Eurovision Song Contest 2019

Bakgrunn

Netta Barzilais seier med «Toy» i 2018 var Israels fjerde seier i konkurransen, etter tidligere å ha vunnet i 1978, 1979 og 1998. Israel arrangerte konkurransen i Jerusalem i 1979 og 1999, men sa fra seg arrangementet i 1980 på grunn av stram økonomi hos den daværende kringkasteren IBA. I 2019 var dermed Israel vertskap for konkurransen for tredje gang, og Israels offentlige kringkastingsselskap (Kan) arrangerte konkurransen i samarbeid med EBU. 
Like etter Israels seier lørdag 12. mai 2018 begynte spekulasjonene om hvilken israelsk by som skulle arrangere konkurransen i 2019. Jerusalem seilte tidlig opp som den mest aktuelle vertsbyen. Like etter seieren kunngjorde Israels statsminister Benjamin Netanyahu via Twitter at konkurransen i 2019 skulle avholdes i Jerusalem. Før sin vinnerfremføring utbrøt også artisten Netta: «Neste år i Jerusalem!». Aktuelle steder i Jerusalem var fotballstadionet Teddy Stadium og Pais Arena. International Convention Center, som huset konkurransene i 1979 og 1999, ble vurdert som for liten med sine 3100 publikumsplasser.

Protester mot Jerusalem som vertsby

EBU bekreftet imidlertid ikke Jerusalem som vertsby, men signaliserte tvert imot at konkurransen ikke burde finne sted i Jerusalem, for å unngå «boikott og politisering» av konkurransen. Flere land, blant andre Irland og Island, tok også til orde for en boikott om konkurransen skulle holdes i Jerusalem. Årsaken til protestene bunnet i Jerusalems historiske betydning og politiske status; både Palestina og Israel anser Jerusalem som sin hovedstad. 
Protestene mot Jerusalem som mulig vertsby ble etterfulgt av nye protester etter sommeren. I september 2018 startet artister og kunstnere over hele Europa en protestaksjon mot at konkurransen skulle arrangeres av Israel. I stedet ba de EBU flytte konkurransen til et annet land «med et bedre rulleblad når det gjelder menneskerettigheter». Enkelte norske artister ønsket også at NRK skulle trekke seg, men delegasjonsleder Stig Karlsen opplyste at Norge kommer til å delta i Israel: «Eurovision skal samle mennesker rundt en ikke-politisk arena, og står for fellesskap og mangfold, noe NRK stiller seg bak», sa Karlsen til Dagbladet.

Søknadsprosessen

19. juni 2018 ble Israel formelt bekreftet som vertsland for konkurransen i 2019. Fem dager senere startet kringkasteren Kan søknadsprosessen og inviterte interesserte byer til å levere inn sine forslag som vertsby. Flere byer meldte sin interesse, blant andre Jerusalem, Tel Aviv, Eilat, Beer Sheva og Haifa.
Statsminister Benjamin Netanyahu bekreftet samtidig at Israel hadde forpliktet seg til å følge reglene og kravene som EBU stilte i forbindelse med konkurransen. Netanyahu siktet blant annet til beslutningen om å skille ut kringkasteren Kans nyhetsdivisjon i et eget selvstendig selskap. Et av kravene for å bli fullverdig EBU-medlem er at medlemskringkasterne har sin egen nyhetsavdeling. Først i desember 2018 ble Kan et fullverdig EBU-medlem.
Et annet EBU-krav var en økonomisk garanti på 12 millioner euro, som skulle betales innen 1. august 2018. Midlene skal blant annet dekke planleggingskostnader samt utgifter til sikkerhet under arrangementet. Vertskringkasteren ba den israelske regjeringen om en bevilgning for å kunne betale garantien til EBU, men regjeringen mente Kan måtte dekke garantien av egne midler. Til slutt gikk regjeringen med på å innvilge et lån til Kan, slik at kringkasteren kunne betale den påkrevde garantien. Kan gikk imidlertid ikke med på låneforslaget, og deretter fulgte en intens tautrekning mellom kringkasteren og regjeringen for å komme frem til en endelig avtale. EBU forlenget garantifristen til 14. august, og kom partene frem til en løsning som sikret at Kan kunne betale garantien på 12 millioner euro. Mot slutten av august var antall kandidater skåret ned til tre byer: Jerusalem, Tel Aviv og Eilat, og 30. august bekreftet konkurransesjef Jon Ola Sand at Eilat var ute av konkurransen.

