Middelalderens allegori

Middelalderens allegori var et vitalt element i syntesen av de bibelske og de klassiske tradisjoner i hva som skulle bli kjent som middelalderens kultur. Menneskene i middelalderen trakk bevisst fra den kulturelle arven fra antikken for å forme institusjoner og ideer. Allegorien var i middelalderens litteratur og kunst den fremste drivkraften for syntesen og den omformede fortsettelsen av den antikke verden og den «nye» kristne verden. Menneskene i middelalderen anså ikke at det var et brudd mellom dem selv og deres klassiske forfedre som dagens moderne iakttagere ser. Isteden så middelalderens mennesker en fortsettelse mellom seg selv og antikken, og brukte allegorien som en synteserende kraft eller virkemiddel som brakte det hele sammen.

Definisjon på allegori

Allegorien (å tale, å si noe gjennom å si noe annet) er en form for utvidet metafor hvor objekter og figurer (personer) innenfor en fortelling er lik den mening som ligger utenfor fortellingen i seg selv. De allegoriske figurer eksisterer samtidig på to meningsnivåer – den litterære, som figurer i fortellingen, og, på det symbolske nivået, der figurens mening står utenfor fortellingen i seg selv. Således representerer allegorien en dualistisk, tosidig interesse: i hendelsene, i figurene, og i scenen og stedet for fortellingen, og ikke minst i ideene som de representerer.
Middelalderens allegori kan være personifiseringen av abstrakte kvaliteter eller dyder, som Grådighet, Sannhet, Misunnelse, Skjønnhet og andre. Det kan være personifiseringen av hendelser, som Døden; eller en annen form for abstraksjoner: Una i Bok I av Edmund Spensers Faerie Queene (1590) er den eneste sanne kirke. Allegorien kan være brukt for å representere en historisk figur, eksempelvis er Piers Plowman i diktet av samme navn Jesus Kristus selv, Gloriana i Faerie Queene er dronning Elizabeth I av England. Det kan også være en kategori for menneskelig egenskaper, i Roseromanen er den opphøyde kvinne en roseknopp.
Figurer, hendelser og omgivelser kan være historiske, fiktive eller fantastiske, men de representerer alltid meninger uavhengig av den handling som blir beskrevet på det overflatiske nivå i fortellingen. På overflaten handler Roseromanen om en ung mann som kommer inn i en vakker, lukket hage; Piers Plowman handler overfladisk sett om en bonde som leder en gruppe mennesker på søken etter en adelsmann. Det allegoriske dramaet Enhver (hollandske Elckerlijc, engelske Everyman) fra 1400-tallet handler dypest sett om moralske spørsmål, men overfladisk sett om en mann på en reise og de mennesker han møter. I Bok I av Faerie Queene forteller om en ridder som dreper en drage og redder en prinsesse, men på det allegoriske nivået er det første nivået om en elskovslengtende manns anstrengelser for å vinne sin kvinne, mens de andre nivåene handler om en kristens plikter og måter å oppnå frelse.
Den enkleste form for personifisering, som snakkende dyr, er ikke en allegori i seg selv ettersom allegorien må symbolisere abstrakte kvaliteter, og at hendelsene som blir fortalt må bringe med seg en sammenhengende og logisk budskap som angår disse abstraksjonene. Allegorien handler ofte om, skjønt ikke alltid, om de store spørsmål i tilværelsen: liv og død, frelse og fordømmelse. Allegorien kan derimot også bli brukt i ren satirisk hensikt.
En god karakteristikk av allegorien gir H. J. Thue: «I allegorien må hvert ledd i bildet ha et tilsvarende ledd i motbildet som det skal fremstille; intet har betydning uten forsåvidt det representerer noe annet. Man kan sammenligne en allegorisk diktning med en oversettelse av et skrift fra et annet språk i et annet; skjønt ordene klinger annerledes i oversettelsen enn i originalen, så blir begges betydning såvel i der helhet som i deres enkeltheter den samme.»

Senantikken

Før 400-tallet oppsto tradisjonen med allegoriske fortolkninger. Det skjedde i en tid da retorisk trening var vanlig og hvor klassikernes mytologi var  vanlige i lærebøker og greske og romerske templer var fortsatt synlige i bybildet. Dette var også den tiden da de nye religioner (først og fremst kristendommen) var i støpeskjen og tok opp i seg eller forkastet hedenske elementer. Et av disse elementene var allegoresis, studiet og tolkningen av allegorier.
Det var i denne perioden at de første ren, frittstående allegoriske verker ble skrevet, blant annet av en romersk, kristen poet ved navn Aurelius Prudentius Clemens kalt for Psychomachia (Sjelekrigen). Handlingen besto av personifiserte «gode» dyder som Håp, Nøkternhet, Kyskhet, Ydmykhet og andre som ble satt opp mot de «onde» dyder som Stolthet, Hedenskap, Griskhet og andre. Personene var kvinner ettersom abstrakte konsepter på latin var alltid i hunkjønn. En uvitende leser vil således se verket som en bokstavelig fortelling om mange rasende kvinner som slåss med hverandre ettersom forfatteren Prudentius ikke ga noen kontekst eller forklaring på allegorien.
I den samme perioden, tidlig på 400-tallet, kom tre andre betydelige forfattere med allegoriske emner: Claudius Claudianus, Ambrosius Theodosius Macrobius, og Martianus Capella. Vi vet lite om disse senantikke forfatterne, om de var kristne eller ikke, men vi vet at de formidlet lærebøker i allegorisk form, hovedsakelig gjennom personifisering og som senere ble en standard i middelalderens læremetoder.
Claudians først verk In Rufinum var et angrep mot den hensynsløse Rufinus og ble senere en modell for 1100-tallets Anticlaudianus, en velkjent allegori for hvordan man skulle være en rettskaffen mann. Foruten hans Voldtekten av Prosperpine som var et litani av mytologiske allegorier, personifiseringer og kosmologiske allegorier. Macrobius skrev Kommentar til Scipios drøm og skaffet således middelalderen tradisjonen av yndet emne, den allegoriske tolkningen av drømmer. Martianus skrev Ekteskapet til Filologi og Merkur, tittelen viser til den allegoriske forening av intelligent læring ved kjærligheten til bokstavene. Verket inneholdt korte avhandlinger om de «syv frie kunstarter» (grammatikk, retorikk, dialektikk, geometri, aritmetikk, astronomi og musikk) og ble således en standard tekstbok som hadde stor påvirkning på lærere og studenter gjennom hele middelalderen.
Kanskje den mest innflytelsesrike forfatteren fra senantikken var Boëthius som med sitt verk Filosofiens trøst introduserte den personifiserte «Fru Filosofi», en kilde til tallrike senere etterlignere, som «Fru Lykke» og andre personifiseringer.

Tidlig middelalder

Etter Boëthius eksisterer det ikke noe kjent allegorisk verk før på 1100-tallet og selv om allegorisk tenkning og elementer og kunstverk var i overflod i denne perioden var det ikke før høymiddelalderens universitas (latin helhet = universitet = læresteder) vokste fram at betydelig og vedvarende allegorisk litteratur igjen ble vanlig.