Drapet på Juvénal Habyarimana og Cyprien Ntaryamira

Bakgrunn og opptakt

Borgerkrigen i Rwanda begynte i 1990 da Front patriotique rwandais, dominert av tutsier, invaderte nordlige Rwanda fra Uganda. De fleste soldatene for FPR var enten flyktninger eller sønner av flyktninger som hadde flykta fra etniske rensinger utført av huturegjeringa på midten av århundret. Forsøket på å styrte regjeringa feila, men FPR klarte å kontrollere en grenseregion. Da det blei klart at krigen hadde blitt fastlåst begynte partene fredssamtaler i mai 1992, noe som resulterte i signering av Arusha-avtalen i august 1993, som gikk ut på å danne en regjering for å dele makta.
Krigen radikaliserte imidlertid intern opposisjon. FPRs maktutøving økte støtten for den såkalte «Hutu Power»-ideologien. Hutu Power framstilte FPR som en fremmed styrke som ville gjeninnsette tutsimonarkiet og slavebinde hutuene; en mulighet som måtte unngås for enhver pris. Denne politiske retninga førte til at Habyarimanas første regjering kollapsa i juli 1993, da statsminister Dismas Nsengiyaremye kritiserte presidenten skriftlig for å forsinke fredsavtalen. Habyarimana, som var medlem av partiet MRND, avsatte Nsengiyaremye og utnevnte Agathe Uwilingiyimana som hans erstatter; hun blei ansett som mindre sympatisk mot FPR. De største opposisjonspartiene nekta imidlertid å støtte denne utnevninga, og hvert parti blei delt i to faksjoner: én som ville ha udelt støtte for Hutu Power, og en annen, kalt «moderate», som ville forhandle seg fram til en løsning på krigen. Siden Uwilingiyimana ikke var i stand til å danne en koalisjonsregjering var det umulig å ratifisere Arusha-avtalen. Det mest ekstreme av hutupartiene, Coalition pour la Défense de la République, som åpent argumenterte for etnisk rensing, var ikke representert i Arusha-avtalen.
Sikkerhetssituasjonen forverra seg gjennom 1993. Bevæpna hutumilitser angrep tutsier over hele landet, mens høytstående tilhengere av Hutu Power begynte å vurdere hvordan sikkerhetsstyrkene kunne brukes til å begå folkemord. I februar 1994 informerte UNAMIR-sjef Roméo Dallaire sine overordnede om at «tiden ser ut til å løpe ut for politiske diskusjoner, siden enhver gnist på sikkerhetssida kan ha katastrofale konsekvenser».
Tidlig i april 1994 var det store uenigheter i FNs sikkerhetsråd om UNAMIR mellom USA og ikke-permanente medlemmer av sikkerhetsrådet. Til tross for at en klassifisert CIA-analyse anslo at en halv million ville dø om Arusha-avtalen feila, prøvde USA å forminske sine internasjonale forpliktelser i etterkant av slaget om Mogadishu og lobbyerte for å avslutte oppdraget. Et kompromiss som forlenga UNAMIRs mandat med tre måneder blei inngått på kvelden 5. april. I mellomtida var Habyarimana i ferd med å avslutte en regional rundreise. 4. april hadde han reist til Zaire for å møte president Mobutu Sese Seko, og den 6. fløy han til Dar-es-Salaam i Tanzania for et endagstoppmøte mellom statsoverhoder kalt sammen av Tanzanias president. På veien tilbake den kvelden blei Burundis president Cyprien Ntaryamira samt noen av hans ministre med i Habyarimanas fly, fordi de foretrakk det raske Dassault Falcon 50-flyet som Rwanda hadde blitt gitt av Frankrike framfor Ntaryamiras eget presidentfly.
Ifølge vitnemålet til den midlertidige statsministeren Jean Kambanda til Det internasjonale tribunalet for Rwanda hadde Zaires president Mobutu Sese Seko advart Habyarimana om ikke å dra til Dar-es-Salaam 6. april. Mobutu skal ha sagt at denne advarselen kom fra en høytstående tjenestemann i Elyséepalasset i Paris. Ifølge Mobutu var det sammenheng mellom denne advarselen og det etterfølgende sjølmordet til François de Grossouvre (en tjenestemann under president François Mitterrand) som tok livet sitt 7. april etter å ha hørt at Habyarimanas fly var skutt ned.

