google/wiki40b huggingface dataset:
William Edward Boeing

Bakgrunn

Boeing ble født i Detroit i Michigan og var sønn av Wilhelm Böing som hadde emigrert fra Tyskland i 1868 og var blitt rik på gruvedrift. Moren, Marie Ortmann, var også av tysk avstamning. Farens hjemby var Limburg an der Lenne i Sauerland.
Da han var ni år gammel døde faren, bare 44 år gammel. Da han var 13 år sørget moren for å sende ham til internatskole i Sveits. I 1900 vendte han tilbake til USA, endret navnet fra Wilhelm Eduard Böing til William Edward Boeing og begynte på studier ved Yale University. Men han abbrøt studiene og gikk inn i forretningsdrift i farens gamle trebearbeidelsesfirma. Slik fikk han kjennskap til trestrukturer, og det skulle komme til nytte for ham senere da han begynte med bygging av fly. 
I 1902 reiste William Boeing til delstaten Washington, til vennen J.H. Hewitt som hadde gode kontakter innen tømmerindustrien og innen kort tid startet Boeing i tømmerbransjen med Greenwood Timber Company og Boeing & McCrimmon Company.

Karriere

I 1910 reiste William Boeing sammen med noen venner til California for å se på en flyoppvising. Han overtalte en av pilotene til å ta ham med på en tur, men etter å ha ventet i fire dager, reiste piloten uten at Boeing fikk seg noen tur.
I 1911 møtte William Boeing George Conrad Westervelt. De ble venner, siden begge hadde samme interesse for å fly. De gikk sammen om å stifte foretaket Pacific Aero Products Co og bygge sjøflyet B&W (Boeing & Westervelt). Imidlertid trakk Westervelt seg ut av samarbeidet før flyet var ferdig, men William Boeing fullførte prosjektet alene. Da sjøflyet skulle testes den 29. juni 1916 var testpiloten som skulle fly flyet forsinket og William Boeing satte seg selv seg bak spakene isteden. Da piloten endelig nådde flyhangaren, hadde Boeing akkurat lettet fra innsjøen.

Privatliv

Boeing oppnådde kort tid etter en ordre på 50 fly fra den amerikanske marinen. Det ble begynnelsen på produksjon av fly og drifting av flyruter. Boeing hadde stor suksess med disse selskapene og de gjorde ham rik. Suksessen gjorde ham enerådende innen luftfart i USA. I 1934 ble  Boeing beskylt for å drive monopolvirksomhet. Myndighetene splittet virksomheten opp i United Aircraft Corporation, Boeing Airplane Company og United Airlines. William E. Boeing som nå var over 50 år gammel, trakk seg helt fra flyselskapene og solgte seg ned i flyprodusenten som fortsatt bar hans navn. Pengene han fikk fra salgene ble investert i eiendom og aksjer.
William E. Boeing giftet seg i 1921 med Bertha Potter Paschall, som hadde to sønner fra et tidligere ekteskap. William E. Boeing Jr ble født i 1923. Boeing døde i 1956 kun tre dager før 75 årsdagen sin. Etterkommerne har forvaltet formuen bra og er fortsatt blant verdens rikeste.
Ludwig August Lebrun

