google/wiki40b huggingface dataset:
Trekryper

Beskrivelse

Trekryperen blir omkring 12,5 cm og veier typisk 7,8–10 g. Den har brunspettet overside og hvit underside, lang stjert og et spisst, svakt nedoverbøyd og halvlangt nebb. Lemmene er korte, men tærne (tre framover- og en bakovervendt) og klørne er kraftige, spesielt baktåen og kloen på denne. Det er denne kombinasjon som gjør arten så klatredyktig. Fuglen bruker den lange stjerten som støtte når den klatrer.

Atferd

Trekrypere klatrer i spiralform oppover trestammene og plukker edderkopper og insekter av morken bark. Om vinteren kan den også spise frø, spesielt av furu og gran. I kalde vintre dør mange av disse små fuglene, men bestanden bygger seg raskt opp igjen. Arten er stort sett standfugl i Norge, men noen fugler trekker til De britiske øyer og Mellom-Europa. Om vinteren opptrer den nesten alltid som medlem av meiseflokker, sammen med granmeis, svartmeis, toppmeis og fuglekonge.
Trekryperen finnes i de fleste skogstyper, men er oftest å finne i tilknytning til eldre barskog. I store deler av Europa overlapper utbredelsen med kortklotrekryper (C. brachydactyla), og da er trekryper som regel begrenset til barskog og høyereliggende strøk. Arten lever i store deler av Eurasia, fra Irland i vest til Japan i øst. I Norge er den vanlig i store deler av Sør-Norge. Den avtar i antall nord for Trøndelag, og i Finnmark finnes den knapt. Den får 1-2 kull i løpet av året. Reiret legges helst bak et løsnet barkflak på en trestamme. Den legger 4–6 egg som ruges av hunnen i 14-16 dager. Begge foreldrene mater ungene, som forlater reiret etter 15–17 døgn. Ekorn, røyskatt og flaggspett tømmer ofte reirene, mens de voksne er et vanlig bytte for spurvehauk.
Tromba

Utseende

Middelsstore (vingespenn ca. 50 millimeter), langvingede smygere. Vingene er brune uten lyse flekker, men på undersiden kan den ytre delen være noe lysere enn den indre, med et grønnlig metallisk skimmer.

Levevis

Larvene lever på gress.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Sør- og Mellom-Amerika, fra Mexico i nord til Peru i sør.
Pseudocleomenes

Utbredelse

Slekten er utbredt i Vest-Malaysia og på Borneo.
Ormhamar bru

Ormhamar bru er to bruer som krysser elva Tisleia i Tisleidalen. Den gamle brua er ei steinbru som ble bygget i 1912. Den ble bygget høy og kraftig for å tåle den store isgangen i Tisleia. Brua brukes i dag som gangvei, og er valgt ut som et av kulturminnene i Nord-Aurdal kommune.
Den nye brua ble åpnet i 1980 og er en del av fylkesvei 51. Den er en 45 meter lang platebru i spennbetong, med et spenn på 22 meter.
Den algeriske nasjonalbevegelsen

Den algeriske nasjonalbevegelsen (Fransk: Mouvement national algérien, eller MNA, Tamazight: Amussu Aɣelnaw Adzayri, Arabisk: الحركة الوطنية الجزائرية ) var en algerisk organisasjon som ble opprettet for å motvirke Front de libération nationale (FLN). Organisasjonen ble støttet og ifølge enkelte også delvis finansiert av franskmennene som ønsket å undergrave FLN-bevegelsens status som representativ for den algeriske befolkningen.
Bevegelsen ble opprettet av nasjonalisten Messali Hadj under Algeriekrigen. Han hadde ledet tre lignende organisasjoner tidligere fra 1926, men opplevde likevel at uavhengighetskrigen ble startet uten at han ble konsultert. Opprettelsen av MNA ble dermed hans revansj over FLN. Han fant støtte blant algeriere bosatt i Frankrike som hadde sett opp til ham i fortiden, og til dels også hos franske myndigheter. Men til tross for militær støtte fra Frankrike, ble organisasjonen nedkjempet av FNL innen 1959 både i Algerie og Frankrike.
Kontrollen over det selvstendige Algerie etter uavhengighetskrigen lå solid i FLNs hender, mens MNA opphørte som politisk organisasjon.
Vestre militærdistrikt