Tel Aviv velges som vertsby

Den endelige avgjørelsen om vertsby kom 13. september, da EBU og Kan offentliggjorde at konkurransen skulle arrangeres i Tel Aviv, Israels nest største by. Ifølge EBU hadde Tel Aviv presentert et «kreativt og overbevisende tilbud på alle de påkrevde områdene». Semifinalene og finalen ble holdt i Paviljong 2 i Expo Tel Aviv, mens artistenes green room lå i Paviljong 1. Paviljong 2 har plass til cirka 9600 publikummere, men en del av sitteplassene ble fjernet for å få plass til scene og teknisk utstyr. Paviljong 1 har plass til mellom 2000 og 3000 publikummere. Semifinalene ble arrangert tirsdag 14. og torsdag 16. mai, og finalen lørdag 18. mai 2019.

Logo og slagord

Slagordet for konkurransen ble offentliggjort 28. oktober 2018. Konkurransens slagord var Dare to Dream («våg å drømme»), og handlet om inkludering, mangfold og enhet, sa konkurransesjef Jon Ola Sand. Logoen og og konkurransens grafiske uttrykk ble presentert 8. januar 2019. Logoen består av tre triangler som danner en gullstjerne når de legges oppå hverandre. Vertskringkasteren Kan uttalte at triangelet er en av de eldste figurene i verden og finnes i kunst, musikk og natur, og at den representerer sammenheng og kreativitet. Stjernen henspilte på stjernehimmelen, og at «fremtidens stjerner skal komme sammen i Tel Aviv». Slagordet var utarbeidet av det israelske selskapet Awesome Tel Aviv, mens Studio Adam Feinberg laget logen.

Andre begivenheter

I tillegg til de to semifinalene og finalen var det flere andre tilstelninger i Tel Aviv under Eurovision-uken. Den faste Eurovision-landsbyen, Euro Village, var konkurransens offisielle festivalområde for besøkende, fans og delegasjoner. Landsbyen lå i Charles Clore-parken i Tel Aviv, og her ble det holdt en rekke konserter og konkurranser i dagene før finalen.
Den offisielle åpningsseremonien, Orange Carpet Event, ble arrangert på Habima-plassen sentralt i Tel Aviv søndag 12. mai. Under åpningen gikk artistene og delegasjonene opp løperen før de ankom åpningsfesten. Der ble alle deltakerne ønsket velkommen av Tel Aviv-ordfører Ron Huldai, direktør i Kan, Eldad Koblenz og sjefsansvarlig Jon Ola Sand fra EBU.

Programledere

25. januar offentliggjorde Kan at sendingene skulle ledes av fire programledere: supermodellen Bar Refaeli, programlederen og tv-produsenten Erez Tal, programlederen Assi Azar og YouTube-eren og tv-personligheten Lucy Ayoub. Tal og Refaeli var hovedprogramledere, mens Azar og Ayoub var programledere i green room.

Sendingene

De tre sendingene startet klokken 21.00 sentraleuropeisk sommertid, klokken 22.00 israelsk sommertid. Semifinalene varte i cirka 2 timer og 10 minutter, mens finalen varte i 4 timer og 11 minutter.

Første semifinale

Den første semifinalen tirsdag 14. mai ble åpnet av fjorårsvinner Netta Barzilai som fremførte vinnerlåten «Toy». 17 land deltok i semifinalen, og de ti landene som fikk flest stemmer, kvalifiserte seg til finalen. Resultatet ble avgjort av stemmene til seerne og fagjuryene i de 17 landene – i tillegg til Frankrike, Israel og Spania som stemte og fremførte sine bidrag i denne semifinalen. I pausen før avstemningen opptrådte også Dana International som vant for Israel i 1998 med «Diva». Følgende ti land kvalifiserte seg til finalen: Australia, Estland, Hellas, Hviterussland, Island, Kypros, San Marino, Serbia, Slovenia og Tsjekkia.

Andre semifinale

18 land deltok i semifinalen torsdag 16. mai, og ti av dem kvalifiserte seg til finalen basert på stemmene til seere og fagjuryer i deltakerlandene – i tillegg til Italia, Storbritannia og Tyskland som fremførte sine bidrag og stemte i denne semifinalen. I pausen før resultatet ble avslørt, opptrådte Shalva Band med sangen «Million Dreams». Den såkalte mentalisten Lior Suchard stilte også med et innslag før offentliggjøringen av finalistene. Følgende ti land kvalifiserte seg til finalen: Albania, Aserbajdsjan, Danmark, Malta, Nederland, Nord-Makedonia, Norge, Russland, Sveits og Sverige.