Liv og virke

Lebruns far, som sannsynligvis var av belgisk avstamming, var oboist, og det finnes dokumentarisk belegg for at han arbeidet ved hoffet i Mannheim fra 1764. Samme år opptrådte den tolvårige Ludwig August Lebrun med hofforkesteret til kurfyrst Karl Theodor av Bayern. Fra 1767 var han fullverdig orkestermedlem.
Sommeren 1778 giftet Lebrun seg med Franziska Dorothea Danzi, en av sin tids mest kjente og feirede sangerinner. De to hadde gjesteopptredener ved flere kjente operahus i Europa og kunne glede seg over entusiastisk mottakelse i Milano, Paris, London, Wien, Praha, Napoli, München og Berlin. De var berømte for et perfekt vokalt og instrumentalt samspill, og en rekke komponister æret dem ved å skrive arier med obligat obo, eksempelvis Ignaz Holzbauer i Günther von Schwarzburg (1777), Antonio Salieri i L’Europa riconosciuta (1778) og Georg Joseph Vogler i Castore e Polluce (1787). 
Den engelske musikkviteren Charles Burney skrev om paret opptredener: «Franziska Danzi and the excellent oboist Lebrun usually travel together, and it seems as though she has listened to nothing other than his instrument, for when they perform together in thirds and sixths one cannot hear which is the upper or the lower voice!» En annen samtidig kilde skrev at Lebrun «trollbandt med sitt gudelignende obo[spill]».
Kortbane-VM i svømming 2002

Kortbane-VM i svømming 2002 ble arrangert i Moskva i Russland 3. til 7. april.
Norsk Flytekniker Organisasjon

Norsk Flytekniker Organisasjon – NFO er et fagforbund for flyteknikere med flyteknisk sertifikat utstedt av Luftfartstilsynet, personer med tilsvarende kompetanse eller rettighet til å utstede Luftdyktighetsattest. NFO organiserer flyteknikere som jobber med fly, flyteknikere som jobber med helikopter er organisert i en egen organisasjon. NFO ble stiftet i 1938 under navnet Autoriserte Flymekanikeres Forening.
NFO har egen hovedavtale og ligger derfor ikke under noen annen organisasjon. NFO er tilsluttet Aircraft Engineers International, den internasjonale flyteknikerorganisasjonen.
Icariotis

Utseende

Middelsstore, avlange, mørke trebukker, forkroppen kan være rødlig. Antennene er tynne og omtrent så lange som kroppen. Hodet er fremstrakt, med utstående fasettøyne. Pronotum er trapesformet men en tann på hver side, lengre enn bredt. Dekkvingene er avsmalnende bakover. Beina er nokså lange, lårene noe fortykkede.

Utbredelse

Slekten er endemisk for Madagaskar.
Årøysund

Geografi

Navnet kommer fra det trange sundet som går mellom Nøtterøy og Nordre Årøy. Hjertet av Årøysund kan fra gammelt av sies å være området rundt ærverdige Sand Gård og i nyere tid Kommunebrygga. Disse stedene ligger tett opp mot Nordre Årøy og stedet der sundet er på sitt smaleste. 
En anelse lenger sør i grunnkretsen Årøysund finner vi Middelborg, dette navnet karakteriserer den delen av Nøtterøy som ligger mellom Nordre- og Søndre Årøy. I den nordre delen av Årøysund ligger Rønningen. På grunn av Geiteskjærs nære tilknytning til stedet vil mange også regne dette for å være en del av Årøysund. 
Kommunebrygga er selve midtpunktet i tettstedet og grunnkretsen Årøysund, og har vært en sentral nerve i transport langs sjøveien til og fra Årøysund gjennom flere årtier. Stedet ligger like overfor Nordre Årøy. Fylkesvei 309 ender ved Kommunebrygga.
Alfa Romeo Montreal

Konseptbil

Montreal dukket først opp som konseptbil på verdensutstillingen Expo '67 i Montréal i 1967. Det var en 2+2 coupé med motor og chassis fra Alfa Romeo Giulia, med karosseri designet av Marcello Gandini hos Bertone.
En av de to prototypene som ble bygget for utstillingen står i Museo Storico Alfa Romeo i Arese, Italia.

