Erich Mielke

Bakgrunn

Mielke hadde arbeiderklassebakgrunn. Faren var kjerremaker. Begge foreldrene hans hadde vært med på å grunnlegge KPD i 1918. I 1921 ble han med i KPDs ungdomsorganisasjon.

Kommunistisk aktivist under Weimarrepublikken

Mielke ble medlem av det tyske kommunistpartiet i 1927 og deltok i agitasjon og håndgemeng i gatene. 9. august 1931 skjøt og drepte han, sammen med Erich Ziemer, og etter oppfordring fra Walter Ulbricht, politimennene Paul Anlauf og Franz Lenck. Som følge av drapet var han på rømmen fra politiet og flyktet til Sovjetunionen. Saken mot ham ble utsatt av landretten i Berlin i 1934, fordi han hadde flyktet. Erich Wichert, som også var tiltalt i samme sak, ble i 1933 dømt til 15 års tukthus.

Eksil i Sovjetunionen

Fra 1932 gikk Mielke på Kominterns militærpolitiske skole og senere på Leninskolen. I Sovjetunionen brukte han navnet Paul Bach. På grunn av sitt rykte som pålitelig stalinist som blindt adlød ordrer, overlevde han Stalins utrenskninger, som ellers gikk hardt ut over tyske kommunister i Sovjetunionen. Mielke anga flere av sine landsmenn og KPD-partifeller til NKVD under Stalins utrenskninger.

Den spanske borgerkrig og den annen verdenskrig

Mellom 1936 og 1939 ble han sendt fra Moskva for å delta i den spanske borgerkrig som politisk kommissær. I Spania gikk han under navnet Fritz Leissner og tjenestegjorde i den 14. internasjonale brigade som kjempet mot Franco. Etter Francos seier tok han seg over til Frankrike. Han ble internert, rømte og tatt til fange igjen i 1943 og satt i arbeidsleir. Han ble tatt til fange i Vichy-Frankrike under annen verdenskrig. Mielkes aktiviteter under annen verdenskrig er likevel omdiskutert. Han ble ofte hørt syngende sovjetiske partisansanger sammen med senere Stasi-kolleger.

Etter den annen verdenskrig

En måned etter den tyske kapitulasjonen i 1945 reiste han til Den sovjetisk okkupasjonssonen der han ble politiinspektør. Hans oppgave var å bygge opp en sikkerhetsstyrke som skulle sikre kommunistpartiets kontroll i den sovjetiske okkupasjonssonen. Han var medlem av SEDs sentralkomité fra 1950 til 1989.

Stasi

I Mielkes tid som Stasi-sjef hadde han 85 000 heltidsansatte og 170 000 uoffisielle medarbeidere som overvåket befolkningen i DDR. Så mange arbeidet for Stasi, at i enhver offentlig bygning var det minst én person som holdt Stasi informert om alt som foregikk. På Mielkes ordrer utførte Stasi bortføringer, trakassering, fengslinger og tortur av tusenvis av borgere. Han skal selv ha deltatt i forhør av enkelte politiske fanger. Mielke var en av de mektigste og mest forhatte menn i DDR.

Murens fall

7. november 1989 trakk Mielke seg fra sin stilling sammen med alle andre medlemmer av DDR-regjeringen, som svar på de forandrede politiske og sosiale vilkår i landet denne høsten. Seks dager senere, 13. november 1989, var Mielke i sentrum for en av de mest berømte tv-sendte hendelser i tysk historie. Da han tiltalte medlemmene i DDRs Volkskammer (parlamentet i DDR) som  «genossen» (kamerater) som han var vant til å gjøre, ropte noen ergerlige ikke-kommunistiske medlemmer til ham at han ikke skulle gjøre det. Samtidig var det latter i salen fordi Mielke nettopp hadde sagt at Stasi hadde gode kontakter i arbeiderklassen. Mielke svarte at dette med kamerater kun var en formell sak og la til: «Men jeg elsker... jeg elsker alle... alle mennesker...»

Rettssak og død

Etter murens fall ble Mielke arrestert og i oktober 1993 dømt av landretten i Berlin til seks års fengsel for drapet på politimennene Paul Anlauf og Franz Lenck, samt for et drapsforsøk. Under rettssaken brukte aktoratet de opprinnelige dokumentene fra etterforskningen i 1934, som var blitt funnet i Mielkes personlige safe etter oppløsningen av Stasi. I dommen Mielke fikk for drapene på Bülowplatz tok dommeren, Theodor Seidel, opp Mielkes gjerninger i DDR, og slo fast at Mielke «vil gå inn i historien som en av de mest fryktede diktatorer og politiministre i det 20. århundre».
Mielke sonet dommen i Moabit fengsel i Berlin. Under soningen var han langt på vei dement. Fangevokterne gav ham en rød telefon som ikke var koblet til utenverdenen, men som Mielke brukte til å føre fantasisamtaler. Ellers brukte han mye tid på å se på gameshow på TV. Etter soning av drøyt to tredeler av straffen ble Mielke løslatt på prøve i tråd med vanlige soningsregler. I søknaden om prøveløslatelse argumenterte advokaten hans med at han var "totalt forvirret." Mielke var da 88 år og Tysklands eldste fange.
I 1998 ble videre straffeforfølgelse for forbrytelser begått som Stasi-sjef innstilt, begrunnet med Mielkes svekkede mentale tilstand og høye alder. Han døde i 2000 på et pleiehjem i Berlin, 92 år gammel, der han hadde bodd under det vanlige navnet Müller Han ble begravet i en umerket grav på Zentralfriedhof Friedrichsfelde i Lichtenberg i Berlin, noen kilometer fra sin gamle arbeidsplass. Han ligger begravet utenfor æreslunden som ble opprettet av SED-regimet etter den annen verdenskrig.
Talen ved hans båre ble holdt av tidligere generalmajor i Stasi, Willi Opitz.

Erich Mielke i fiksjon

I nøkkelromanen Collin av Stefan Heym fra 1979 opptrer figuren Wilhelm Urack, som er et nærgående portrett av Erich Mielke.