Finalen

Finalen lørdag 18. mai åpnet med en video der fjorårsvinner Netta fløy årets deltakere inn til Israel med konkurransesjef Jon Ola Sand som flygeleder på bakken. Videoen ble etterfulgt av en flaggparade i arenaen der alle de 26 deltakerlandene ble introdusert. Underveis i paraden opptrådte Dana International med vinnersangen sin fra 1998, «Diva», og deretter «Tel Aviv Ya Habibi». Deretter dukket Nadav Guedj opp med «Golden Boy», som han deltok med i Eurovision Song Contest 2015, mens Israels første Eurovision-deltaker, Ilanit, sang sitt bidrag fra 1973, «Ey sham». Deretter kom programlederne på scenen og ønsket velkommen før gjennomkjøringen av de 26 bidragene startet.

Pauseinnslag med Madonna

I pausen mellom sangene og avstemningen var det flere innslag. Blant annet stilte flere tidligere Eurovision-deltakere opp i en medley der de fremførte hverandres sanger: 2014-vinner Conchita Wurst sang «Heroes» av Måns Zelmerlöw. Han sang igjen «Fuego» som Eleni Foureira deltok med for Kypros i 2018. Hun opptrådte videre med «Dancing Lasha Tumbai» som Verka Serduchka sang for Ukraina i 2007. Verka Serduchka sang til slutt fjorårets vinnersang, «Toy». Nummeret ble avsluttet med at Gali Atari sang «Hallelujah», som hun vant med for Israel i 1979. Netta Barzilai fremførte deretter sin nyeste singel, «Nana Banana».
Popartisten Madonna opptrådte med to sanger – «Like a Prayer» og sin nyeste singel «Future» fra albumet Madame X som lanseres i juni. Den sistnevnte sangen fremførte hun med den amerikanske rapperen Quavo. 
Underveis i pausen før avstemningen fremførte også Idan Raichel låten «Bo’ee – Come to Me», og det ble vist en forhåndsinnspilt sketsj med skuespilleren Gal Gadot, samt et nummer med illusjonisten Lior Suchard.

Norges bidrag

Norge ble representert med låten «Spirit in the Sky» og gruppen KEiiNO som vant den norske finalen i Oslo Spektrum 2. mars.
Utdypende artikkel: Melodi Grand Prix 2019
Norge deltok i semifinale 2 som det 15. landet ut på scenen, og kvalifiserte seg til finalen. Gruppen KEiiNO består av Tom Hugo, Alexandra Rotan og rapperen Fred-René Buljo. Med seg hadde de Frode Vassel, Kine Ludvigsen Fossheim og Marianne Pentha som støttevokalister. Norge kvalifiserte seg til finalen etter å ha kommet på syvendeplass i semifinalen. I finalen hadde Norge igjen startnummer 15. I juryavstemningen kom Norge på 18. plass, men «Spirit in the Sky» vant telefonavstemningen med 291 poeng og endte på sjetteplass sammenlagt. Dette var Norges beste plassering siden 2013, og det var andre gang Norge vant en telefonavstemning i Eurovision Song Contest. Første gang var med Alexander Rybak og «Fairytale» i 2009. 
Norges delegasjonsleder var Stig Karlsen, mens Olav Viksmo-Slettan kommenterte sendingene for NRK1 og Ole Christian Øen finalen på P1. P3morgen hadde også en alternativ finalesending på NRK3 med Ronny Brede Aase, Silje Nordnes og Markus Neby som programledere. 2009-vinner og fjorårsdeltaker Alexander Rybak leste opp poengene til den norske juryen i finalen.