Produksjonsutgave

Den første produksjonsmodellen ble presentert på bilutstillingen i Genève i 1970, og var ganske annerledes enn konseptbilen som tidligere hadde blitt vist. Under panseret satt en 2,6 liters V8-motor med mekanisk bensininnsprøytning, som leverte omkring 200 hestekrefter, koblet til en femtrinns ZF-girkasse. Motoren var en videreutvikling av 2 literen fra 33 Stradale og løpsbilen Tipo 33. Chassis og drivverk var hentet fra Giulia GTV.
Montreal forble stort sett uendret frem til den gikk ut av produksjon i 1977. Det ble produsert totalt 3 917 eksemplarer, hvorav kun fire ble solgt til kjøpere i Montréal.
Spelaiorrhina lateralis

Utseende

En middelsstor (ca. 20 millimeter), bred, matt svart gullbasse. Dekkvingene har en brungul sidestripe. Hannens panne er noe forlenget, firkantet uten tenner eller horn. Pronotum er fint og spredt punktert, på sidene rynkete. Dekkvingen har rader av ganske grove punkter. Undersiden er svart.
Semimetro

En semimetro betegner hos Ruter en bane på egen trasé og evt. i tunnel som en tunnelbane, men som trafikkeres av vanlige trikker eller bybanevogner, og som derfor kan forbindes med det ordinære sporveis- eller bybanenettet (Ruter foretrekker metro fremfor T-bane eller tunnelbane). På den måten kan en kjøre sporvogntog på nærmere 70 m, noe som er upraktisk i bygatene. Dermed kan kapasiteten økes, selv om den fortsatt er lavere enn for et T-banesystem. Med 28 avganger pr. time og retning har Ruter anslått kapasiteten for T-bane, semimetro og trikk/bybane til henholdsvis 22 400, 8960 og 4480 passasjerer pr. time og retning med dagens materiell. Samtidig kan vognene kjøres på det ordinære sporveisnettet, riktignok bare enkeltvis. Ruter har beregnet at at en semimetro fra Majorstuen til Fornebu vil koste ca. 3,5 milliarder kr, mot 4,5 mrd. for en T-bane. Kjøretiden blir lengre, men dette skyldtes hovedsakelig tre flere stopp.
Semimetro tilsvarer omtrent spansk metro ligero eller fransk "métro léger". I Nederland brukes semimetro om en bane som går bl.a. i tunnel under sentrum av Den Haag, og som utgjør en del av RandstadRail. Enkelte av de banesystemene som på engelsk kalles Light rail, Light Rapid Transit og Light Railway, f.eks. Londons Docklands Light Railway, kan sammenlignes med semimetroen i kapasitet og ytelse (det samme gjelder Norristown High Speed Line ved Philadelphia). Når alle disse betegnelsene viser til noe «lettere» enn en tunnelbane eller metro, skyldes det først og fremst at kapasiteten er noe lavere fordi togene er kortere. I franskspråklige land brukes av og til betegnelsen "prémétro" (premetro) om baner som forutsettes oppgradert til full metrostandard. Enkelte slike baner tillater planoverganger, som ellers gjerne unngås på T-baner. Før de vestlige forstadsbaner i Oslo ble ombygget til full T-banestandard, kunne systemet med en viss rett kalles semimetro.
MS «Nordlys» (1951)

Historie

I løpet av andre verdenskrig gikk mange av hurtigruteskipene tapt, og eldre skip måtte settes inn i ruten som en midlertidig løsning. En gjenoppbygging av hurtigrute-flåten ble startet, og MS «Nordlys» var det femte nybygget etter krigen. Det var det første hurtigruteskipet som ble bygget ved Aalborg Værft i Danmark (de såkalte Ålborg-skipene). MS «Nordlys» var utseendemessig svært lik de to andre Ålborg-skipene MS «Håkon Jarl» og MS «Polarlys».

