Sri Lankas historie

Sri Lankas historie strekker seg helt fra de første bosettingene rundt år 30 000 før kristus, gjennom maktkamper om dynastier og kongedømmer, til kolontiden, og før det i dag er blitt en fredsløsning som kom etter en blodig borgerkrig fra 1983 til 2009.

Førhistorie

Det tidligste arkeologiske bevis på menneskelig bosetning på Sri Lanka forteller at for rundt 34 000 år siden var Balangoda-folket der. Dette folket var jegere-samlere som levde i grotter rundt om på øya i mesolittisk tid (steinalderen).
I mange av disse grottene, blant annet den velkjente Batadombalena og Fa-Hien Rock-grotten har man funnet arkeologiske spor. Man tror at Balangoda-folket eller Sandalekum-folket er de som har brent ned trær og plantasjer i høylandet, og på slikt vis skapt nasjonalparken Horton Plains. Hensikten med nedbrenningen var å rydde plass for jordbruk. Man har også funnet korn og hvete som man har datert til rundt 15 000 f.Kr, noe som beviser at jordbruk var introdusert såpass tidlig.
Under utgravinger i en grotte i nærheten av Varana Raja Maha i Kalatuwawa-området har man funnet urner med kremert aske som man anslår å være over 8000 år gammel. Det er også funnet spor av bosetting i nærheten av Anuradhapura, som kan stamme fra rundt 900 f.Kr, samt spor fra tidlig jernalder. 
I Anuradhapura har det også blitt funnet leirkrukker med Brahmi-skrift, muligens fra rundt 600 f.Kr. Dette kan tyde på at skrivekunsten har blitt introdusert til subkontinentet via Sri Lanka.
Det er funnet kanel, som opprinnelig kommer fra Sri Lanka, har vært i bruk i oldtidens Egypt så langt som tilbake som 1500 f.Kr, noe som igjen kan tyde på at det fantes handelskontakter fra og til øya.
En historisk fremstilling av tidlige perioder finner man i de gamle verkene Mahavamsa, Dipavamsa og Culavamsa. Ifølge tradisjonen ble prins Vijaya, sønn av den indiske kongen Sinhabahu av Sinhapura, forvist sammen med 700 personer på grunn av dårlig oppførsel. De drog avsted i et skip og kom etterhvert til Sri Lanka. Der ble han gift med en prinsesse og grunnla et dynasti, som siden ble videreført gjennom hans brors etterkommere. Disse hendelsene tidfestes til 500-tallet f.Kr. Imidlertid har mange av detaljene i fortellingen legendarisk preg.

Portugal

De første koloniherrene som tok over Sri Lanka i nyere historie var portugiserne, da Francisco de Almeida ankom øya i 1505. Portugiserne begynte å ta over øya gradvis, og i 1517 kom det første fortet, beliggende i byen Colombo. I 1592  flyttet singaleserne hovedstaden til Kandy i innlandet, siden det i innlandet ikke er like stor risk for angrep mot øya. 
I løpet av kolonitiden til portugiserne, var det mange av singalserne på Sri Lanka som ble enten overtalt eller truet til å konvertere til kristendommen. Dette gjorde at den buddhistiske majoriteten på øya mislikte at portugiserne var okkuperende i landet, og de gjorde hva som helst for å få hjelp utenfra. I 1602 ankom den nederlandske kapteinen  Joris van Spilbergen, og kongen av Kandy gikk til han for hjelp.

Nederland

Ikke før i 1638 gikk nederlenderne til angrep mot Sri Lanka. Angrepet endte til slutt med en avtale, og ikke før i 1660 var størstedelen av landet kontrollert av nederlenderne. De hadde nå kontroll over hele øya, utenom Kandy-dynastiet. De protestantiske nederlenderne begynte straks en storstilt forfølgelse av katolikkene på øya, men de brydde seg ikke om buddhistene, muslimene og hinduene. 
I 1659 ankom den britiske seileren Robert Knox til Sri Lanka, og han ble fanget av kongen av Kandy. 19 år senere rømte han landet, og skrev så en notis om sin opplevelse av Sri Lanka, og dette gjorde at britene tok interesse av øya.

Storbritannia

I løpet av Napoleonskrigene begynte Storbritannia å frykte at Nederland ville gi fra seg en del av sitt territorium på øya til franskmennene. Av den grunn så de seg nødt til å ta over  Sri Lanka og de ga landet navnet Ceylon i 1796. I 1802 i Amiens-traktaken ble den siste nederlandske delen av øya overlevert til britene og landet ble en britisk kronkoloni. Året etter, i 1803 gikk britene til krig mot Kandy-dynastiet, der de gikk på et absolutt nederlag. I 1815 prøvde de seg igjen med større mannskap, og denne gangen klarte de endelig å ende Sri Lankas uavhengighet.
Britene fant raskt ut at Sri Lanka hadde store ressurser, blant annet den store produksjonen av kaffe, te og gummi. Spesielt teen var interessant, og Ceylon-teen ble viktig for det britiske markedet. Britene tok tamiler fra det sørlige India til fange og brukte disse som te-arbeidere på teplantasjene. Tamilene ble flere og flere, og snart var de 10 % av befolkningen på Sri Lanka. 
Deler av landet ble i den britiske kolonitiden demokratisk, og allerede i 1833 fikk befolkningen en slags administrasjon. Videre første tamilene, sammen med singaleserne en kamp mot uavhengighet.