Vestre militærdistrikt (russisk: Западный военный округ) er et militærdistrikt i Russland. Det setter opp en av fem operasjonelle-strategiske kommandoer for forsvaret i Russland. Militærdistriktet ble dannet ved presidentdekret nummer 1144 underskrevet 20. september 2010. med tidligere Leningrad militærdistrikt som base. Distriktet omfatter Østersjøflåten og støtter Nordflåten i den russiske marinen. Nordflåten ble i desember 2014 tatt ut av Vestre militærdistrikt for å danne den operasjonell-strategiske kommandoen OSK Nord.
Vestre militærdistrikt setter opp OSK Vest i krig, og kontrollerer første stridsvognarmé, sjette og 20. kombinerte arméer, østersjøflåten og østersjøflåtens kystforsvarsenheter under flåte HK i Kaliningrad, samt 1. luft- og luftforsvarskommando i det russiske flyvåpenet.
Luftlandestyrker og strategiske rakettstyrker som er forlagt innen Vestre militærdistrikt er ikke underlagt militærdistriktet,  men styres direkte av spesielle kommandoer i Forsvarsdepartementet (Russland).
Hovedkvarteret er i St. Petersburgs generalstabsbygning på den nordlige enden av slottsplassen til Vinterpalasset.
I forbindelse med utvikling av situasjonen i Ukraina i løpet av 2016, er første stridsvognarmé satt opp på nytt i Vestre militærdistrikt. Videre er 144. motoriserte infanteridivisjon satt opp med hovedkvarter i Jelnja, og 10. stridsvogndivisjon er ekspandert fra brigade med hovedkvarter i Bogutsjar. Likeså er tredje motoriserte infanteridivisjon satt opp med hovedkvarter i Valujki.

Sjø

Østersjøflåten med hovedkvarter i Kaliningrad

Luft

6. fly- og luftforsvarsarmé med hovedkvarter i St. Petersburg
Meykonungar

Meykonungar (Meykòngr) eller møykonger er et litterært begrep som brukes for å forklare kvinner med en helt spesiell rolle i islandsk sagalitteratur. En meykonungar er en kvinnelig regent som ikke har noen menn i posisjon over seg. Hun har ikke en levende far, ingen brødre og ingen mann.
Møykonge-fortellinger er unikt for islandsk sagalitteratur, islandske sagaforfattere utviklet og eksprimenterte med en type bridal-quest romanse som ikke finnes i andre steder i det store internasjonale korpus av europeisk fiksjon fra middelalderen.
Den islandske møykonge-narrativen er en annerledes versjon av europeiske historier som handler om å temme vanskelige prinsesser, fordi plottet er dominert av en kvinnelig regent som insisterer på å bli kalt kongr heller enn dróttning. Det som går igjen i mange meykonungar fortellinger er en arrogant kvinne som ikke bare avviser friere som kommer til henne, men også utsetter dem for psykisk eller fysisk krenkelse. Plottene i disse fortellingene dreier seg ofte om den mannlige protagonistens forsøk på å «overvinne» meykonungaren og med det gjøre henne til sin kone.
I Rolf Krakes saga (Hrólfs saga kraka) dukker dette plottet opp. Faren til Rolf, Helge vil gifte seg med dronningen av Saksland, Olov Hun er en typisk meykonungar og blir beskrevet slik:
«Ho levde på same vis som hærkongar. Ho gjekk med skjold og brynje, hadde sverd i beltet og hjelm på hovudet. Slik såg ho ut: ven å sjå til, men hard i lynde og stormannsleg. Det vart sagt at ho var det beste giftet i nordlanda på den tid, som folk visste om. Men ho ville ikkje ha nokon mann»
Meykonungar skiller seg fra for eksempel en skjoldmø, en kvinnelig kriger, ved at de ikke nødvendigvis selv er aktive krigere. Elìnborg, som overtok Frakkland fra sin far nektet å forsvare landet mot en spesielt offensiv frier og ble tvunget til å søke hjelp fra en frier hun allerede hadde avvist og så på slaget fra et tårn. Kvinnenes motvilje mot å krige kan ha en sammenheng med at det ikke var forventet at de skulle være gode krigere, som igjen demonstrerer deres behov for en mann. Istedenfor bruker de sin overlegne intelligent og ofte magi mot sine friere.
Pantin

