Zevs

Etymologi

Gudens navn i nominativ er Ζεύς, Zeús (/zdeús/). Det er avledet som følgende: i vokativ: Ζεῦ, Zeû; akkusativ: Δία, Día; genitiv: Διός, Diós; dativ: Διί, Dií. Diogenes Laertios siterte Ferekydes fra Syros i stavingen av navnet som Ζάς.
Zevs er den greske videreføringen av *Di̯ēus, navnet på den urindoeuropeiske guden for himmelen i dagslys, også kalt for Dyeus ph₂tēr («Himmelfaderen»). Guden er kjent under dette navnet i den indiske diktsamlingen Rigveda (vedisk sanskrit Dyaus/Dyaus Pita), latin (sammenlign Jupier, fra Iuppiter, avledet fra urindoeuropeiske vokativ *dyeu-ph₂tēr), avledet fra rotordet *dyeu- («å skinne», og i dets mange avledninger, «himmel, gud»). Beslektet er også det nordiske gudenavnet Ty (Týr) fra germanske Ziu, Tiw, Tiwaz, urindoeuropeiske *Tīwa-, og som likeledes er det eneste norrøne gudenavn som representerer et opprinnelig indoeuropeisk grunnord som kan bety «dag» eller «himmel». Ty er derfor sannsynligvis en yngre variant av indoeuropeisk himmelgud, selv om mange av hans funksjoner og betydning ble i jernalderen overtatt av Tor (Þórr), som tordengud, og Odin, som fryktinngytende krigsgud.
Zevs er den eneste guddom i den olympiske gudeverden med et navn som har en slik gjennomsiktig indoeuropeisk etymologi.
De eldste attesterte formene av navnet er i mykensk gresk, di-we og di-wo, skrevet i stavelseskriften Linear B.

Zevs-kult

Olympia var hovedsenteret hvor alle grekere møttes for å vise ære og respekt for sin øverste gud. Feiringen foregikk på samme sted på Peloponneshalvøya hvert fjerde år, og under festivalen ble også de berømte atletiske lekene arrangert, forlenget til våre dagers Olympiske leker. Der var det også et alter for Zevs som var laget av asketre, ikke stein – og her samlet det seg rester fra ofrede dyr gjennom mange århundrer.
Alle større byer i den hellenistiske verden hadde helligdommer ved utkanten. Titlene nevnt over kunne bli funnet i et hvilket som helst tempel fra Lilleasia til Sicilia. Bestemte ritualer ble holdt i dagliglivet, eksempelvis som å ofre et hvitt dyr over et opphøyd alter. Samtidig kunne ulike byer ha Zevs-kulter som ble håndtert på ulikt vis.

Lokale Zevs-kulter

I tillegg til de panhellenistiske titler og konsepter listet ovenfor, kunne lokale kulter ha sine egne oppfatninger om gudenes konge.
På Kreta ble Zevs dyrket i et antall grotter ved Knossos, Idafjellet og Palaikastro. Fortellingene om Minos og Epimenides antyder at disse grottene en gang ble benyttet av konger og prester for å spå og tolke spådommer. På Kreta ble Zevs representert i billedkunsten som en langhåret ungdom heller enn som en moden voksen, og det ble sunget hymner til ho megas kouros (den store ungdom). Med kouretene, en ansamling av ekstatiske og bevæpnede dansere, voktet han over den omfattende militær-atletiske treningen og de hemmelige ritualene ved de kretiske paideia (lærested, et ord som har gått inn våre dagers Encyclopaedia).
Den hellenistiske skribenten Euhemeros skal ha kommet med en teori om at Zevs opprinnelig hadde vært en enekonge på Kreta og etter hans levetid hadde hans storhet langsomt blitt gjort om til en hellighet. Tekstene til Euhemeros er ikke bevart, men de første kristne skribentene omfavnet denne tankegangen med entusiasme.
I henhold til lokale kulter hadde Zevs sete på fjellet Lykaion («det skinnende fjellet»), den høyeste toppen på Arcadia, og samtidig er han forbundet med Lycaon («ulvemannen»), en merkelig kult med bisarre, kannibalistiske ritualer. Ifølge Platons Republikken kunne en bestemt klan samles på fjellet for ofre til Zevs Lykaios hvert åttende år, der innvollene fra en dødelig ble blandet sammen med innvollene fra et dyr. Den som spiste det menneskelige kjøttet skulle etter sigende bli forvandlet til en ulv og den eneste måten å bli menneske igjen på var å avholde seg fra å spise menneskekjøtt inntil den åtteårige syklusen hadde endt.
Selv om etymologien vitner om at Zevs opprinnelig var en himmelgud, har mange greske byer æret en Zevs som hadde tilholdssted under jorden. Athenerne og grekere på Sicilia æret Zevs Meilikhios («vennlig» eller «behagelig»), mens andre byer hadde Zevs Khthonios («jordlig»), Katakhthonios («under jorda»), og Plousios («rikdom-bringer»). Disse guddommene kunne bli visualisert på ulikt vis som slanger eller menneske. De kunne også motta offer av svarte dyr som ble nedsenket i dype grøfter eller hull i bakken, som guddommer som Persefone og Demeter, og som heroene i deres katakomber. Olympiske guder, derimot, mottok vanligvis hvite offerdyr på opphevet alter.
I noen tilfeller var ikke byene helt sikre på om den «daimon» som de ofret til var en hero eller en underjordisk Zevs. Helligdom ved Lebadaea i Boeotia kunne tilhøre heroen Trofonios eller til Zevs.

