Sjupartialliansen for demokrati i Nepal

Sjupartialliansen for demokrati i Nepal er et forbund av de to største og fem mindre parlamentariske partier. Til sammen fikk de over 80% av stemmene i det siste parlamentsvalget i Nepal i 1999.
Sammenslutninga blei danna våren 2005, som en reaksjon mot kong  Gyanendras statskupp 1. februar. I løpet av året blei den en hovedpartner of maoistopprørerne i Nepals Kommunistiske Parti (maoistisk) i forhandlingene om å få avslutta borgerkrigen som har vart siden 1996.
Etter et folkeopprør danna den regjering 1. mai 2006.
1. april 2007 blei den erstatta av ei ny overgangsregjering, der også NKP(Maobadi) deltok.

Sjupartialliansens representativitet

Ved det siste parlamentsvalget i 1999 fikk disse partiene over 80% av stemmene og 194 av 205 mandater. Over 75% av stemmene gikk til DC, UML og et parti som seinere har gått inn i UML.
(De 11 siste mandatene gikk til det monarkistiske partiet RPP. Dette partiet har seinere sprukket i 3, hvorav de to mest moderate delene, RPP og Rashtriya Janashakti Party, står nær de mest konservative lederne i Sjupartialliansen.)
Etter 1990 er DC (og dets splittelsespartier) av velgerne grovt sett blitt regna som partiet for byborgerskapet og de mer velstående i Nepal, mens UML og de mindre kommunistpartiene er blitt regna som partiene for de fattige. Når partiene som står for disse to hovedtendensene blant velgerne finner sammen, hevder de derfor også at deres front representerer det parlamentariske demokratiet i landet.

Alliansens forhistorie

Statsministeren fra Nepals Kongressparti, Sher Bahadur Deuba, hadde lenge innskrenka de demokratiske fri- og rettighetene med kong Gyanendras støtte. Dette førte til at Debua i mai 2002 blei ekskludert av Kongressen og laga sitt eget parti, Nepali Congress (Democratic). I oktober 2002 gjennomførte Gyanendra den første fasen av sitt statskupp, da han avsatte Debua og begynte å utpeke statsministre uten parlamentets støtte.

Dette førte til at det blei danna en blokk av protesterende parlamentariske partier, som kalte seg The Peoples Alliance (Folkealliansen).
Medlemmer var alle som seinere blei med i Sjupartialliansen, unntatt Deubas Nepali Congress (Democratic) og det lille ULF – N, som ikke var representert i parlamentet i 1999.
Denne blokka sprakk da UML og det lille SNP gikk inn i regjeringer utpekt av Gyanendra, sammen med det monarkistiske RPP og Deubas NC(D).

Kuppet februar 2005

De fleste parlamentariske partiene har fra borgerkrigen brøyt ut i 1996 deltatt en eller flere ganger i regjering. Særlig de største har hatt ministre som var ansvarlige for krigføringa. Men ettersom krigen gikk stadig dårligere for regjeringssida, kom også de største partienes eget grunnplan i motsetning til lederne sine, og krevde fredsforhandlinger.
1. februar 2005 gjorde Gyaendra sitt andre statskupp, oppløste regjeringa, og innsatte seg sjøl som diktator og regjeringssjef, uten noen statsminister under seg. I regjeringa tok han bl.a. inn politikere som var knytta til det det monarkistiske, partiløse diktaturet før 1990.
For de gamle parlamentariske partiene var dette et varsel om at kongen ville bygge opp et monarkistisk diktatur der det ikke var plass til dem.
Det førte til at de slutta seg sammen på tvers av tidligere splittelser og formelt danna Sjupartialliansen. Også NC(D) kom nå med, på tross av det kraftige fientskapet mellom de to delene av det delte kongresspartiet. Den lille fronten av tre små kommunistpartier som ikke var representert i 1999-parlamentet, ULF – N, blei tatt inn som 7. parti.

Alliansen med maoistene oppstår

Samtidig som kongen trua partienes eksistens, fridde maoistene til dem.
Alt før kuppet hadde Prachanda invitert de parlamentariske partiene til samarbeid for å styrte kongen. Nå tilbød maoistene dem å arbeide fritt i gerilajområdene som de var jaget ut av før kuppet. 
På våren 2005 begynte partiene å lage store massemøter og demonstrasjoner mot kongen i disse områdene.
En ensidig våpenhvile som NKP(M) erklærte i begynnelsen av september, blei av Sjupartialliansen hilst som et gjennombrudd. 
Utover høsten 2005 blei det klart at de to partene i praksis hadde kommet til en felles forståelse. India, med støtte av FN og flere europeiske stater, spilte ei viktig rolle for å få det til.