Historie

1. januar 1860 ble Paris utvidet ved at nabokommuner ble lagt til byen. Ved denne anledningen ble en mindre del av Pantin lagt til Paris.
24. juli 1867 ble en del av arealet til Pantin skilt ut og slått sammen med en del av Romainville og Bagnolet til den nye kommunen Les Lilas.
I 1875 ble byen delt i to deler, "le Village" og "les Quatre Chemins", av Ourcqkanalen og nye jernbanelinjer.

Geografi

Pantin ligger ved den indre ringveien i Paris og blir gjennomskåret av hovedveiene N2 og N3, samt jernbanelinjen Paris-Strasbourg og Ourcqkanalen.
Evig rosa

Evig rosa er et musikkalbum med Sanderfinger, utgitt i 2000. Dette ble bandets siste plate.

Mottakelse

VG ga albumet terningkast fem, og skrev at «Sanderfinger har perfeksjonert sitt litt naive, men svært melodiøse og varierte uttrykk siden fjorårets «Camping» og fremstår nå som Trondheims gladsvar på Bob Hund!»
Nustera

Utseende

Middelsstore, avlange, svarte trebukker, dekkvingene brunrøde med svarte flekker. Antennene er tynne og litt kortere enn kroppen. Pronotum er mer eller mindre klokkeformet, dekkvingene jevnbrede med rundede "skuldre", betydelig bredere enn pronotum. Beina er middels lange, lårene slanke, røde bortsett fra i spissen.

Levevis

De aller fleste blomsterbukkene har larver som lever i død ved, men det finnes også enkelte som lever i urter, i nedfalne kongler etc. Nivellia-artene lever gjerne i døde greiner av løvtrær, blant annet gråor. Utviklingen tar gjerne to år. Ingen angriper levende planter. De voksne billene, som oftest er aktive midt på sommeren, besøker gjerne blomster, særlig skjermplanter og andre planter med hvite, åpne blomster. Dette gjelder dog ikke alle artene. Blomsterbukkene er livlige insekter i motsetning til de fleste andre trebukker som virker ganske trege.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Nord-Afrika og det sørvestlige Europa (Portugal, Spania og Frankrike).
Dynastinae

Utseende

Middelsstore til meget store (10-175 millimeter) biller, kroppen mer eller mindre sylindrisk. På farge er de vanligvis svarte, men kan være kledt med lyse skjell, og dekkvingene er ofte rødlige eller gulaktige. Det er ofte stor forskjell på kjønnene. Hannen er vanligvis markert større enn hunnen, og har et langt horn på hodet, ofte også ett til tre fremoverrettede horn på pronotum. Disse hornene viser vanligvis såkalt allometrisk vekst, det vil si at de blir forholdsvis større jo større dyret er. Hos Dynastinae er det gjerne betydelig størrelsesvariasjon innen en art. Antennene er korte og vifteformede. Beina er temmelig lange, særlig forbeina kan være forlenget, ytterst med kraftige klør, leggen (tibia) har vanligvis kraftige tenner på yttersiden.
Larvene er fete og tynnhudete, vanligvis hvite, med C-formet kropp (scarabaeiforme larver).