Umiddelbar reaksjon

Det blei umiddelbart kaos på bakken. Presidentens livvakter, som hadde venta for å eskortere ham hjem fra flyplassen, trua folk med våpna sine. Tjue belgiske fredsbevarende soldater som var stasjonert rundt flyplassen blei omringa av livvaktene, og noen blei avvæpna. Flyplassen blei stengt, og Herculas-flyet som sirkla over flyplassen blei omdirigert til Nairobi.
I Kanombe-leiren antok soldatene at hornsignalet etter flystyrten betydde at FPR angrep leiren. Soldatene skyndte seg til våpenlagrene for å ruste seg opp. Soldatene i fallskjermjegerbrigaden Groupement des commandos parachutistes samla seg på oppstillingsplassen rundt kl. 21, mens medlemmer av andre tropper samla seg andre steder i leiren. Minst ett vitne sa at det innen én time kunne høres skuddsalver fra Kanombe.
Offiseren med ansvar for Kigali-området ringte forsvarsdepartementet med nyhetene. Forsvarsminister Augustin Bizimana var utenlands, og offiseren fikk ikke tak i oberst Théoneste Bagosora, direktør for forsvarsministerens kontor, fordi han skal ha vært på en resepsjon holdt av UNAMIRs bangladeshiske offiserer.
Nyhetene om styrten, først beskrevet som en eksplosjon i UNAMIRs ammunisjonsdepoter, nådde raskt UNAMIRs kommandør Dallaire. Han beordra UNAMIRs sektorkommandør for Kigali, Luc Marchal, om å sende en patrulje til åstedet. Mange personer ringte UNAMIR for å få informasjon, deriblant statsminister Agathe Uwilingiyimana og Lando Ndasingwa. Uwilingiyimana fortalte Dallaire at hun prøvde å samle regjeringa, men at mange ministere var redde for å forlate familiene sine. Han rapporterte også at alle de kompromissløse ministerne i regjeringa for forsvunnet. Dallaire spurte statsministeren om hun kunne bekrefte at det var presidentens fly som hadde styrta, og ringte deretter UNAMIRs politiske sjef Jacques-Roger Booh-Booh for å informere ham om utviklingene. Uwilingiyimana ringte deretter tilbake for å bekrefte at det var presidentens fly som hadde styrta, og at det ble antatt at han var om bord. Hun spurte også UNAMIR om hjelp til å få kontroll over den politiske situasjonen, siden hun juridisk sett var andremann i rekka til presidentskapet, men noen av hennes allierte moderate ministre hadde allerede flykta fra hjemmene sine av frykt for trygghetssituasjonen sin.
Kl. 21.18 etablerte presidentvakter, beskrevet av UNAMIR som «nervøse og farllige», ei veisperring nær Hotel Méridien. Flere andre veisperringer hadde blitt satt opp i forkant som del av sikkerhetsforberedelsene for Habyarimanas ankomst. UNAMIR-patruljen som hadde blitt sendt for å undersøke åstedet blei stoppa av livvaktenes veisperring kl. 21.35, avvæpna og sendt til flyplassen.
Fallskjermjegerenheten fra Kanombe-leiren blei beordra til å hente ut likene fra åstedet. FNs fredsbevarende styrker fikk ikke tilgang til åstedet. Seinere kom to franske soldater for å spørre om å få ferdsskriveren når den blei funnet. Det er uvisst hvor det blei av ferdsskriveren i etterkant. Det franske forsvaret tilbød Dallaire å undersøke styrten, noe Dallaire avslo umiddelbart.
En rwandisk oberst som ringte hærens kommando rundt 40 minutter etter styrten ble fortalt at de ikke kunne bekrefte at presidenten var død. Rundt en halvtime seinere, kl. 21.30, var situasjonen fortsatt uklar hos hærens kommando, men det virka klart at presidentens fly hadde styrta og at det trolig var blitt truffet av et missil. De fikk deretter nyss om at generalmajor Déogratias Nsabimana, stabssjef i forsvaret, hadde vært på flyet. Offiserene som var til stede innså at de måtte utnevne en ny stabssjef for å klargjøre kommandohierarkiet, og starta at møte for å bestemme hvem de skulle utnevne. Oberst Bagosora kom ikke lenge etter. Rundt kl. 22 ringte Ephrem Rwabalinda, regjeringskontakt til UNAMIR, til Dallaire for å informere ham om at en krisekomite var i ferd med å møtes. Etter å ha informert sine overordnede i New York dro Dallaire til møtet, og fant ut at Bagosora var blitt utpekt som stabssjef.