Avstemning

I både semifinalene og finalene ga alle deltakerlandene to sett med 1–8, 10 og 12 poeng: ett sett ut fra seernes telefonstemmer og ett sett fra en nasjonal fagjury, bestående av fem personer med tilknytning til musikkbransjen eller med særlige kunnskaper innen musikk og kultur. Stemmene fra semifinalene ble offentliggjort etter konkurransen. 
I finalen ble jurystemmene til de 41 deltakerlandene presentert på tradisjonell måte, land for land. Hvert deltakerland hadde en talsperson som via satellitt leste opp sin nasjonale jurys 12-poenger. Da jurystemmene var inne, ble seerpoengene fra alle 41 land slått sammen og lest opp av programlederne. Fra 2016–2018 ble seerpoengene lest opp fra sisteplass til førsteplass ut fra telefonavstemningen. I 2019 ble dette endret, og seerpoengene startet med landet som hadde fått færrest poeng fra juryene og ble avsluttet med landet har fått flest jurypoeng. Dette ble gjort for å bevare spenningen helt til siste slutt. Konkurransesjef Jon Ola Sand fra EBU var oppsynsmann for avstemningen.
I juryavstemningen kjempet Sverige, Italia, Nederland, Russland – og overraskende Nord-Makedonia i teten. På finalekvelden så Sverige ut til å ha vunnet juryavstemningen med 239 poeng, kun 2 poeng foran Nord-Makedonia. Nederland kom på tredjeplass med 231 poeng og Italia på fjerde med 212 poeng. Resultatet ble imidlertid korrigert fire dager etter finalen, siden de hviterussiske jurypoengene ble avgitt feil. I realiteten vant Nord-Makedonia juryavstemningen med 247 poeng, mens Sverige ble nummer to. 
På finalekvelden – før Hviterusslands stemmer ble korrigert – lå Norge på 15. plass etter juryavstemningen med 47 poeng (18. plass og 40 poeng med korrigerte poeng). Da seerstemmene ble offentliggjort, fikk Norge hele 291 seerpoeng og gikk rett til toppen av tabellen. Men etter hvert gikk Russland, Sveits, Italia og Nederland forbi. Til slutt sto det mellom Sverige og Nederland. Men da Sveriges seerpoeng ble lest opp til slutt, fikk Sverige bare 93 poeng og endte til slutt på femteplass, tre poeng foran Norge. Nederlands «Arcade» med Duncan Laurence vant konkurransen med 498 poeng – etter å ha blitt nummer tre i juryavstemningen og nummer to i telefonavstemningen. Dette var Nederlands femte seier, og den første på 44 år – etter Teach-In og «Ding-a-dong» i 1975. Italia kom på andreplass med 472 poeng, Russland ble nummer tre med 370 poeng, Sveits nummer fire med 364 poeng, Sverige nummer fem med 334 poeng og Norge kom på sjetteplass med 331 poeng.

Favoritter og odds

Etter at alle bidragene var offentliggjort 9. mars, gikk Nederlands «Arcade» med Duncan Laurence opp som favoritt til å vinne konkurransen, ifølge spillselskapene. På plassene bak fulgte Russlands «Scream» med Sergej Lazarev, Sveits' «She Got Me» med Luca Hänni, Sveriges «Too Late for Love» med John Lundvik, Italias «Soldi» med Mahmood og Islands «Hatrið mun sigra» med Hatari. Norges «Spirit in the Sky» med KEiiNO lå rundt en tiendeplass på oddslistene i ukene før konkurransen. 
I løpet av Eurovision-uken var det flere endringer i oddsen, men Nederland forble hele veien den store forhåndsfavoritten. På finaledagen lå nederlandske «Arcade» helt i topp med 47 prosents vinnersannsynlighet. På plassene bak fulgte Australia og Kate Miller-Heidkes «Zero Gravity», Sveits, Sverige og Italia på en femteplass. Før sin semifinale lå Norge nede på en 15. plass, men klatret til en niendeplass på oddslistene på finaledagen.

Den norske fagjuryen

Hvert land hadde en fagjury med fem medlemmer som utgjorde 50 prosent av landets stemmer. Den norske juryen besto av: gitarist og produsent Knut Bjørnar Asphol (juryleder), musikkprodusent Finn-Ulrik Berntsen, artist Jenny Jenssen, artist og Idol-deltaker Kamilla Wigestrand og sangeren Maiken Stølan Kroken. I finalen ga juryen 12 poeng til Tsjekkias Lake Malawi og «Friend of a Friend», mens norske seere hadde Sverige på topp, etterfulgt av Island, Nederland og Italia.

Seertall

Til sammen fulgte 182 millioner tv-seere de tre sendingene, en nedgang på 4 millioner seere fra året før, men på linje med 2017. I vertslandet Israel fulgte 1,3 millioner seere finalen på Kan 11, en økning fra året før, da landet vant konkurransen. I vinnerlandet Nederland fulgte 4,5 millioner seere finalen på NPO 1, det høyeste seertallet på fem år. Kanalene som sendte finalen, hadde en gjennomsnittlig markedsandel på 36,7 prosent – over dobbelt som mye som en ordinær lørdagskveld. I aldersgruppen 15–24 år var markedsandelen for finalen 45,3 prosent, fire ganger mer enn en ordinær lørdagskveld.
I Norge var seertallet omtrent som fjoråret: 1 247 000 seere fulgte finalen på NRK1, tilsvarende en markedsandel på 81 prosent. Dette var noe ned fra fjorårets 1 370 000 seere og en markedsandel på 84 prosent.

Deltakende land

41 deltok i konkurransen: De samme landene som året før, unntatt Bulgaria som trakk seg av økonomiske årsaker, og Ukraina som trakk seg etter problemer med å finne en representant for landet. Seks land var direktekvalifisert til finalen 18. mai: vertslandet Israel og de fem store økonomiske bidragsyterne Frankrike, Italia, Spania, Storbritannia og Tyskland. De øvrige 35 landene ble fordelt på hver av de to semifinalene.