Levevis

Dynastinae forekommer hyppigst i skog, men kan leve i mange ulike miljøer. Bortsett fra gruppen Cyclocephalini besøker de sjelden blomster.
De fleste har larver som lever i død ved eller muld, der de eter råtnende vegetabilsk materiale og utviklingen tar gjerne flere år. Undergruppen Phileurini skiller seg fra de øvrige ved at både larver og voksne er rovdyr, med den mer næringsrike dietten kan larveutviklingen gå vesentlig raskere. Tross sine tunge kropper flyr disse billene godt. De eter gjerne råtnende frukt. Hannene bruker hornene sine til å sloss om hunnene, en hann prøver gjerne å få hornet under motstanderen og vippe ham over på ryggen. En del arter er regnet som skadedyr, enten fordi de voksne billene gnager på planter eller fordi larvene kan ete røtter.

Utbredelse

Gruppen forekommer i alle verdensdeler bortsett fra Antarktis, men de fleste artene er tropiske.
Den er forholdsvis artsfattig i de nordlige områdene, med 13 arter funnet i Europa men bare én (neshornbillen) i Nord-Europa.
Othorene

Utseende

Middelsstore (vingespenn 40-60 millimeter), rødbrune påfuglspinnere med litt spisse forvinger. Forvingen er delt i en mørkere, fremre del og en lysere, bakre.

Levevis

Som vanlig hos påfuglspinnere kan larvene finnes på mange forskjellige busker og trær. De spinner ikke noen kokong, men graver seg ned i jorden for å forvandle seg til en puppe i et utgravd kammer. De voksne sommerfuglene tar ikke næring til seg.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Mellom-Amerika.
Pitch (film og TV)

Filmens premiss

En pitch forklarer på en meget kort og effektiv måte hva som er filmens premiss, altså filmens plott og hva filmen handler om. Ikke bare er det fint å bruke til å selge filmens idé til produsenter, men det er også et verktøy til bruk for manusforfattere slik at man ikke «skriver seg bort».
Sankeykanalen

Sankeykanalen var et av hindrene jernbanen mellom Liverpool og Manchester måtte krysse. Viadukten som ble bygget over kanalen, var 22 meter høy og med ni bruer.
Hornlue

Hornlue ladjo  eller ládju, etter den samiske betegnelsen  ládjogahpir, er ei tradisjonell nordsamisk kvinnelue med en ekstra, hornformet topp. Den høyreiste, framoverbøyde kammen er skåret til av en uthult trestamme, plassert på bakhodet og trukket med fargerikt stoff som lua ellers.
Hornluer er kjent fra nordlige deler av Sápmi fra omkring år 1700 til 1900. Luetypen var særlig vanlig i  østlige deler av Finnmark. Den var også i bruk i finsk Lappland. Fra 1850-åra fordømte læstadianerne hodeplagget som et «satans tegn», og lua gikk ut av bruk i deler av Finnmark i løpet av århundret.

Navn

Betegnelsene ladjo, ládju og laggjo kan betegne både hornet, altså trestykket, såvel som selve lua. I dialekter i området fra Nesseby til Karasjok har en også kalt hornet fierrå eller fierra, og luer uten dette trestykket sluobmo. Det østsamiske ládjogahpir kunne tidligere også bli skrevet laggjokâpper, eventuelt i kortformen laggjo, og på andre måter. Alternative nordsamiske betegnelser er čoarvegahpir.
Ladjo har også blitt omtalt som konelue på norsk. Et sjeldnere navn er hjelmlue.
På finsk kalles luetypen sarvilakki og kuumukka («månebøy»), på svensk hornmössa og på engelsk horned cap.