12-punktsavtalen november 2005

22. november 2005 blei 12-punktsavtalen mellom Sjupartialliansen og maoistpartiet offentliggjort. Den var diskutert fram i Delhi der Indias regjering var vert.
Partene sa de ville slåss sammen mot det autokratiske monarkiet, og garantere frihet til ytring, organisasjon og flerpartidemokrati. NKP(Maobadi) erklærte seg i prinsippet villig til å legge ned våpnene, delta i frie valg overvåka av FN eller andre anerkjente internasjonale organisasjoner, og respektere valgresultatet. Maoistene garanterte de andre partienes rett til å arbeide politisk i områder opprørerne behersket, og levere tilbake eiendom tatt fra dem.
Innafor sjupartialliansen var det en viss kritikk fra de mindre partiene fordi de ikke hadde fått gjodkjenne avtalen før den blei gjort ferdig av DC, UML og maoistene. Noen av de mindre kommunistpartiene, bl.a. NMKP, kritiserte kravet om å bruke FN til å overvåke fredsprossessen (et gammalt forslag fra maoistene) fordi de mente det ville svekke Nepals nasjonale sjølstendighet. (Ironisk nok hadde kong Gyanendra i mange år sagt det samme.)
Avtalen blei hilst velkommen av India, FN og EU. Uttalelsene fra USA var mer forbeholdne. Kinesisk presse refererte avtalen, men Kina sto nå fram som den eneste av stormaktene som fortsatte å støtte kongen og sende våpen til hæren hans.
Kongen fordømte avtalen og fortsatte forberedelsene til valg (lokalvalg 8. februar 2006 og parlamentsvalg i 2007).
De store parlamentariske partiene, som før hadde vært for konstitusjonelt monarki, gikk nå stadig klarere inn for republikk – et viktig programpunkt for NKP(Maobadi).

2006: Våpenhvilen oppheves - kampen mot lokalvalget 8. februar

Da maoistene oppheva den ensidige våpenhvilen ved 2. februar 2006, la Sjupartialliansen skylda på militære provokasjoner fra regjeringa.
Sjupartialliansen starta en stor kampanje mot lokalvalget som regjeringa hadde annonsert 8. februar 2006. Sjupartialliansen erklærte boikott. 
De to største monarkistiske partiene, Rastriya Prajatantra Party og  Rashtriya Janashakti Party, boikotta også valget. Det viktigste rojyalistiske partiet som deltok var RPP (Khamal Thapa) – ei splittgruppe fra RPP, bygd på den  ekstreme fløya til innenriksminister Khamal Thapa, med en representant fra 1999-forsamlinga.
Ellers deltok bare ubetydelige, nye rojalistiske partier. 
Sjupartialliansen gjennomførte veldige demonstrasjoner mange steder i landet, som noen steder blei forsøkt stoppa med forbud.
Valget omfatta 58 bykommuner med drøyt 10% av befolkninga. Regjeringa gjorde ikke noe forsøk på å organisere valg i de mange tusen landkommuner der et stort flertall av befolkninga bor.
Mange poster blei stående uten kandidater foran valget, i mange andre tilfeller var det bare en kandidat. Bare i et mindretall av kretsene stilte minst to kandidater mot hverandre, og det var bare her det blei gjennomført avstemninger.
Valgdeltakelsen blei offisielt på rundt 20%. Fra opposisjonens side blei det hevda at virkelig valgdeltakelse utenom svindel var langt lavere, 5%.
I løpet av valgkampen uttrykte bl.a. India og EU bekymring og karakteriserte kongens gjennomføring av valget som et tilbakeslag for demokratiet.
USA og Japan fordømte gjennomføringa av valget i ettertid.

Demokratiopprøret i april 2006

I mars møttes Sjupartialliansen og maoistpartiet til nye drøftinger i India. Resultatet var en avtale om at partene skulle lage ei overgangsregjering, som skulle gjennomføre valg på ei grunnlovsgivende folkeforsamling. (Hvordan dette skulle gjennomføres i praksis blei ikke gjort klart.)
De blei også enige om å starte demonstrasjoner fra 6. april, inklusive en fire dagers streik og sivil ulydighetskampanje, og ei massemønstring i Katmandu 8. april.
Demonstrasjonene og generalstreika, som blei kjent som Jana Andolan 2006, kom til å vare i 18 dager. Kong Gyanendra forsøkte å slå ned protestene ved å proklamere 18 timers portforbud med ordre om å skyte for å drepe alle som likevel demonstrerte. Resultatet var mange dødsofre.
Dette førte til at demonstrasjonene vokste til de omfattet hundretusener i de største byene. De kom ut av Sjupartialliansens kontroll, og fikk en stadig skarpere republikansk profil, med slagord som «heng kongen!» 
24. april ga Gyanendra etter og ga offisielt makta over til parlamentet som blei oppløst i mai 2002. (Ved å peke på det fikk Gyanendra et lite politisk poeng, for den som oppløste parlamentet i mai var ikke ham, men Deuba, som i 2006 leda partiet Nepali Congress (Democratic).) Partiene sa ja til det, og i en parlamentssesjon den 28. april blei G.P. Koirala fra Nepals Kongressparti valgt til ny statsminister på vegne av Sjupartialliansen.
Maoistene protesterte fordi Sjupartialliansen sa ja til tilbudet fra kongen uten å konsultere med dem. Men 26. april proklamerte Prachanda likevel 3 måneders ensidig våpenhvile for å gi Koiralas regjering sjansen til å innfri løftene om at den vil starte arbeidet med å få valgt ei ny grunnlovsgivende forsamling.
I Nepal vokste nå håpet om at 10 års borgerkrig endelig kunne være forbi.