I hurtigruten

Etter at skipet ble overlevert 12. mai 1951 la hun ut på en ekstratur til Oslo med 150 innbydte gjester. 15. mai var hun i Oslo, og Det Bergenske Dampskibsselskab holdt middagselskap ombord for Kong Håkon, Kronprins Olav og regjeringen. 17. mai ankom hun for første gang hjemmehavnen Bergen.
20. mai 1951 ble skipet satt inn i hurtigrutetrafikk mellom Bergen og Kirkenes. MS «Nordlys» skulle seile for BDS i 27 år uten alvorlige uhell eller hendelser. 20. juli 1960 rant «Nordlys» på Haugesund Dampskibsselskabs lokalrutebåt «Tonjer» ved kai i Bergen uten større skade.
I 1979 besluttet Det Bergenske Dampskibsselskab å selge sine 4 hurtigruteskip til Troms Fylkes Dampskibsselskap (TFDS). MS «Nordlys» fikk med dette nye skorsteinsfarger (en bred hvit stripe med smale røde striper over og under) og Tromsø som hjemmehavn. Men hun beholdt navnet og stjernen i baugen som alle BDS sine skip hadde. 30. mars 1982 på nordgående grunnstøtte hun på Vetagjøgraskjæret ved Fedje med bunnskade og lekkasje som resultat. Skipet ble slept til Mjellem & Karlsen Verft i Bergen for reparasjon. 8. juni samme år var reparasjonen utført, og MS «Nordlys» reurnerte til hurtigrutetrafikk igjen. 23. februar 1983  ankom MS «Nordlys» Bergen etter sin siste rundtur i hurtigruten.

Etter hurtigrute-karrieren

I mai 1983 ble skipet solgt til Johannes Klovning i Haugesund. Skipet seilte til Stavanger og fungerte som losjiskip under snuoperasjonen av boligplattformen Alexander Kielland. I november 1983 ble hun solgt til Torkel Alendal, og senere overført til partrederiet Alendal i Haugesund. I mars 1984 ble skipet videresolgt til AS Preco i Oslo. I april 1988, mens hun lå ved Sarpsborg mekaniske verksted i Greåker for ombygging, brøt det ut brann ombord. Skipet ble etter dette kondemnert og solgt til Spania for opphugging, men sank under slep til Bilbao 31. mai 1988, vest av den nederlandske øya Texel.

Skipet

Ved levering var MS «Nordlys»' tonnasje 2 162 bruttoregistertonn, 1 113 nettoregistertonn, og lasteevnen var på 550 dødvekttonn. Lasterommene lå forut, og lasting og lossing foregikk med to skipskraner med henholdsvis 3 tonns og 5 tonns løftekapasitet. Kjølerommenes volum var totalt 688 m³. Hovedmotoren var en åttesylindret Burmeister & Wain totakts dieselmotor med ytelse 2 950 hk, noe som ga en marsjfart på 15,5 knop. Skipet hadde opprinnelig to passasjerklasser. 1. plass (1. klasse) lugarer og salonger lå midtskips, mens 2. plass lå akter. Totalt var det 186 køyeplasser ombord, og skipet var sertifisert for 450 passasjerer i kystfart. Mannskapslugarene og postkontoret lå på A-dekk forut.
Braindead

Handling

Filmen handler om 25-år gamle Leonel bor sammen med sin dominerende og sjalu mor. Da han begynner å fatte interesse for den vakre spanske Paquita, blir moren fortvilet og forsøker å stoppe forholdet. Men under et besøk i byens zoologiske hage blir moren bitt av en rotteape fra Sumatra. Det overføres et virus, og moren utvikler et stort sår. Leonel forsøker desperat å hjelpe sin etterhvert pleietrengende mor. Hun er imidlertid utenfor hjelp og etter en stund forvandles til en rabiat zombie og Leonel ser seg nødt til å låse henne ned i kjelleren. Hun begraves, men klarer å smitte andre og da bryter helvete løs i byen.
Sogn bad

Sogn bad er en svømmehall beliggende på Sogn i Oslo. Badet er bygget som en del av tidligere Sogn videregående skole, ved skolens vestre fløy. Det eies og driftes av Oslo kommune. Anlegget har et 25 meters basseng.
14. februar

