Relasjoner mellom Norge og Israel

Relasjoner mellom Norge og Israel har eksistert siden Palestina-spørsmålet reiste seg i 1947, og mest sentralt i forholdet står Norges tilrettelegging for fredsforhandlinger mellom Israel og Palestinas frigjøringsorganisasjon med den påfølgende Oslo-avtalen i 1993. Norge var en forholdsvis sterk støttespiller til Israel de første tre tiårene, men på 1970- og 1980-tallet ble det sterkere fokus på palestinernes sak, noe som førte til at Norge inntok en langt mer kritisk holdning til Israel.

1945–1970

Norge var ett av de 37 landene som stemte for at Israel skulle taes opp i FN, og ved dette anerkjente Norge Israel som en suveren stat. En rekke politiske partier stilte seg den gang positive overfor Israel, spesielt Arbeiderpartiet, som hadde regjeringsmakten på den tiden. Arbeiderpartiets løsning på det såkalte jødeproblemet i perioden fra krigens endelikt og frem til høstperioden av 1946 var assimilering av jødene i de respektive europeiske landene. Dette var en ikke-sionistisk løsning, og de betraktet, i 1945, opprettelsen av en jødisk stat for å verken være mulig eller rettferdig. Dette setter seg imot partiets senere engasjement, som var pro-israelsk.
På grunn av Norges engasjement i Sør-Libanon spredte kunnskapen om konflikten seg til det norske folket. På denne tiden var Norge det klart mest pro-israelske av de tre nordiske landene, og gjennom 1950-tallet var det tett forbindelse mellom norske og israelske sosialdemokratiske regjeringspartier. I 1946 ble ideen om assimilering forkastet. AP-politikere som statsminister Einar Gerhardsen, utenriksminister Halvard Lange og partisekretær Haakon Lie hevdet at løsningen på jødeproblemet var å opprette jødiske kolonier i Afrika og Sør-Amerika. Dette var en tankegang som ble opprettholdt frem til høstperioden i 1947. Dette var derimot embetsmennene i Utenriksdepartementet uenige i. På denne tiden var Halvard Lange utenriksminister, og han var betenkt overfor Israel fra begynnelsen. Han anså det sterke Israel-engasjementet som et problem, og delte dette synet med embetsmennene samt mange av offiserene som hadde deltatt i FNs fredsbevarende styrker i Midtøsten. Utenriksdepartementet fryktet at en kolonisering ville føre til skade på norsk utenrikspolitikk, og ønsket å ta hensyn til araberlandene. Fra en nesten felles enighet i 1947 var det i mai 1949 dyp uenighet mellom embetsverket i UD og den politiske ledelsen. Generelt kan det sies at Halvard Lange var den minst imøtekommende overfor Israel.
Det ble avholdt en ekstraordinær generalforsamling i 1947, den 29. november. Der vedtok FN en oppdeling av det gamle britiske mandatet, og delte det opp i en jødisk og en arabisk stat. Arbeiderpartiet sluttet seg da om en pro-israelsk løsning på Palestina-spørsmålet, noe som markerte en innadvendt utvikling i klar pro-israelsk retning i Arbeiderpartiet.
I en NOU-utredning om forholdet mellom Israel og Norge står det «for arbeiderbevegelsen og Arbeiderpartiet fremsto Israel som et sosialistisk drømmeparadis, og forholdet til Israel ble på mange måter nærmest et trosspørsmål. For kristenfolket og mange på borgerlig side i politikken representerte den nye jødiske staten oppfyllelsen av de gammeltestamentlige profetier. Det arabiske regimet ble i motsetning til det israelske betegnet som autoritært og føydalt. Generelt sett omfattet entusiasmen for Israel hele det partipolitiske miljøet og hele det norske folk, og det fantes knapt kritiske røster overfor Israels politikk. Selv salg av norsk militærutstyr til Israel var langt på vei akseptabelt for de norske Israel-vennene». Videre sier utredningen: «frem til 1956 ble striden mellom Israel og de arabiske nabolandene i stor grad ensidig fremstilt som en strid mellom det gode og det onde».
Jødenes skjebne under andre verdenskrig hadde også stor betydning for sympatibølgen. Historikeren Hilde Henriksen Waage karakteriserer holdningsendringen i Arbeiderpartiet med hensyn til synet på Israel som en religiøs omvendelse. En flyulykke på Hurum i november 1949 bidro ifølge Waage mer enn noen annen enkeltbegivenhet til det sterke Israel-engasjementet i Arbeiderpartiet i 1950-årene. Et fly med 27 jødiske barn på vei til en mellomstasjon i Norge før de skulle videre til sine nye hjem i Israel, styrtet på grunn av dårlig vær på Hurum. Flyulykken var den største i Norge til da, og bare én jødisk gutt overlevde. På denne tiden ble også en innsamlingsaksjon startet med intensjon å bygge opp en israelsk landsby kalt «Moshav Norge». Dette var det Arbeiderpartiets partisekretær Haakon Lie som sto for, som på den tiden var sterkt pro-israelsk, og som har uttalt at han var en nær venn av den israelske statsministeren Golda Meir.
På 40- og 50-tallet var Norge en av de ledende nasjonene i verden innen skipsfart, og den nest største brukeren av Suez-kanalen. Å kunne ferdes fritt og uhindret gjennom Suez-kanalen var viktig for de norske rederiene, av økonomiske grunner. Det oppsto derfor et tett samarbeid mellom Utenriksdepartements ledelse og Norges Rederforbund.
«Suez-krisen» i 1956 var et resultat av at Egypt nasjonaliserte kanalen. Dette førte til et britisk-fransk-israelsk angrep mot Egypt den 29. oktober i 1956. Dette viste Norge motstand til i FN og Nato, til tross for Norges nære forhold til både Israel og Storbritannia. Norge deltok med fredsbevarende styrker i området, og bidro for å finne fredsløsninger i tiden etter krigen. Den såkalte Suez-krisen bidro ikke i særlig grad til modifikasjoner i Norges pro-israelske profil. Imidlertid utviklet det seg en stigende misnøye i UD til Israels politikk i årene etter 1956.
På 1960-tallet var det en kime til et mer kritisk syn fra enkelte politiske hold, men så sent som frem til seksdagerskrigen i 1967 var det flertall blant befolkningen som var sympatisk innstilt overfor Israel.[trenger presisering]