Andre land

For å kunne delta i Eurovision Song Contest, må et land ha en allmennkringkaster med et aktivt medlemskap i Den europeiske kringkastingsunion. Men et land kan også få delta gjennom en spesialinvitasjon, slik tilfellet er med Australia. I tillegg til landene som oppfyller kravene til deltakelse, var også flere andre land inne i bildet med tanke på en deltakelse i 2019.

Reaksjoner på Jerusalem som mulig vertsby

Et eventuelt valg av Jerusalem som vertsby ble møtt med kritikk og protester på grunn av byens historiske betydning og politiske status. Både Palestina og Israel anser Jerusalem som sin hovedstad, og Israel mener byen er det naturlige stedet å holde finalen. Spørsmålet om Jerusalems status har blitt ytterligere betent etter at USAs president Donald Trump i desember 2017 kunngjorde at han anerkjenner Jerusalem som Israels hovedstad. Beslutningen vakte store protester i Midtøsten. 
Historieprofessor ved Universitetet i Oslo, Hilde Henriksen Waage, kalte Eurovision-seieren for en «stor politisk seier for Israel» og anså det som sikkert at Israel ville velge Jerusalem som vertsby. I Norge reagerte også Palestinakomiteen på at Israel skal arrangere konkurransen: «Det er skremmende at Eurovision Song Contest-instituttet tydelig velger å ignorere realitetene i det som skjer på bakken i Israel og Palestina nå», sa nestleder Øystein Grønning. Torstein Dahle, leder for organisasjonen Ship to Gaza Norge, mente et annet land burde arrangere konkurransen, mens partiet SV krevde at norske myndigheter skulle gi beskjed til EBU om at «det ikke er greit å arrangere finalen på okkupert jord i Jerusalem, og at Israel må arrangere den et annet sted».

Krav om boikott

Også i andre land kom det reaksjoner etter den israelske seieren. Vänsterpartiet i svenske Malmö mente konkurransen ikke burde finne sted i Israel, og at EBU måtte boikotte Israel. Dublins tidligere ordfører Mícheál Mac Donncha, som har innreiseforbud til Israel på grunn av sin støtte til BDS-bevegelsen, tok til orde for at Irland skulle trekke seg fra konkurransen i 2019, siden den finner sted i Israel. Også tilhengere i den britiske gruppen «We Support Jeremy Corbyn», krevde at Storbritannia skulle trekke seg fra konkurransen.
På Island ble det startet en underskriftskampanje i mai 2018 for å få kringkasteren RÚV til å trekke Island fra konkurransen, og flere toneangivende artister og kjendiser oppfordret folk til å signere. Bakgrunnen for kampanjen var at israelske soldater like før hadde skutt mot demonstranter på Gazastripen, noe som førte til at 60 personer ble drept og flere tusen skadet. Underskriftskampanjen samlet over 25 000 stemmer, tilsvarende 7 prosent av landets befolkning. En stor andel av signaturene kom imidlertid fra utlandet. RÚVs programdirektør Skarphéðinn Guðmundsson, understreket også at Island «høyst sannsynlig» ville delta i Israel, til tross for protestene. I september bekreftet RÚV at Island var blant deltakerne.

Politiske protester under nasjonale finaler

Som en del av Boycott, Divestment and Sanctions-kampanjen mot Israel, fant det sted politiske protester og aksjoner mot flere nasjonale finaler i opptakten til konkurransen. Politiske motstandere holdt markeringer under de nasjonale finalene i Spania, Danmark og Norge med flyveblader og plakater der de krevde at landene måtte trekke seg fra konkurransen i Israel.
Sterkest var protestene i Frankrike, der flere av artistene mottok drapstrusler for å delta i den franske finalen. En Israel-demonstrant klarte også å ta seg opp på scenen under den andre semifinalen av Destination Eurovision 19. januar 2019. På scenen holdt han opp en plakat som oppfordret til boikott, siden konkurransen skulle finne sted i Israel. Hendelsen førte til at EBU sendte et brev til alle deltakende kringkastingsselskaper der de oppfordret kringkasterne til å ta alle forholdsregler for å unngå lignende hendelser.

