Melodi Grand Prix 1969

Sendingen

NRK fikk tilsendt 418 bidrag, og en tremannsjury valgte ut fem av dem til finalen. Juryen besto av musikerne Carsten Klouman, Terje Rypdal og Egil Kapstad. I tillegg hadde NRK invitert de tidligere vinnerkomponistene til å bidra med låter. Fem av dem sendte inn, og dermed stilte ti melodier i finalen, det høyeste antall til da. 
Finalen ble holdt lørdag 1. mars og vendte tilbake til Store Studio. For første gang var det en kvinnelig programleder, hallodamen Janka Polanyi. I motsetning til årene før, droppet NRK ordningen med å framføre bidragene i to versjoner, en med lite orkester og en med stort orkester. I stedet ble sangene framført av Kringkastingsorkestret under ledelse av Øivind Bergh. Blant artistene var kjente navn som Lill-Babs, Inger Lise Rypdal under pikenavnet Andersen, og Kirsti Sparboe, Elisabeth Granneman og fjorårsvinner Odd Børre. 
Ti distriktjuryer stemte fram vinneren, og den klare vinneren ble Arne Bendiksens «Oj, oj, oj, så glad jeg skal bli», framført av Kirsti Sparboe.
Pauseinnslaget var et spesialnummer på rulleskøyter, framført av duoen The Hurricanes. Johnny Bergh hadde regien for sendingen.

Opptrinnet i Her og nå!

Vinnermelodien skulle vise seg å sparke i gang en diskusjon uten sidestykke i norsk grand prix-historie. Samme kveld som den norske finalen ble Sparboe og låtskriveren Arne Bendiksen invitert til Haagen Ringnes’ program Her og nå! på Centralteatret. I stedet for gratulasjoner og hyllest ble de møtt av den danske universitetslektoren Erling Nielsen som utførte en litterær analyse av teksten til vinnerlåten. Nielsen karakteriserte teksten som «nonsens og sludder» og konkluderte med at «det er ett stort lyspunkt i teksten, og det er 'oj, oj, oj'». Lettere paff prøvde Bendiksen å forsvare seg med at han verken var Ibsen eller Bjørnson.  
Den litterære radbrekkingen skapte seerstorm mot NRK allerede under sendingen. Sentralbordet ble ringt ned av folk som mente dette var «ugalant mot Bendiksen – den fæle dansken burde skamme seg!» Seansen i Her og nå! sparket også i gang et stort oppgjør mellom den klassiske musikken på den ene siden og den folkelige popmusikken på den andre. Som Haagen Ringnes uttalte det: «stormen i vannglasset økte til orkan. Pop-Norge var fortørnet og fikk følge av mange». Professor Erling Nielsen møtte også kraftig kritikk. «Ikke siden enevoldstiden har det florert et slikt danskehat i kongeriket Norge», skrev Ringnes senere.

Debatt i Åpen post

Fem dager etter finalen hadde det legendariske debattprogrammet Åpen post fått samlet de såkalte åndssnobbene og popmusikerne til å diskutere «pop som massekultur kontra 'åndssnobberi'». Rolv Wesenlund og Odd Eidem forsvarte popmusikken, på den andre siden satt lektor Erling Nielsen og pianisten Amalie Christie. Temperaturen i studio ble høy, og skjellsordene haglet mellom partene. Midt i programmet ringte blant annet Jens Bjørneboe inn, og Christie vekket oppsikt ved å kalle Bendiksen en vampyr. Natten før sendingen hadde også Einar Schanke laget en Arne Nordheim-aktig sang for å vise at kunstmusikk ikke egner seg i Melodi Grand Prix. Stykket ble framført av Elisabeth Granneman som ulte og kastet tallerkener.
Dette førte igjen til at en irritert Nordheim sporenstreks kontaktet NRK og informerte at han ville lage sitt eget verk for å motbevise Schanke og Granneman. I et intervju med NRK sa Nordheim at Melodi Grand Prix hadde fordummende elementer og utelukkende opererte med klisjeer. «Hele Grand Prix-forestillingen (…) man blir så forbanna, for det er så uten motforestillinger», sa Nordheim. Komponisten kalte slagermelodien sin for «Her og nå», og den ble framført av jazzsangeren Karin Krog i programmet Her og nå! lørdagen etter. Under framføringen skrek Krog ut ord som «sult!», «gass!» og «fri!» akkompagnert av bilder av krig, forurensning og sigarettreklamer.

Seier og tap

Også tv-seerne kastet seg inn i bruduljene, og en rekke leserinnlegg strømmet inn til riksavisene i de påfølgende ukene. De fleste støttet Arne Bendiksen, som også opplevde å bli stoppet og omfavnet av ukjente på gata. Ifølge Bendiksen sa flere til ham at de nektet å reise på ferie til Danmark, i protest mot den danske universitetslektoren Erling Nielsen.  
Bråket ga «Oj, oj, oj, så glad jeg skal bli» en salgsmessig pangstart, og Arne Bendiksen signerte plata med «Med hilsen til herr Nielsen». Salget gikk strålende, og vinnermelodien ble en landeplage som toppet VG-lista i fire uker. Dette var første gang en norsk vinnerlåt gikk til topps på VG-lista. «Oj, oj, oj, så glad jeg skal bli» fikk også en renessanse i 1996, da den toppet Norsktoppen hele ti uker på råd.  
Europas juryer var derimot på linje med lektor Nielsen. «Oj, oj, oj, så glad jeg skal bli» endte sist i Madrid og fikk bare 1 stemme – fra Sverige. Dette var Norges andre sisteplass i konkurransen. Kirsti Sparboe selv mente sisteplassen var en felles-europeisk protest mot den omstridte norske selfangsten.

Hendelser

I forkant av den internasjonale finalen vurderte flere land, også de nordiske, om de skulle boikotte konkurransen. Årsaken var at finalen skulle holdes i Spania, som da var et diktatur kontrollert av Francisco Franco. Boikotten ble imidlertid ikke noe av, og Norge stilte på scenen i Madrid.
Dette året var første gang Norge stilte med korister i Eurovision Song Contest. Tidligere hadde Norges artister stått alene på scenen, uten støtte fra et bakgrunnskor.
To måneder etter Melodi Grand Prix omkom deltaker Vigdis Mostad i Bent Sølves-ulykken.