1970- og 1980-tallet

På 70- og 80-tallet vokste nordmenns forståelse for palestinerne og flere solidaritetsgrupper ble opprettet. Blant annet var Knut Frydenlund, tidligere utenriksminister, en av de som tidlig tok opp palestinernes problemer. Han hadde sammen med flere AP-politikere et møte uoffisielt møte med formannen i PLO, Yasir Arafat, i Tunis i desember 1982. Utenriksminister Thorvald Stoltenberg gikk enda lengre da han i januar 1989 hadde offisielle samtaler med Arafat. Dette signaliserte forståelse for elementære palestinske krav på en tid hvor de fleste vestlige land holdt avstand.
I 1971 uttalte Arbeidernes ungdomsfylking seg kritisk overfor Israel, og hevdet ved en resolusjon at staten Israel burde vært oppløst og erstattet av en demokratisk stat der jøder, muslimer og kristne skulle få like rettigheter. Denne hevdelsen brøt med arbeiderbevegelsens tradisjonelle syn. På starten av 80-tallet bestemte AP seg for å revurdere sitt kritiske syn på PLO.
I 1974 ga Norge sin støtte til at Yasir Arafat skulle få tale i FNs generalforsamling. Dette var omstridt, men sendte et tydelig signal om at Norge ikke nødvendigvis alltid støttet Israel i det de gjorde. Norge lyktes så i å opparbeide et fortrolig forhold med både Israel og PLO, og ble derfor oppfattet som nøytrale. Dette var grunnlaget for «Oslo-avtalen», hvor Norge tilrettela for fredsforhandlinger.
Høsten 1974 ble FN-resolusjonen som bekreftet det palestinske folks rettigheter vedtatt, og PLO fikk observatørstatus i FN.
På midten av 1970-tallet dannet studenter i Oslo en aksjonskomité med navn Med Israel for fred. Organisasjon med samme navn ble formelt stiftet tre år senere. MIFFs hovedhensikt var å skape større forståelse for Israel i den norske opinion. Denne organisasjonen eksisterer også den dag i dag. I 1981 stiftet en gruppe fagorganiserte foreningen Venner av Israel i Norsk Arbeiderbevegelse (VINA). Hensikten var å styrke forbindelsene mellom norsk og israelsk arbeiderbevegelse på en uformell og personlig måte. Dette er gjort ved å sende delegasjoner til Israel og ta imot og legge opp program for besøkende fra Israel. VINA har reist et minnesmerke for de omkomne barna ved Hurum-ulykken i Moshav Yanuv. Denne organisasjonen eksisterer også den dag i dag. VINA forsetter å pleie og videreutvikle relasjonene mellom norsk og israelsk arbeiderbevegelse.