Utforming og bruk

Hornlua minner om ei frygisk lue av fargerikt tekstil som er utstyrt med en hornformet, uthult valk av tre inne i pullen. Hornet, som er trukket med stoff, gir hodeplagget en høy, krum kam som stiger opp i nakken og over bakhodet. Den har flat, brei topp med et spisst nebb fremst og danner en baug- eller halvmåneformet krone øverst på hodeplagget. I tillegg ble luene pyntet med dekorbånd, kniplinger og annet. Lua er staselig, men kunne være tung og upraktisk i bruk. Den kunne hekte seg i greiner under sledekjøring, og det skal ha vært vanlig å slå et skaut over i uvær.
Trestykket ble tradisjonelt lagd av furu eller bjørk, og gifteferdige kvinner skulle selv skjære det ut til sin egen konelue. Etter tilvirkning ble det trukket med skinn, og ytterst med klede. Hornet var hult, åpent oppe og nede, og hadde et ovalt tversnitt på 7–9 cm. Hornet kunne også være av tøy og fylt med reinhår. Hornlua ble sydd av rødt klede for gifte kvinner, blått eller svart for enker. Inni hornet kunne det være en liten pute fylt med fjær. Der kunne kvinner oppbevare smykker på reiser.
Ifølge Knud Leems Beskrivelse over Finmarkens lapper fra 1767 var samenes kvinneluer den gangen vanligvis satt sammen av to deler; en øvre på issen og i nakken, og en annen som dekte hodet ellers. Før kvinnene tok på seg hodeplagget, samlet de håret i en høy valk som de dyttet inn i den øverste delen som deretter ble strammet til med et bånd og ble stående som en topp på lua.
Little Elm (Texas)

Little Elm er en by i Denton County i Texas i USA,og er del av storbyområdet Dallas-Fort Worth Metroplex. Den er en forstad til Dallas. Befolkningen var på 3.646 ved folketellingen i 2000. Ti år senere var tallet kommet opp til 25.898, noe som innebar at Little Elm var en av de raskest voksende byer i USA relativs til størrelse.
Knut Storberget

Karriere

Storberget tok grunnfag i statsvitenskap ved Universitetet i Oslo 1984–1985 og studerte rettsvitenskap på samme sted 1985–1990. Han praktiserte som strafferettsadvokat med eget firma 1992–2002. Storberget har som advokat møterett for Høyesterett fra 2002. Som advokat var han blant annet forsvarer for de tiltalte i Arve Beheim Karlsen-saken. 
Storberget var styremedlem i Hedmark Arbeiderparti 1997–2001 og medlem av Elverum kommunestyre 1992–1999. Han var styreleder i Hedmark teater 1998–2001. Han har også vært styremedlem i Avholdsfolkets landsråd, UNICEF Norge, FORUT, Landsrådet for Norges barne- og ungdomsorganisasjoner og i eierselskapet til Hamar Arbeiderblad. Han har vært totalavholdsmann og er motstander av en liberalisering av narkotikalovgivningen. Han var leder i NGU, forløperen til Juvente, i perioden 1989–1991.
Han ble valgt inn på Stortinget i 2001 og tok plass i Stortingets justiskomité. Han markerte seg tidlig som Arbeiderpartiets justispolitiske talsmann. Ved stortingsvalget 2005 ble Storberget gjenvalgt, og han ble like etter utpekt til statsråd i Justis- og politidepartementet (justisminister) i Jens Stoltenbergs andre regjering. Thomas Breen møtte for Storberget på Stortinget 2005–2009 mens Thor Lillehovde møtte i perioden 2009–2011.
Striden rundt bruk av hijab i det norske politiet var svært omfattende, og Storberget var sykemeldt fra 25. februar til 30. mars 2009. Fra januar til mars 2011 var Storberget i foreldrepermisjon, og Grete Faremo var konstituert justisminister. Han gikk av som statsråd den 11. november 2011 og ble etterfulgt av Grete Faremo. Da han vendte tilbake til Stortinget, tok han sete i Stortingets finanskomité i resten av perioden. Siden 2013 har han vært medlem av Stortingets næringskomité og Arbeiderpartiets landbrukspolitiske talsmann.
Etter Jens Haugland og O.C. Gundersen er Storberget den som har sittet lengst sammenhengende som justisminister i Norge i nyere tid. (Norges første justisminister, Christian Adolph Diriks, satt også lengre.)
1. mai 2014 skrev VG at han for en og samme måned i 2011 mottok lønn som statsråd og stortingsrepresentant samtidig. Vervet som statsråd er uforenelig med vervet som stortingsrepresentant, derav ordningen med vararepresentanter. Det ble videre skrevet at han ikke har betalt tilbake utbetalingen fra Statsministerens kontor. I 2011 var statsrådslønnen på kr. 92 600,- i måneden.
Enema endymion