Zevs' orakler

Selv om de fleste orakler vanligvis var dedikert til Apollon, heroene, eller gudinner som Themis, var noen orakler dedikert til Zevs.

Orakelet ved Dodona

Zevs-kulten ved Dodona i Epirus, hvor det er gjort funn som viser religiøs aktivitet fra det 2. årtusen og framover, var sentrert rundt et hellig eiketre. Da det litterære verket Odysseen ble satt sammen ca. år 750 f.Kr. ble ritualene utført av barfotede prester kalt Selloi som lå på marken og observerte raslingen i løvet og greinene. På den tiden da Herodotos skrev om Dodona hadde kvinnelige prester kalt peleiadene («duer») erstattet de mannlige prestene.
Zevs' hustru ved Dodona var ikke Hera, men gudinnen Dione, hvis navn er en hunkjønnsutgave av «Zevs». Hennes status som en titaninne antyder at hun kan ha vært en mektig før-gresk guddom og kanskje den opprinnelige beboer av orakelet.

Orakelet ved Siwa

Orakelet ved Ammon ved Siwa-oasen i Egypt lå utenfor den greske verden fram til Aleksander den stores dager, men den dukket allerede opp i den greske bevissthet i den arkaiske tidsalder. Herodotus nevner konsultasjoner med Zevs Ammon i sine opptegnelser av den persiske krig. Zevs Ammon ble spesielt favorisert av Sparta, hvor et tempel til ære for ham eksisterte da den peloponnesiske krig ble utkjempet.

Andre Zevs-orakler

De ktoniske utgavene av Zevs, eller heroer, Trofonios og Amfiaraos har etter sigende begge gitt orakler ved kultsteder.

Zevs og fremmede guder

Zevs var ekvivalent til den romerske gud Jupiter og assosiert i sammensatte klassiske forestillinger med ulike guddommer som den egyptiske Ammon og den etruskiske Tinia. Sammen med Dionysus, absorberte han rollen som den øverste frygiske gud Sabazios i den sammensmeltede guddom kjent i Roma som Sabazius.

Fødsel

Faren til Zevs het Kronos og var hersker over universet. Han var redd  at en av sønnene skulle  ta makten fra ham. Derfor svelget han alle barna etter hvert som de ble  født. Da Zevs ble født, ville moren redde sønnen sin. Derfor pakket hun en stein inn i barneklærne og gav pakken til Kronos. Han trodde at det var det nyfødte barnet og slukte steinen. Barnet ble skjult i en grotte på Kreta. Da Zevs ble voksen, tvang han faren til å gulpe opp alle søknene sine. Disse hevnet seg ved å forvise faren, og Zevs ble himmelens hersker.