Utfordringer med billettsalget

Etter flere forsinkelser ble billettene lagt ut for salg 28. februar 2019. Billettprisene var langt høyere enn tidligere; en finalebillett alene kostet rundt 3000 norske kroner, mens en billettpakke for fansen lå oppimot 10 000 kroner – noe som fikk flere fans til å reagere. 3. mars ble billettsalget midlertidig stoppet etter at kringkasteren Kan oppdaget at en stor gruppe billetter var kjøpt opp og videresolgt til israelske idrettsledere og bekjente av vertene. En ny gruppe med billetter ble lagt ut for salg i april, men et par uker før finalen var fremdeles flere tusen billetter til semifinalene og generalprøvene fortsatt ikke solgt. For å få fylt opp setene, besluttet Kan å gi bort gratisbilletter til israelere som bor innen 40 kilometer fra Gazastripen – som et uttrykk for «støtte og takknemlighet» overfor innbyggerne i området som følge av flere rakettangrep i tiden før.

Sikkerheten under konkurransen

På grunn av midtøstenkonflikten har det jevnlig vært trefninger mellom palestinere og israelere. Etter flere rolige år, avfyrte Hamas flere missiler mot nordre Tel Aviv i mars 2019. Et av missilene traff et sivilt bolighus og såret syv personer. Israels forsvar svarte med å bombe flere mål på Gazastripen. Omtrent samtidig kunngjorde USAs president Donald Trump at han anerkjenner Golan som israelsk territorium. Israel har okkupert Golan siden 1967, men verdenssamfunnet – inkludert FN – anerkjenner ikke Golan som israelsk territorium. Trumps kunngjøring skapte protester flere steder, særlig i Syria som Golan tidligere tilhørte. Oppblussingen av midtøstenkonflikten, kombinert med høye billettpriser, gjorde at flere fans og tilreisende ikke dro til Tel Aviv. Den norske Grand Prix-klubben meldte at kun en tredel av medlemmene som vanligvis reiser til Eurovision, kom til å dra til Israel. Også Eurovision-delegasjoner, inkludert EBU, vurderte sikkerhetssituasjonen ekstra nøye. Konkurransesjef Jon Ola Sand sa til Aftenposten at EBU så alvorlig på oppblussingen av konflikten og fulgte situasjonen tett «gjennom våre egne sikkerhetseksperter, israelske myndigheter og den israelske kringkasteren». Sand understreket at han var sikker på at konkurransen ville holdes i Tel Aviv, men la til: «Vi har alltid en plan B, men jeg vil ikke si at vi har en fullgod erstatter for Eurovision i Tel Aviv. Det er der vi ønsker å være, og det er det vi jobber ut ifra.»
Noen dager senere, 1. april, innstilte israelsk politi arbeidet med å gjennomsøke arenaen, scenemateriell og teknisk utstyr for bomber og andre trusler. Årsaken var at politiet ikke hadde fått finansieringen de var lovet. Dette førte til at EBU sendte et krast brev til statsminister Benjamin Netanyahu, der de ba om at finansieringen øyeblikkelig måtte komme på plass. Hendelsen var en av flere lignende hendelser der det hadde vært strid om finansiering, noe EBU kommenterte i brevet: «Det er allerede irriterende nok at det de siste månedene har vært konstante diskusjoner om hvem som skal betale for hva når det gjelder eksterne sikkerhetstiltak rundt Eurovision Song Contest». Det krasse brevet førte til at statsminister Benjamin Netanyahu og hans regjering ryddet opp i situasjonen og sørget for finansieringen til politiet. Bombesøket ble dermed påbegynt dagen etter.

Ukraina trakk seg

Ukraina var det 42. påmeldte landet til konkurransen, men trakk seg 27. februar 2019 etter problemer med å finne en representant for landet. Ukraina arrangerte sin nasjonale finale Vidbir 23. februar 2019 der artisten Maruv vant med «Siren Song». Like etter seieren sådde imidlertid kringkasteren UA:PBC tvil om Maruv skulle få representere landet. Dette skyldtes at hun hadde hatt en rekke konserter og opptredener i Russland, et land Ukraina er i politisk konflikt med. Kringkasteren krevde at artisten skrev under en kontrakt som blant annet forbød henne å opptre i Russland, overdra sangrettighetene til et annet plateselskap og dekke alle deltakerkostnadene selv. Maruv nektet å underskrive avtalen, og to dager etter finalen kunngjorde UA:PBC at Maruv ikke skulle få representere Ukraina i Eurovision Song Contest. Artistene som kom på andre- og tredjeplass i Vidbir ønsket heller ikke å stille opp, og 27. februar trakk Ukraina seg fra konkurransen. Dette var Ukrainas andre fravær siden debuten i 2003.