Utseende

En stor (ca. 50 millimeter), blank, rødbrun hornbille. Hannen har et langt, krumt, kraftig horn på hodet og et bredt, i spissen kløvet framspring på pronotum. Pronotum er blankt i midten, men med kraftig mikroskulptur på sidene. Også hunnen har et kort, trekantet horn på hodet, men mangler framspringet på pronotum. Dekkvingene er blanke i midten, med kraftig punktering på sidene.

Levevis

Til tross for at disse store billene er forholdsvis vanlige, er ganske lite kjent om biologien deres. De holder mest til i skog, men kan også finnes i åpne områder. Larvene lever trolig i jorden. De voksne flyr om natten og kommer gjerne til lys, noen ganger tallrikt.

Utbredelse

Arten er utbredt over det meste av Mellom- og Sør-Amerika, fra Mexico i nord til Bolivia i sør.
Trevi (Roma)

Trevi er en bydel (rione) i Roma. Trevi er en sentral del av byen, mellom jernbanestasjonen og Tiberen.
Opphavet til navnet er usikkert, men det er trolig at det kommer fra latin trivium («tre gater»). I oldtidas Roma var det tre gater som leda fram til plassen som lå like ved dagens Piazza Trevi.

Historie

I oldtida var den flate delen nede på Tibers elveslette en travel og sentral del av byen, mens høydene Monte Pincius og Monte Quirinalis var rolige boligområder dominert av store villaer.
Etter Romerrikets fall flytta folk ned fra høydene mot elva, og Pincio og Quirinalhøyden ble liggende nærmest ubebodd inntil renessansen. Allerede omkring 1600 var de lavere delene av Trevi blitt et overbefolka strøk.
Kvirinalhøyden utvikla seg gradvis til et senter for pavemakten. Under Napoleons styre ble Kvirinalhøyden valgt som senter for keisermakten; ideen levde videre etter Italias samling i 1870. I dag finner en flere departementer og ministerier her.
Kirgisistans flagg

Kirgisistans flagg består av et rødt felt med en gul sol i midten, med 40 stråler som representerer de 40 kirgisiske stammene. I solens sentrum blir en rød ring krysset av to sett med tre streker, en stilisert fremstilling av taket i en tradisjonell kirgisisk jurt. Dette skal både symbolisere forfedrenes tradisjonelle hjem og stå som et symbol for universet. Den røde fargen symboliserer mot og fryktløshet. Solens gule farge står for fred og velstand.
Flagget ble vedtatt under nasjonalforsamlingen Jogorku Keneshs åttende sesjon 3. mars 1992 og ble offisielt tatt i bruk to dager senere.
Kirgisistans flagg er tegnet av E. Aidarbekov, B. Jaichibekov, S. Iptarov, J. Mataev og M. Sydykov.

Sovjetrepublikken Kirgisistans flagg

I tiden Kirgisistan var en del av Sovjetunionen førte landet flagg med sovjet-kommunistisk symbolikk. Det første av disse var rødt med republikkens navn påskrevet i gult. I 1953 fikk sovjetrepublikken Kirgisistan nytt flagg. Det var rødt, men uten inskripsjon. I stedet ble flagget basert på Sovjetunionens røde flagg med hammer, sigd og stjerne i kantonen. I tillegg hadde det vannrette striper i blått, hvitt og blått gjennom midten av flaggduken. De andre sovjetrepublikkene hadde flagg etter samme modell, med et eget mønster særegent for hver enkelt sovjetrepublikk.
Storvannet (Talvik i Alta)

Vern

Vassdraget ble vernet mot kraftutbygging i Verneplan II for vassdrag i 1980. Den sørlige delen av innsjøen ligger innenfor Vassbotndalen landskapsvernområde, mens Vassbotnelvas munning er en del av Vassbotndalen naturreservat.
Friedrich Ratzel

