fra 43 til 42.

Tilbakevendende artister

Den nederlandske søstertrioen O'G3NE deltok med låten «Lights and Shadows». Trioen hadde tidligere representert Nederland i Junior Eurovision Song Contest 2007. De ble nummer elleve i finalen. 
Omar Naber, som representerte Slovenia i Eurovision Song Contest 2005 i Kiev, deltok igjen med sangen «On My Way». I likhet med 2005 kvalifiserte han seg ikke til finalen.
SunStroke Project, som representerte Moldova i Eurovision Song Contest 2010 på Fornebu, deltok med sangen «Hey, Mamma!». De kom på tredjeplass, Moldovas beste plassering til da.
Koit Toome, som representerte Estland i Eurovision Song Contest 1998 i Birmingham, deltok med sangen «Verona» sammen med Laura Põldvere. Laura Põldvere hadde tidligere deltatt i Eurovision Song Contest i 2005 som en del av gruppen Suntribe. Duoen kvalifiserte seg ikke til finalen.
Valentina Monetta, som representerte San Marino i 2012, 2013 og 2014, deltok for fjerde gang. Denne gangen deltok hun sammen med Jimmie Wilson og sangen «Spirit of the Night». San Marino kvalifisert seg ikke til finalen.

Sendingene

De tre finalesendingene startet klokken 21.00 sentraleuropeisk sommertid. Semifinalene varte rundt 2 timer og 10 minutter, mens finalen varte i 3 timer og 45 minutter. De tre sendingene startet med kortfilmer som viste bilder av ukrainsk mote, kultur og ulike steder i Kiev og Ukraina. Hvert land ble introdusert med en postkort-film som viste det aktuelle landets artist på ulike steder i Ukraina.

Første semifinale

I den første semifinalen tirsdag 9. mai åpnet den ukrainske hiphoperen Monatik showet med sangen «Spinning». Fjorårsvinner Jamala sto for pausenummeret. Først fremførte hun en nyversjon av «1944» og deretter sangen «Zamanyly» (ukrainsk: Заманили). Den ukrainske Eurovision-legenden Vjerka Serdjutsjka dukket også opp i en tre-episoders kortfilm. Hver episode ble vist i hver av sendingene.
18 land deltok, og ti land kvalifiserte seg til finalen: Sverige, Australia, Belgia, Aserbajdsjan, Portugal, Hellas, Polen, Moldova, Kypros og Armenia.

Andre semifinale

Den andre semifinalen torsdag 11. mai åpnet med en Eurovision-medley i ukrainsk drakt, fremført av programlederne Oleksandr Skitsjko og Volodymyr Ostaptsjuk sammen med lokalt kor og et danseensemble. Pausenummeret i semfinale 2 var en danseoppvisning kalt «The Children's Courtyard», fremført av dansetruppen Apache CREW. 
18 land deltok, og ti land kvalifiserte seg til finalen: Østerrike, Romania, Nederland, Ungarn, Danmark, Kroatia, Norge, Hviterussland, Bulgaria og Israel.

Finalen

Finalen lørdag 13. mai åpnet med en flaggparade der artistene gikk fra scenen og gjennom publikum til green room. I finalen var Jamala tilbake som pausenummer, denne gang med sin nyeste låt, «I Believe in U». Under Jamalas opptreden klarte en ukrainsk stuntartist å ta seg opp på scenen og vise bakenden til publikum og tv-seerne. Mannen ble raskt pågrepet og bøtelagt, og Jamala opptrådte uforstyrret videre. 2004-vinneren Ruslana, Det ukrainske elektro-folk-bandet Onuka og Ukrainas nasjonale akademiorkester for folkeinstrumenter opptrådte også.

Norges bidrag

Norge var representert med låten «Grab the Moment» skrevet av musikkprodusenten Joakim With Steen (JOWST) og Jonas McDonnell. Sangen ble fremført av vokalisten Aleksander Walmann med JOWST på scenen som dj. Duoen vant den norske finalen i Oslo Spektrum i mars og tok seg senere inn på en sjetteplass på VG-lista.
Utdypende artikkel: Melodi Grand Prix 2017
I semifinale 2 var «Grab the Moment» det tolvte bidraget ut på scenen og endte på en femteplass med 189 poeng. Dermed kvalifiserte Norge seg til finalen, der «Grab the Moment» var det 17. bidraget ut på scenen. I avstemningen fikk det norske bidraget 158 poeng og endte på en tiendeplass. Dette var Norges fjerde topp ti-plassering i finalen siden 2013. Olav Viksmo-Slettan kommenterte sendingene for NRK1, mens Ole Christian Øen kommenterte på P1. P3morgen hadde også en alternativ finalesending på NRK3 med Ronny Brede Aase, Silje Nordnes og Markus Neby som programledere.
MGPjr-vinnere og popartister Markus og Martinus leste den norske juryens poeng.