Sabbat og religiøse krav

14. mai 2018 krevde Yaakov Litzman, leder for det ultraortodokse partiet Agudat Yisrael og Israels vise-helsemininster, at Israels offentlige kringkastingsselskap måtte sørge for å overholde sabbaten under konkurransen i 2019. Den jødiske sabbaten er en hviledag som strekker seg fra solnedgang fredag til solnedgang lørdag, noe som ville ha gjort det umulig å avholde prøver og den viktige jurygeneralprøven fredag kveld. Selve finalen starter klokken 22.00 israelsk tid, og ville ikke ha blitt rammet av et eventuelt sabbat-krav. Lignende krav kom også i forkant av konkurransen i 1999, da produsentene gjorde flere grep i siste liten for å overholde sabbaten. Blant annet ble ikke prøvene under sabbaten filmet. Siden da har arrangementet vokst til tre sendinger og over 40 deltakere, noe som gjør en lignende løsning som i 1999 uaktuell. Styreleder for Eurovision-komitteen i EBU, Frank-Dieter Freiling, var klar over problemstillingen og tok saken opp med den israelske kringkasteren. Prøver og øvelser gikk til slutt som normalt under sabbaten; den eneste dagen uten prøver var Israels minnedag Jom Hazikaron, som i 2019 falt på 8. mai. Israelske myndigheter skrev ut over 2000 tillatelser som gjorde det mulig for jøder å jobbe med Eurovision under sabbaten. Rabbinere og den ultraortodokse partialliansen United Torah Judaism reagerte på dispensasjonene under sabbaten og avlyste et planlagt regjeringsforhandlingsmøte med Likud i protest. I Jerusalem demonstrerte ultraortodokse jøder dagen før finalen, og israelske sikkerhetsstyrker pågrep flere demonstranter.
Shalva Band, som opptrådte i pausen under semifinale 2, trakk seg fra den israelske nasjonale finalen av samme årsak. Dersom de hadde blitt Israels representanter, ville den religiøse gruppen ha måttet delta under generalprøven fredag kveld og dermed brutt sabbaten.

Tekniske problemer under showene

Under den første semifinalen opplevde Kan et dataangrep fra ukjente hackere som påvirket direktestrømmingen over internett. Hackerne klarte en kort periode å vise anti-israelske budskap i strømmen, blant annet: «Israel er ikke trygt, bare vent og se», og «Fare for rakettangrep, søk dekning». Hendelsen ble gransket av EBU, og Kan kunngjorde at problemet ble ordnet raskt, og at få hadde sett hackernes meldinger på skjermen. Dataangrepet rammet kun strømmingen over internett, ikke tv-signalene til tv-kanalene som sendte showet.
Flere tv-kanaler i Europa melde imidlertid fra om ulike tekniske utfordringer under kringkastingen av semifinale 1. Nederland og Nord-Makedonia mistet tidvis kontakten med sine kommentatorer, mens den polske kringkasteren TVP måtte erstatte sin kommentator i Tel Aviv med en person i Warszawa. Tyskland og Storbritannia mistet signalet på tampen av sendingen, mens France Télévisions opplevde lydproblemer under Portugal og Belgias opptredener.

Problemer under Norges juryprøve

Under Norges juryprøve i kvelden før finalen, ble Keiino rammet av tekniske problemer. Bildet gikk i svart to ganger, og da bildet kom tilbake, var en kameramann i bildet. NRK klaget hendelsen inn for EBU og ba om at KEiiNO måtte få opptre på nytt foran juryene. EBU avviste imidlertid klagen.

Hviterusslands jury

Noen timer før finalen 18. mai bekreftet Den europeiske kringkastingsunion (EBU) at den hviterussiske juryen hadde blitt diskvalifisert fra å stemme i finalen. Årsaken var at flere av jurymedlemmene hadde avslørt hvem de stemte på i semifinale 1, noe som er brudd på reglene. I stedet ble de hviterussiske jurypoengene i finalen avgitt basert på et aggregert resultat godkjent av EBU. I finalen ga Hviterussland sine 12 jurypoeng til Israel – det eneste landet som ga Israel jurypoeng. Flere fans mente de hviterussiske poengene ble gitt «bakvendt», altså at sisteplassen i det aggregerte resultatet fikk 12 poeng, nest sisteplass fikk 10 poeng, og så videre. Fire dager etter finalen bekreftet EBU at dette var tilfelle. Feilen skyldtes en «menneskelig svikt», og feilen ble korrigert. Jon Ola Sand sa i forkant av juryavstemningen at de hadde et gyldig resultat, men resultatet ble altså endret senere. Det korrigerte resultatet fikk ingen innvirkning på topp fire, men Sverige gikk opp fra sjette- til femteplass, på bekostning av Norge. Det var også flere store endringer i resultatene fra 7. til 25. plass.
Hviterusslands «jurypoeng» hadde heller ingen poeng til nabolandet Russland. Den hviterussiske musikkprodusenten Viktor Drobysj mente dette skadet forholdet mellom Hviterussland og Russland, og uttalte at han kom til å saksøke EBU for de beregnede jurypoengene. I det korrigerte resultatet ga Hviterussland imidlertid 1 poeng til Russland.