Fredsbevarende styrker

Etter Suez-krisen i 1956 deltok Norge både i FNs observatørkorps i Midtøsten (UNTSO) og FNs første fredsbevarende styrke UNEF i Gaza , men først etter seksdagerskrigen i juni 1967 sluttet Norge seg til FN-resolusjonene. Fra mars/april 1978 til 1998 deltok Norge i Libanon som en del av FN-styrken UNIFIL, som skulle fungere som buffer mellom Israel og dets allierte (Maj Haddads SLA/DFF)og muslimske grupperinger.
Norges deltakelse i UNIFIL fikk fra 1978 vesentlig betydning for utviklingen av norske holdninger til Midtøsten, og til norsk Midtøsten-politikk.Tilstedeværelsen på bakken, gjennom UNIFIL, tvang norske politikere til å ta Midtøstens realiteter – palestinernes situasjon – inn over seg. Framfor måtte de forholde seg praktisk til PLO – og dermed pragmatisk. Konflikter mellom Israels forsvar og SLA på den ene side, og UNIFIL generelt og Norbatt spesielt på den andre, førte sommeren 1978 til en anstrengt situasjon spesielt etter at IDF overlot sine stillinger til SLA og ikke til FN ved UNIFIL da Israel trakk seg ut av Libanon i juni1978. Rabbiner Michael Melchior ved Det mosaiske trossamfunn i Oslo uttalte til media i 1985 at tusener av norske menn som hadde tjenestegjort i UNIFIL kom til Midtøsten med sympatier for Israel, men «hater Israel» når de reiser.
Kunnskapen om Midtøsten var begrenset i 1978, ikke bare blant soldatene som drar ned, men også blant politikerne. Eksponeringen overfor den palestinske situasjonen og PLO økte innsikten betydelig og bidro til et mer balansert syn enn den hittil nokså ensidige pro-israelsk holdningen.Det gikk ikke lang tid før norske myndigheter begynner å reise kritikk mot Israel, grunnet situasjonen.
Da Norsk utenrikspolitisk institutt (NUPI) foretok en undersøkelse om personellets holdninger til partene i 1987 (undersøkt blant de første 17 bataljonene, 1978–1986), viste den en klar bevegelse i mer Israel-kritisk retning: Færre var pro-israelske etter FN-tjenesten enn før. 38 prosent av de spurte svarte at de var mest på Israels side før de kom til UNIFIL, mens bare 17 prosent var av samme oppfatning da de reiste hjem. 47 prosent anså at de hadde et nøytralt syn på konflikten da de reiste ut, mens 59 prosent hadde det etter endt tjeneste. Størst sympati med Israel forut for tjenesten fantes i de høyere gradssjikt. Men etter tjenesten var det bare ti prosent av offiserer fra major og oppover som hadde størst sympati med Israel. Dette var det motsatte av hva som skjedde i Gaza i 1958, hvor de pro-israelske holdningene ble forsterket for mannskaper og lavere befal.
Også i Norge snudde bildet fra det tradisjonelt pro-israelske til det mer nyanserte. Fra 1978 og utover kom meldingene fra det omstridte området fra norske offiserer og soldater samt hele det politiske spekter av journalister. Fra 1978 gikk det en jevn strøm av politikere fra begge hovedleire i norsk politikk og fra de fleste partier til Sør-Libanon. Flere norsk politiker fikk førstehånds erfaring med trakasseriene til Haddad-styrken. Offisielle israelske forklaringer sto ikke lenger uimotsagt.

1990- og 2000-tallet – Oslo-avtalen

Oslo-avtalen kom i 1993 etter en rekke møter mellom PLO og Israel, utført i hemmelighet. Disse møtene var lokalisert i Oslo, og ble ledet av Terje Rød-Larsen, Mona Juul, Jan Egeland og Johan Jørgen Holst, den daværende Utenriksministeren. Dette førte til at PLO og Israel signerte en prinsipperklæring i Washington på høstparten samme året. Dette var ingen fredsavtale, men et rammeverk for fremtidig fredsforhandlinger. PLO godtok dermed Israels rett til eksistens og Israel aksepterte PLO som en offisiell representant for det palestinske folket. Avtalen ble støttet av FN.
Denne avtalen ble etterfulgt av «Oslo II-avtalen» som hadde for mål å utvide Palestinas selvstyre på Vestbredden ved tilbaketrekning av israelske styrker og ved demokratiske valg.
Norge har i ettertid fulgt opp Oslo-avtalene og fredsprosessen med innsats politisk. Blant annet er Norge formannskapet i giverlandgruppen (AHLC – Ad Hoc Liaison Committee), som sikrer det økonomiske grunnlaget for oppbygningen av den palestinske selvstyreenheten. Utenriksdepartementet fikk også i 1995 sin egen «Midtøsten-seksjon» i UD som jobber med relaterte saker. Ved siden av dette har Norge representasjonskontor i det palestinske selvstyreområdet og et Norad-kontor i Gaza.
Det ble senere hevdet av Yedioth Aharonot, en israelsk avis, at israelsk UD har hevdet at Norge ble ansett som det «mest anti-israelsk[e]» landet i Vest-Europa etter at Israel frøs ut norske diplomatiske relasjoner i 2007. Dette avviste Statssekretær Johansen, som mente Norge fortsatt anså Israel som «en venn og alliert».
Det ble i 2002 utført en meningsmåling av Opinion for Aftenposten som viste at kun ni prosent av den norske befolkningen hadde størst sympati for Israel i Midtøsten-konflikten. Målingen ble gjennomført like etter at Israel hadde satt i gang en større militær aksjon på Vestbredden.
Utdypende artikkel: Palestina (stat)
12. januar 2011 hevdet Norges utenriksminister Jonas Gahr Støre at Norge "kunne anerkjenne den palestinske staten", og 18. juli kom Støre med et bestemt svar om at Norge kom til å anerkjenne Palestina. I tillegg krevde han at Muren mot Vestbredden, som blant enkelte, spesielt på venstre-siden i norsk politikk, omtales som «apartheid-muren»,men som ifølge israelske myndigheter er bygd for å ivareta israelske innbyggeres sikkerhet, måtte rives.