Navnedag

Hjørdis og Jardar
Henry Fielding

Biografi

Fielding ble født inn i en aristokratisk familie i Sharpham ved Glastonbury i Somerset. Etter endt skolegang ved Eton College flytta han til London og påbegynte sin litterære karriere. Etter avbrutte jusstudier i Leiden i Nederland begynte han å skrive for teateret – stykker som til dels var sterkt kritiske til Robert Walpoles sittende regjering. Fieldings stykker regnes for å være medvirkende til at parlamentet i 1737 vedtok en lov som innførte sensur av teatrene. Etter at sensurloven hadde gjort politisk satire praktisk talt umulig, vendte Fielding seg igjen til jusen, og endte som advokat. 
Fielding slutta likevel ikke å skrive politisk satire; blant annet hadde han en viss suksess med lesedramaet Tragedy of Tragedies. Utover på 1740-tallet fortsatte han å lufte sine liberale synspunkter i pressen, og da gjerne under pseudonymet "Captain Hercules Vinegar". 
Fieldings karriere som romanforfatter begynte nærmest ved et tilfelle. I irritasjon over den suksessen Richardsons hadde med sin moralistiske og melodramatiske roman Pamela utga han anonymt i 1741 Shamela, en parodi i Jonathan Swifts og John Gays ånd.
Året etter fulgte han opp med romanen Joseph Andrews, angivelig om Pamelas bror. Selv om denne også har parodiske elementer, regnes den som Fieldings debut som seriøs romanforfatter. Det er imidlertid gode grunner for å regne The History of the Life of the Late the Great fra 1743 som hans første roman, i og med at mye av denne var skrevet før Shamela og Joseph Andrews. Den er en satire over Robert Walpole der han trekker paralleller mellom statsministeren og den berykta landevegsrøveren Jonathan Wild. Mr Jonathan Wild inngår som tredje bind i romanserien Miscellanies.
Fieldings mest kjente verk er romanen The History of Tom Jones, a Foundling fra 1749, en pikaresk som skildrer hvordan hittebarnet Tom Jones arbeider seg fram til rikdom.  
Til tross for sin satiriske virksomhet oppnådde Fielding i 1748 å bli utnevnt til stillingen som Londons borgermester. Han er av ettertida vurdert som en av århundrets beste borgermestre i London, og gjorde mye for å innføre juridiske reformer, kombinert med styrking av ordensmakten og mildere soningsforhold. Blant annet talte og skrev han mot offentlig henging som avstraffelsesmetode.
I 1752 starta Fielding enmannstidsskriftet The Covent Garden Journal. Her annonserte han at det ikke ville komme flere romaner fra hans hånd. Tidsskriftet kom ut to ganger ukentlig, og gikk inn seinere på året; det gir likevel interessante innblikk i Fieldings syn på litteratur, moral og sosiale spørsmål. Hans skarpe vidd merkes til fulle også i tidsskriftartiklene, som brakte han inn i feider med noen av tidas litterater, bl.a. Tobias Smollett. 
Fieldings virke som forfatter og offentlig tjenestemann ble avbrutt av sviktende helse. I 1754 reiste han til Portugal på kuropphold, men døde i Lisboa kort etter ankomsten. Han er gravlagt ved den engelske kirka i Lisboa.
Kurukshetra (distrikt)

Demografi

Ved folketellingen i 2011 var det 964 231 innbyggere i distriktet, mot 825 454 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 28,93 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 12,00 % i 2011 mot 13,77 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 817 i 2011 mot 770 i 2001.
Ølstykke