Stemmekrøll for jurymedlemmer

Etter at de detaljerte jurystemmene ble offentliggjort, kom det frem at to av dommerne kan ha rangert bidragene motsatt av det de skulle. I semifinale 1 hadde den tsjekkiske dommeren Jitka Zelenková rangert Portugal som sin favoritt og Slovenia på sisteplass – helt motsatt av resten av de tsjekkiske dommerne som alle hadde Slovenia på topp og Portugal sist. I finalen endret Zelenkovás rangering seg fullstendig, da hun plutselig hadde Slovenia på sjetteplass. Hverken Zelenková, den tsjekkiske kringkasteren Česká televize (ČT) eller EBU har bekreftet at hun rangerte sangene motsatt av det hun skulle. Dersom hun har gjort dette, ville Polen ha kvalifisert seg til finalen i stedet for Hviterussland. Den svenske dommeren Lina Hedlund ser også ut til å ha gjort samme feil. I semifinalen hadde hun Nederland og Sveits på sisteplass, men i finalen hadde hun plutselig rangert dem på topp. Hverken Hedlund, Sveriges Television (SVT) eller EBU har kommentert hendelsen.
Det samme skjedde i 2016, da den danske dommeren Hilda Heick misforsto poengsystemet og rangerte sangene motsatt av hva hun skulle. Bommerten gjorte at Ukraina fikk 12 poeng fra Danmark i stedet for Australia.

Postkort fra Golanhøydene og Øst-Jerusalem

I sendingene introduseres hvert av bidragene med en såkalt postkort-video, en kort introduksjonsvideo, der den respektive artisten eller artistene danser sammen med israelske dansere på ulike steder i Israel. Noen av postkortene var imidlertid spilt inn i Øst-Jerusalem og Golanhøydene som er okkupert av Israel. FN anerkjenner ikke disse stedene som en del av Israel. Bruken av de okkuperte områdene i postkortene møtte kritikk fra flere hold. Professor i religionsvitenskap Dag Øistein Endsjø kritiserte også bruken og stilte spørsmål ved om EBU, artistene selv og fjernsynsselskapene de representerer, var klar over bruken av de okkuperte områdene før sending av finale og semifinaler.

Pro-palestinske protester og reaksjoner

Under finalen var det flere tilfeller av protester knyttet til Israel-Palestina-konflikten. På slutten av Madonnas pausenummer, snudde to av danserne hennes seg mot publikum; den ene med et israelsk flagg på ryggen, den andre med et palestinsk flagg på ryggen. Danseren med det palestinske flagget på ryggen, var norske Mona Berntsen. Opptrinnet fikk ingen konsekvenser for henne, men Berntsen ble stående i avhør på Ben Gurion-flyplassen i 90 minutter som følge av hendelsen. Flagg-stuntet var ikke klarert med EBU eller Kan, og EBU ga Madonna beskjed om at konkurransen skal være en ikke-politisk hendelse. 
Islands deltakere Hatari holdt også opp palestinske flagg da de mottok seerpoengene i avstemningen. Produsentene kuttet raskt bildet, og stuntet ble møtt med piping og buing fra publikum i salen og kritikk i israelsk presse. Den islandske delegasjonslederen og kringkasteren RÚV sa de ikke visste om hendelsen på forhånd, men EBU varslet at hendelsen kan få konsekvenser for Island. En avgjørelse om en eventuell straff blir tatt under et EBU-møte i juni. Island ble bøtelagt, botens omfang er ukjent. Som en reaksjon på hendelsen tildelte også bakkepersonellet på Ben Gurion-flyplassen bandmedlemmene i Hatari «de dårligste setene» på sitt fly da de skulle sjekke inn to dager etter finalen.
Parallelt med finalen i Tel Aviv arrangerte palestinere en alternativ fire timer lang konsert, Globalvision, i Betlehem, Haifa, London og Dublin. Målet med protestkonserten var ifølge arrangørene å minne folk om konflikten mellom Israel og palestinerne. De norske artistene Unni Wilhelmsen, Sofian Benzaim og Nosizwe deltok i konserten i Betlehem.

Andre utmerkelser

I tillegg til det offisielle vinnertrofeet, deles det ut flere priser og utmerkelser i forbindelse med konkurransen. Blant dem er den offisielle Marcel Bezençon Awards og den fan-baserte Barbara Dex Award. I tillegg holdt de internasjonale Grand Prix-klubbene, OGAE, en avstemning over sine favorittlåter i forkant av konkurransen.