Zevs blir gudenes konge

Da Zevs ble voksen, tvang han Kronos til å gulpe opp sine brødre og søstre, i motsatt rekkefølge av svelgingen: først steinen, som ble plassert på Pytho under dalførene ved Parnassus som et tegn for de dødelige, deretter de øvrige barna. I noen versjoner ga Metis Kronos et brekkmiddel som tvang ham til å kaste opp barna, eller Zevs skar opp sin fars buk. 
Da Zevs hadde frigjort sine brødre og søstre, gikk han til kamp mot den eldre gudegenerasjonen titanene og drepte deres vokter Kampe. I takknemlighet ga kyklopene ham torden og tordenslaget eller lynet, som Gaia hittil hadde holdt skjult. Sammen med sine brødre og søstre, og alliert med gigantene, hekatoncheirerne og kyklopene, overmannet de Kronos og de andre titanene. De beseirede titanene ble kastet ned i den mørke underverden kjent som Tartaros.
Man kan se på denne striden mellom far og sønn om den guddommelige makt som en allegori for kampen mellom de etablerte før-grekiske folkene og de invaderende grekerne, og som grekerne gikk Zevs av med seieren. Deretter delte han makten med sin to brødre: Zevs hersket i himmelen, Poseidon i havet og Hades i underverdenen (de dødes sted). Jorden, Gaia, ble overlatt til dem i henhold til deres evner, noe som forklarer hvorfor Poseidon var «Jord-rysteren» (gud for jordskjelv) og Hades krevde menneskene når de døde.
Gaia var opprørt over hvordan Zevs hadde behandlet titanene, ettersom de var hennes barn. Etter at han hadde erobret tronen som gudenes konge, måtte han gå i kamp med noen av Gaias andre barn, monstrene Tyfon og Ekhidna. Han beseiret Tyfon og fanget ham under et fjell, men lot Ekhidna og hennes barn beholde livet for å være en utfordring for framtidige heroer.

Zevs og Hera

Zevs var Heras bror og ektefelle og den eneste grunnen til deres fellesskap var sønnen Ares, krigsguden, deres eneste barn sammen. Hera fødte imidlertid barn med andre menn, Hefaistos, Eileithyia og Hebe. Zevs' erobringer av nymfer og mytiske dødelige kvinner som ble stammødre til hellenistiske dynastier, er berømte. Olympisk mytografi har til og med kreditert ham for forbindelser med Demeter, Leto, Dione og Maia. Og med dødelige: Semele, Io, Europa og Leda. Se fullstendig liste på høyre side.
Mytiske anekdoter har beskrevet Hera som voldsomt sjalu over Zevs' amorøse erobringer og en uforsonlig fiende av Zevs’ elskerinner og deres barn med ham. En periode hadde en nymfe ved navn Ekko jobben med distrahere Hera med utrettelig kakling og snakking for å skjule hans sidesprang, og da Hera likevel oppdaget forbindelsen forbannet hun Ekko til å gjenta ordene for andre.
En fortelling beskriver hvordan Zevs lå med Mete, og deretter ble grepet av frykt for hva Hera kunne finne på når hun oppdaget dette. Zevs forvandlet Mete til en flue og slukte henne. Mete var allerede blitt gravid. Da tiden for fødselen kom, begynte Zevs å få voldsomme smerter i hodet, og tilkalte Hefaistos, som ble bedt av Zevs om å kløyve hodet hans. Ut av hodet hans kom Athene – fullt utvokst, i rustning og med våpen. Mete ble værende i magen hans, og det sies at hver gang Hera hørte at magen hans rumlet forlot hun rommet i raseri.

Zevs og menneskene

Zevs' forhold til menneskene var både ambivalent og komplekst. I noen gjengivelser av mytologien sies det at han skapte menneskene av myrene på øya Egina, som selskap for sin sønn Aiakos. En annen variant forteller at menneskene ble skapt samtidig som dyrene av Prometevs og Epimethevs. Den minst begavede av de to, Epimethevs, lyktes å gi alle gode attributter til dyrene, hvilket tvang Prometevs til å ta ilden fra gudene og gi den til menneskene. Under alle omstendigheter mislikte Zevs både Prometevs og menneskene for tapet av ilden, og han skapte til slutt kvinnen for å plage menneskene, se myten om Pandora.