Ølstykke Stationsby eller bare Ølstykke er en bydel i Ølstykke Sogn, Ølstykke Herred i Nordsjælland, Danmark. Frem til den 1. januar 2010 var Ølstykke en selvstendig by, men i dag er den vokst sammen med nabobyen Stenløse hvor de to danner byområdet Ølstykke-Stenløse. Ølstykke Stationsby befinner seg mellom Slangerup, Jyllinge, Frederikssund og Stenløse.
Ølstykke er historisk kjent for hesteoppdrett og stutteri. Et av Ølstykkes vartegn er den gamle vindmølle Skenkelsø Mølle som er innrettet til kulturhistorisk museum. I byen ligger også Ølstykke Bibliotek samt Udlejre kirke fra 1991. I nærheten av den nåværende Egedal Station ligger Ølstykke kirke fra middelalderen. Siden 1989 har det vært forbindelse med S-tog fra København.
Ølstykke var inntil 2007 hovedby i Ølstykke kommune.
Oddvar

Annet

Navnet Oddvar kan også ha samme opphav som Aud og Otto: 'rikdom'.og enten norrøne varr, «forsiktig», eller urnordiske *warjaR, «forsvarer».

Trivialiteter

Orvar-Odd er en fornaldersaga om den Norske kjempen Orvar-Odd som med sine tre magiske piler alltid treffer blink.
Geraille nasjonalpark

Dyreliv

Parken ble opprettet for å beskytte dyrearter som lever på savannen. Minst 36 arter av større pattedyr er registrert. Av de mest tallrike planteetere kan nevnes oryxantilope, grantgaselle, sjiraffantilope (gerenuk), liten kudu og dvergantilopen dik-dik. Noen få kjøttetere finnes også i parken, blant annet afrikansk villhund og gepard. Noen få individer av elefanter og sjiraffer er også registrert. Lokalbefolkningen har hevdet å ha sett individer av det kritisk truede spissneshornet i parken, men påstandene er ikke bekreftet pr. 2014. Over 164 fuglearter er registrert på en foreløpig artsliste for Geraille nasjonalpark, blant annet hvithalesvale og jubavever.
Industry Foundation Classes

Industry Foundation Classes (IFC) er et format for utveksling av bygningsinformasjonsmodellering (BIM). Formatet benyttes av de fleste typer moderne programvarer i byggebransjen. IFC er et viktig fundament i buildingSMART-filosofien.
Formatet utvikles av organisasjonen IAI – International Alliance for Interoperability.
IFC er en ISO standard som er tilgjengelig som ISOs standard filformat Part21 og som ifcXML. For å sikre kompatibilitet må programvare gjennom en sertifiseringsprossess i regi av IAI.
Cyphonoxia

Utseende

Middelsstore, rødbrune, litt blanke oldenborrer, kroppen mer eller mindre kledt med smale, lyse skjell.
DS «Aladdin» (1903)

Krigsforlis

DS «Aladdin» forlot Dunston like ved Newcastle, klokken 6 om morgenen den 8. september 1917. Hun var lastet med kull for Treport. I det hun seiler ut av elveløpet Tynemouth svinger hun styrbord og setter kurs mot Den engelske kanal. Samme ettermiddag passerer hun Scarborough, med kurs for Flamborough Head, utenfor kysten av Yorkshire. Like sør for Flamborough Head, klokken 16:30 blir hun angrepet av den tyske ubåten UB-34. Den første torpedoen bommer, men mannskapet går i livbåtene. Ubåten angriper igjen og neste torpedo treffer i maskinrommet. Skipet blir delt i to og synker i løpet av 2–3 minutter. En av mannskapets medlemmer omkommer.
Bremangerlandet

Bremangerlandet er ei øy i Bremanger kommune i Sogn og Fjordane. Den har et areal på 152,95 km² og er den største øya i Sogn og Fjordane. Øyas høyeste fjell er Hornelen, på 860 meter.
I dag er øya bundet sammen med fastlandet via den undersjøiske Skatestraumtunnelen. Det er følgende kirkegårder på øya: Grotle gamle, Vetvikja. Bremanger kirke ligger også her.
Souris (elv)