Norsk kamp for forhåndsinnspilt vokal

I forkant av konkurransen hadde NRK diskusjoner med EBU for å få unionen til avskaffe regelen mot å bruke forhåndsinnspilte vokaler under konkurransen. Regelen har eksistert siden starten i 1956 og ble laget for gjøre opptredenene så ekte som mulig under direktesendingene. Diskusjonene kom som en følge av den norske låtskriveren JOWSTs misnøye med regelen, siden «Grab the Moment» inneholder samplede vokalspor som ikke kan gjenskapes av direktesang. Diskusjonen endte med at EBU ga NRK dispensasjon fra regelen, men i et intervju med VG sa JOWST at den norske delegasjonen hadde «øvd inn en plan B med koristene, dersom det blir store protester fra andre i Kiev». Til slutt besluttet NRK likevel at de samplede vokalsporene skulle fremføres på direkten, hvorpå lydteknikerne i Kiev la på et lydfilter for «å få den rette sounden». Frode Vassel og Ole Børud deltok som korister, mens Ole André Enggrav og Adrian Jørgensen deltok på scenen som musikere sammen med JOWST.
Ironisk nok var NRK en av de sterkeste motstanderne da Kroatia brukte ferdiginnspilte stemmer på sitt bidrag «Maria Magdalena» i 1999. Regelbruddet førte til at den norske delegasjonen, da ledet av Jon Ola Sand, la inn protest. Den norske protesten førte til at EBU trakk fra 33 prosent av poengene til «Maria Magdalena». Dette fikk innvirkning for Kroatias femårs-gjennomsnitt som ble brukt til å avgjøre hvilke land som fikk delta i de kommende finalene.

Avstemning

Hvert deltakerland ga to sett med 1–8, 10 og 12 poeng: ett sett ut fra seernes telefonstemmer og ett sett fra en nasjonal fagjury, bestående av fem personer med tilknytning til musikkbransjen eller med særlige kunnskaper innen musikk og kultur. Først ble deltakerlandenes jurystemmer presentert på tradisjonell måte, land for land. For å bevare spenningen, ble seerpoengene fra de 42 landene slått sammen og lest opp helt på slutten av avstemningen. Jon Ola Sand fra EBU var oppsynsmann for avstemningen. 

Før finalen var Italias «Occidentali's Karma» og Bulgarias «Beautiful Mess» de store favorittene til å vinne finalen. Men utover i finaleuken seilte Portugals Salvador Sobral opp som en utfordrer til seieren. I juryavstemningen tok Portugal en overlegen ledelse, med Bulgaria på andreplass. Da seerpoengene ble lest opp, var også her Portugal favoritten og Bulgaria nummer to. Dermed vant Portugal med rekordhøye 758 poeng, 143 poeng mer enn Bulgaria. Dette var Portugals første seier og satte en stopper for en rekordlang deltakelse uten en førsteplass i Eurovision Song Contest. Landet debuterte i 1964, og dets beste plassering før seieren var en sjetteplass med sangen «O meu coração não tem cor» i 1996.
Utdypende artikkel: Amar pelos dois

Den norske fagjuryen

Den norske juryen besto av: manager Erland Bakke, rapper Big Daddy Karsten, 730.no-redaktør Janne Monsen Tveit, dragartist Dean-Erik Andersen og tidligere Melodi Grand Prix-vinner Anne-Karine Strøm. Egentlig skulle Per Sundnes ha sittet i juryen, men ble fjernet før konkurransen fordi han hadde kommentert deltakerlåtene offentlig på forhånd. I stedet trådte Erland Bakke inn. 
Den norske juryen hadde Bulgaria som favoritt, med Portugal og Danmark på andre- og tredjeplass. Norske seere hadde Portugal som favoritt, med Romania på andreplass og Bulgaria på tredjeplass. Sverige fikk bare fem poeng fra norske seere, mens Danmark ikke fikk noen.

Seertall

De tre sendingene hadde et samlet seertall på 182 millioner seere i 42 markeder, en nedgang på 22 millioner fra året før. EBU forklarte nedgangen med at Russland ikke overførte sendingene. Finalen oppnådde en gjennomsnittlig markedsandel på 36,2 prosent, mer enn dobbelt så mye som en vanlig lørdagskveld. I tillegg hadde de tre sendingene 6 millioner strømminger over konkurransens nettsted, eurovision.tv, og over YouTube – mer enn dobbelt så mange som året før. 
Konkurransen var også populær blant yngre seere. I snitt så 42,9 prosent av seerne i aldersgruppen 15–24 år på finalen, noe som er fire ganger så mye for de samme kanalene sammenlignet med en vanlig lørdagskveld.
Vinnerlandet Portugal hadde det høyeste seertallet på ni år. I snitt så 1,4 millioner portugisere finalen på RTP1. Italia hadde sitt høyeste seertall etter tilbakekomsten i 2011, og 3,6 millioner seere fulgte finalen på Rai 1. I Tyskland var seertallet 7,8 millioner, mens vertslandet Ukraina hadde 1,5 millioner seere for finalen på UA:Første.
Høyest markedsandel hadde Island, der finalen ble sett av 98 prosent av islandske tv-seere. I Norge fulgte 1 354 000 seere finalen på NRK1, en økning på 465 000 fra året før, da Norge ikke var med i finalen. Markedsandelen var 78 prosent for alle seere, og hele 90 prosent blant seere fra 12 til 19 år. I tillegg fulgte 80 000 seere P3morgens finalesending på NRK3, mens 24 000 strømmet finalen på NRK TV, noe som økte NRKs totale seertall til 1 458 000 seere.