Kampen for uavhengighet

I 1919 ble Ceylon National Congress (CNC) stiftet. Dette ble gjort for å føre frem kampen for uavhengighet, selv om de ikke direkte søkte uavhengighet. Partiet ble etter hvert splittet av de to hovedgruppene på øya; singalesere og tamiler. Kampen for uavhengighet ble etter hvert delt opp i to strømmer: konstitusjonalistene, som søkte uavhengighet ved å gradvis endre statusen til Ceylon, og de radikale som støttet seg opp om Jaffna Youth League, en gruppe med flest tamiler i sitt virke. Disse organisasjonene var de første som krevde Swaraj, det vil si uavhengighet fra Storbritannia, noe de fulgte opp etter at flere indiske ledere besøkte Ceylon i 1926, deriblant Nehru. Innsatsen til konstitusjonalistene ledet etter hvert til at to kommisjoner ble opprettet (Dounoghmore og Solibury.) Kommisjonene lagde et utkast til en konstitusjon, noe som igjen ble ledet av Don Stephen Senanayake Det marxistiske partiet Lanka Sama Samaja Party (LSSP), som ble opprettet i 1935, gjorde kampen for uavhengighet til sin hovedsak i sin politikk. Flere prominente politikere støttet dette partiet, blant annet N.M. Perera og Philip Gunawardena, men også mindre radikale medlemmer som Natesa Iyer og Don Alwin Rajapaksa. Partiet krevde også at engelsk skulle fjernes som offisielt språk, slik at kun singalesisk og tamilsk var dette. De marxistiske gruppene på øya var en liten minoritet, men likevel ble deres bevegelser vist med alvorlig mistanke av den britiske administrasjonen. De heroiske (men lite effektive) forsøkene på å vekke folks oppfatning imot den britiske makten ville helle ha ledet til blodige opprør og en forsinkelse for uavhengigheten. Britiske statspapir som ble offisielt utgitt fortale at den marxistiske bevegelsen på Ceylon hadde en negativ innvirkning på de politiske personene i kolonikontoret i hovedstaden Colombo.
Soulburykommisjonen var det viktigste resultatet for agitasjonen for de konstitusjonelle reformene som fant sted på 1930-tallet. Den tamilske organisasjonen ble på den tid ledet av G. G. Ponnambalam som på en måte hadde «forkastet» Ceylons identitet. Ponnambalam erklærte seg selv som stolt dravidiske og ville ha full uavhengighet for tamilene ved å angripe singalesernes historiske krøniken Mahavamsa. Denne konflikten ledet senere til det aller første opprør mellom singaleserne og tamilene i Navalapitya i 1939. Ponnambalam har også sagt at han støttet kastesystemet og krevde at tamilene (som var 15 % av befolkningen) hadde like mange seter i parlamentet (som var 72 % av befolkningen). Denne spesifikke saken ble merket for tamilsk politikk før den andre verdenskrig og var en viktig forløper til den senere borgerkrigen. Ponnambalam hadde også kritisert britene for å opprettet kolonisering i de tradisjonelle tamilske områdene på Ceylon.

Andre verdenskrig

Siden Sri Lanka fortsatt var under britisk regime, ble Sri Lanka under den andre verdenskrig brukt som base for britene i krigen mot Japan, og da krigen brøt ut ble forkjemperne for uavhengighet fra Storbritannia arrestert av koloniherrene. Det første angrepet mot Sri Lanka skjedde 5. april 1942, da den japanske hæren bombet Colombo. Bombingen førte også til at de marxistiske lederne flyktet over til India, hvor de senere deltok i uavhengighetskampen der.
Uavhengighetskampen stilnet litt under krigen, men den lille andelen som var igjen ble blant annet ledet av Robert Gunawardena. De valgte nå å godsnakke med den engelske regjeringen istedenfor å klage i handlinger. Ettersom Storbritannia med Lord Mountbatten hadde brukt Ceylon og Colombo som et hovedkvarter ga dette muligheter for forhandlinger med britene.
En liten gruppe singalesere hadde bosatt seg på Kokosøyene, der de hadde bestemt seg for å kaste britene. I mens hadde Junius Richard Jayawardene og Dudley Senanayake holdt diskusjoner med japanerne for å prøve å befri Ceylon fra Storbritannia, men dette feilet. Da krigen gikk mot slutten gjorde Don Stephen Senanyake og konstitusjonalistene enda et forsøk på å få uavhengighet og sammen med Indian National Army fikk de i 1944 et løfte om uavhengighet fra kolonikontoret.