Souris River (fransk: rivière Souris) eller Mouse River, som den kalles i USA, er en bielv til Assiniboine. Kildene er i Saskatchewan, med en del bielver i Nord-Dakota. Den totale lengden er ca. 700 km. Nedslagsfeltet er 23600 square miles (61100 km²). Fra Saskatchewan renner den inn i Nord-Dakota og deretter igjen inn på den kanadiske siden i provinsen Manitoba, der den når Assiniboine River nær byen Brandon.
Elva er utsatt for flom som følge av snøsmelting. Dette er blant annet forsøkt å redusere ved hjelp av den kunstige innsjøen Lake Darling, som ble skapt ved bygging av Lake Darling Dam. Sommeren 2011 ble livkevel 4000 hjem med 11000 personer evakuert i Minot som følge av en historisk flom i elva. Flommen ødela for store verdier i en rekke områder langs elva.
Leofrun

Etymologi

Navneleddet leof har opprinnelse i urgermanske *leubha, «kjær». Den norrøne formen av navneleddet var ljúfr. Navneleddet run har opprinnelse i urgermanske *rūnō, «hemmelig». Den norrøne formen av navneleddet er rún.

Kjente personer med navnet

Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Ech Cheliff

Ech Cheliff (eller Ech-Cheliff, El-Asnam, El Asnam, tidligere Orléansville; arabisk: الشلف aš-Šalif eller الأصنام al-Aṣnām, tamazight ⵛⵛⵍⴻⴼ Cclef) er en by nord i Algerie med ca 235.000 innbyggeere (2005). Den ligger i provinsen Chlef, og der dens hovedstad.
Universitetsbyen ligger i en rik region der det drives et intensivt jordbruk.

Historie

Romerne grunnla Ech Cheliff som bosetting med navn Castellum Tingitanum. I 1843 ble franskmennene klar over byen i den grad at de gjorde den til en militærpost. Navnet var da Orléansville. Et jordskjelv ødela byen i 1954. Ti år etter, i 1964, ble den i forbindelse med Algeriets uavhengighet gitt navnet El Asnam. 
Omlag 5000 mennesker (andre kilder sier 20.000) omkom i 1980 i et nytt jordskjelv av en styrke på 7,3. El Asnam ble da nesten fullstendig ødelagt. Et nytt bysentrum ble oppbygd på et nytt annet sted. Ett år etter ble navnet omgjort til Ech Cheliff, for å svekke assosiasjonene til naturkatastrofen.
De nordiske ambassader i Berlin

De nordiske ambassader i Berlin (tysk: Nordische Botschaften) er et felles ambassadekompleks bestående av Norges, Danmarks, Sveriges, Finlands og Islands ambassader i Berlin. Det ligger i Tiergartens sydlige utkant i bydelen Mitte (sentrum). Hver ambassade har sin egen bygning, bygget i materialer fra vedkommende land, og dessuten har ambassadene en felles bygning som inneholder bl.a. en nordisk restaurant og brukes til utstillinger. Hele komplekset forbindes av et markant arkitektonisk element.
Ambassadekomplekset er tegnet av det østerriksk-finske arkitektkontoret til Alfred Berger og Tiina Parkkinen i Wien, og ble åpnet av de fem nordiske lands statsoverhoder i 1999. Det er det første i sitt slag i verden.  Den norske ambassaden har adresse Rauchstrasse 1.

Norske sendemenn og ambassadører

Før den andre verdenskrig lå den norske representasjonen i Berlin. Etter krigen ble Tyskland delt. Fra 1955 til 1999 lå Norges ambassade i Vest-Tyskland i (datidens) hovedstad Bonn. Etter at Norge og Øst-Tyskland i 1973 etablerte diplomatiske forbindelser (se Norge og DDR) opprettet Norge ambassade i Øst-Berlin. DDR-ambassaden i det frigjorte Berlin ble omgjort til generalkonsulat i oktober 1990 og ambassadør Per Tresselt gikk over til å være generalkonsul.