Bakgrunn, studier

Friedrich Ratzel var den yngste av fire barn av Carl Ratzel, som var kammertjener ved hoffet til markgreven i Karlsruhe. Han vokste opp beskyttet og uten bekymringer ved hoffet.
Etter vanlig skolegang var Ratzel var først apotekselev i Eichtersheim. Men han kjente seg stadig mer dratt til naturvitenskapene og filologien. I 1863, etter farmasieksamen, dro han til Rapperswil i Sveits  og studerte klassikerne. Fra 1864 arbeidet han i noen år ved et apotek i Mörs nær Krefeld i Tyskland (1865–1866).
Fra han var 21 år gammel studerte han geologi og zoologi i Heidelberg, Jena og Berlin.  I 1868 tok han doktorgrad i zoologi ved Universität Heidelberg.

Karriere

Så ble han ført av Karl Alfred von Zittel over til geografien. Etter at som aviskorrespondent ha reist i Italia, Ungarn og Transilvania og den fransk-tyske krig 1870–71, som han deltok som frivillig i, gjennom Nord-Amerika, Mexico og Cuba, ble han 1876 ekstra ordinarie professor ved den tekniske høyskole i München og i 1886 Ferdinand von Richthofens etterfølger ved Leipzigs universitet.
Mer eller mindre umiddelbare resultat av hans reiser er Wandertage eines Naturforschers (to bind, 1873–74), Städte- und Culturbilder aus Nordamerika (to bind, 1876) og Die Vereinigten Staaten von Nordamerika (to bind, 1878–80), som i store trekk skildrer natur og folk og ble ansett som det beste til da utgitte vitenskapelige arbeidet over dette område.
Men hans viktigste arbeide er Anthropogeographie oder Grundzüge der Anwendung der Erdkunde auf die Geschichte (to bind, 1882, 1891). Gjennom dette fordypet han og la den vitenskapelige grunn til Carl Ritters lære om menneskets og markens vekselvirkning samt ga geografien nye impulser. Overgangen til etnografi lå nær, og så tilkom Völkerkunde (tre bind, 1887–89), i hvilket arbeide han unnvek raseinndeling, men inndelte folkene i «naturfolk» og «kulturfolk» og fordelte de senere i seks grupper: erytreisk, indreasiatisk, indisk, østasiatisk, fortidsamerikansk og middelhavsatlantisk.
Andre arbeider er Die Schneedecke, besonders in deutschen Gebirgen (1890), det første forsøket til en geografisk behandling av snødekket, rikt på vekkelser til fortsatte undersøkelser, Politische Geographie (1897), Das Meer als Quelle der Völkergrösse (1900), Die Erde und das Leben, eine vergleichende Erdkunde (to bind, 1901–02), Über Naturschilderung (1904; andre opplag 1906) samt en mengde i tidsskrifter spredte oppgaver, av hvilke Hans Ferdinand Helmolt utga to bind 1906. Årene 1882–84 redigerte Ratzel tidsskriftet Das Ausland.
Hoybergodden

Hoybergodden er det vestligste punktet på vulkanøya Jan Mayen. Odden er dermed også Kongeriket Norges vestligste punkt.
Nord-Makedonias riksvåpen

Nord-Makedonias riksvåpen ble antatt 27. juli 1946 som Folkerepublikken Makedonias emblem. Nord-Makedonia benytter fortsatt emblemet etter republikkens uavhengighet fra Jugoslavia 1991. Riksvåpenet er utformet etter mønster av Sovjetunionens riksvåpen og er ikke vanlig heraldisk, men i typisk kommunistheraldisk form.
Våpenet viser en oppadstigende sol over et landskap av fjell og sjø. Øverst kommunismes femtakkete røde stjerne. Landskapet er omkranset av hveteaks, tobakksblader og valmueknopper, knyttet sammen med et bånd brodert i tradisjonelt makedonsk mønster.