Decca navigasjonssystem

Decca navigasjonssystem var et lavfrekvens radionavigasjonssystem som først ble benyttet av de allierte under annen verdenskrig særlig for å være på riktig sted ved landganger.
Som med LORAN ble Decca vanligst brukt av kystfiskeflåten og skipstrafikken i kystfarvann. Systemet er også blitt benyttet av fly og av helikoptertrafikken til oljeinstallasjonene i Nordsjøen. Decca var hovednavigasjonssystemet for Sea King redningshelikoptrene før GPS kom inn i bildet.
Omega navigasjonssystem er et tilsvarende system med enda lavere radiofrekvens/lengre bølgelengde/større rekkevidde og var i større grad beregnet for ubåter.
Systemet hadde en tidlig versjon av bevegelig kartsystem på skjerm.
Systemet ble avløst av GPS. I Norge var Decca sendersystemet i drift til og med 31. desember 1999.

Oversikt

Faseforskyvningen mellom signalene mottatt fra Decca-senderne A (Master) og B (Slave) er den samme langs hyperbelformede kurver på et kart, der senderne er brennpunkter i hyperbelen.
Sendernettverkene til Deccasystemet besto av et antall sendere på land, organisert i kjeder. Hver kjede hadde sin Master-sender og vanligvis tre (noen ganger to) Slave-sendere, med betegnelsen Rød, Grønn og Lilla. Ideelt sett skulle hver slavesender plasseres i hvert sitt hjørne av en likesidet trekant med Master i midten. Avstanden mellom Master og Slave kunne gjerne være 60 – 120 nautiske mil.
Med forskjellige hyperbelformede linjer i tilsvarende farger, rød, grønn og lilla på sjøkartene, kunne verdiene av faseforskyvning avleses på Deccamottakeren og følges på kartet. Den beste posisjonsbestemmelsen ble der hyperbellinjene krysset hverandre mest mulig nær rett vinkel.

Opprinnelsen

William J. O'Brien, en amerikansk ingeniør, fikk tuberkulose i 1936 og fikk et avbrudd i karrieren på to år. I denne tiden fikk han ideen om å fastsette posisjon etter faseforskyvning i radiobølger som sendes uten avbrudd.
Han antok at det mest aktuelle markedet var for fly, så det ble foretatt forsøk i California i 1938. Da han la frem tankene for den amerikanske hær og marine, ble systemet vurdert som altfor komplisert.
O’Brien hadde en venn, Harvey F. Schwarz, som var sjefingeniør i plateselskapet Decca Records i England. I 1939 sendte O'Brien beskrivelse av systemet for å legge det frem for britiske militære myndigheter.
Først så Schwartz over saken uten å følge den opp, men i oktober 1941 fattet "British Admirality Signal Establishment (ASE)" interesse for systemet. O’Brien reiste til England og det ble foretatt forsøk både i Den engelske kanal og i Irskesjøen som begge var vellykkede.
Før landgangen i Normandie ble minesveipere utstyrt med enkle mottakere for med stor presisjon å fjerne miner utenfor kysten av Frankrike.

Decca, Racal og nedleggelsen

Racal, som er et britisk firma som selger våpen og kommunikasjonsutstyr, kjøpte Decca i 1980. Siden handelen var for å få kontroll over Deccas radarproduksjon, ble "Decca Navigator" solgt videre. Firmaet hadde monopol på mottakerne så lenge pantentrettighetene var gyldige. Selskapet leiet ut mottakere og fikk en solid inntekt av leien som også dekket driften av senderne.
Aktieselskabet Dansk Philips (populært kalt ap) begynte å produsere mottakere som viste et fartøys posisjon (lengde og bredde) direkte i grader og minutter med to desimaler (opprinnelig bare i datum ED50). Så oppløsningen på skjermen var bedre enn ±9,3 m, mye bedre enn posisjons­nøyaktigheten til Decca-systemet. Med slike mottakere ombord var det ikke lenger noe behov for de spesielle Decca-kartene. Ettersom brukerne ikke betalte leie for systemet heller, ble disse mottakerne veldig populære i fiskefartøyer og fritidsbåter.
I påfølgende rettssaker mistet Decca monopolet sitt og inntektene skrumpet inn. På tidlig 1990-tall ble driften av senderne i Storbritannia overtatt av britiske sjøfartsmyndigheter.