Døende gud

Døende gud, også referert til som «død og oppstandelse» eller «gjenoppstandelseguddom», er en gud som dør og er gjenoppstandet eller gjenfødt, enten i bokstavelig forstand eller i symbolsk mening. Eksempler på mannlige guddommer i oldtidens Midtøsten er Baal, Melqart, Eshmun,Dumuzi, antikke greske guddommer Adonis, Attis Asklepios, Zalmoxis, Orfeus, Dionysos, og egyptiske Ra, Osiris, indiske Krishna, kristne Jesus, og norrøne Odin.
Eksempler på kvinnelige guddommer er sumeriske Inanna, også kjent som Ishtar, hvis religiøse kulter går tilbake til rundt 4000 f.Kr. og greske Persefone, en sentral guddom innenfor de eleusinske mysterier, hvis kult kan gå tilbake til rundt 1700 f.Kr. som en navnløs gudinne dyrket på minoiske Kreta.

Død og gjenfødelse

Død og udødelighet er en sentral tematikk innenfor konseptet døende guddommer. Eposet om Gilgamesj, et av verdens eldste kjente litterære verk, datert tilbake til minst 2100-tallet f.Kr., handler hovedsakelig om en helt som søker udødelighet.
Et hovedfokus i nær all religion er knyttet til spørsmålene om avslutningen på menneskenes liv og om en udødelig sjel eksisterer. Knyttet til etterlivet er også forestillinger om dødsriket, og det ktoniske som bokstavelig angår hva som er under jorden. Også i de mytene gjenfinnes en tanke om at hva som dør betyr fødselen av noe nytt; slik som en generasjon dør mens en ny vokser opp i dens sted. Gresk mytologi så for seg en eldre, opphavlig gudeverden kalt titanene hvor dens sønner, olymperne, ledet av Zevs, Hades og Poseidon, bekjempet og drepte sine fedre. Slik årstidene endres og vekster modnes, høstes og visner hen, for deretter å komme tilbake neste sesong, forestilte man seg guddommer som beskyttet jordbrukssamfunnet, som sumeriske Dumuzi og hans greske tilsvarighet Adonis, en årlig fornyer, en alltid ung vegetasjonsgud, en liv-død-gjenfødsel gud hvis vesen er knyttet til kalenderen.
Den mest karakteristiske død-oppstandelsesguden er den kristne Jesus Kristus, som døde på korset, en romerske henrettelsesmetode, og som siden ble kristendommens symbol. Seieren over døden er ifølge kristendommen, ved at han «døde for våre synder etter skriftene» et avgjørende bevis på hans guddommelige natur. Innenfor norrøn mytologi henger Odin seg i verdenstreet for å få kunnskap, han er både en visdomsgud og en dødsgud, «sjøl gitt til meg sjøl», ofret seg selv for seg selv.
Selve begrepet «døende gud» er knyttet til verkene til James Frazer, Jane Ellen Harrison, og deres britiske kolleger i Cambridge-ritulistene, en akademisk retning med hovedvekt myte og ritual. I verker som Frazers The Golden Bough (Den gylne greinen, 1890) og Harrisons Prolegomena to the Study of Greek Religion (1903), argumenterte de at alle myter er ekko av ritualer, og at alle ritualer har deres opphavlige hensikt i å manipulere de naturlige fenomener ved hjelp av medfølende og deltagende magi, også karakterisert som magi basert på etterligning. Følgelig er bortførelse, voldtekten og tilbakevendingen av greske Persefone; overgivelsen og oppstandelsen til egyptiske Osiris; den svikefulle død og senere triumf til norrøne Balder, er avledet fra primitive eller opphavlige ritualer som hadde til hensikt å fornye fruktbarheten etter at avlingene fra høstet og plantene tært bort, visnet og forvitret. Disse ritualene og deres myter er således oppstått i forbindelsen med jordbrukets framvekst og utvikling.
Den sveitsiske psykoanalytiker Carl Jung argumenterte at de arketypiske prosesser som død og gjenoppstandelse var deler av «den transpersonlige symbolisme» av den kollektive underbevissthet, og kunne bli nyttegjort ved psykologisk integrering. Jungs argument, i kombinasjon med teoriene til Cambridge-ritulistene, har blitt videreutviklet av blant annet den klassiske filologen Károly Kerényi og mytologen Joseph Campbell innenfor komparativ mytologi og religion.

Moderne diskusjon

Historikeren Marcel Detienne har argumentert at det er en risiko at kristendommen blir gjort til standard  som all annen religion blir bedømt etter ettersom død og gjenoppstandelse er mer sentralt for kristendommen enn for mange andre trosretninger. En del forskere, begynnende med Franz Cumont, klassifiserer Jesus som et synkretisk eksempel av denne arketypen. I viktoriansk tid benyttet den esoteriske orden Golden Dawn paralleller mellom Kristus, Osiris, og andre sol- og død og oppstandelse-guder for å konstruere omfattende mystiske og teosofiske systemer. Etter at C. S. Lewis ble kristen kom han fram til at Jesu gjenoppstandelse tilhørte denne kategorien av myter, men med tillegget at det faktisk hadde skjedd: «Om Gud velger å være myteskapende — og er ikke himmelen i seg selv en myte — skal vi avvise å være myteskapende?»
Robert M. Price, forsker på Det nye testamente, har skrevet at fortellingen om Jesus har sterke paralleller med andre fortellinger i Midtøsten om liv-død-gjenfødsel-guddommer, og mener at disse parallellene har de som forsvarer kristendommen forsøkt å minimalisere.
Professor Tryggve Mettinger ved Lunds universitet har argumentert at det forskerkonsensus at kategorien «døende gud» er uheldig. Den fremste anklagen er reduksjonisme ved at den underordner en rekke uensartete myter under en enkelt kategori og overser viktige egenarter og atskillelser.
Jonathan Z. Smith, forsker på komparative religioner, skriver at kategorien er «hovedsakelig misvisende og basert på oppfinnsomme rekonstruksjoner og meget sene eller meget tvetydige tekster.» Den norske religionsforskeren Dag Øistein Endsjø ved Universitetet i Bergen har pekt på at hvordan en rekke av de som er definert som død-gjenoppstandelse-guder, som Jesus og en rekke figurer innenfor antikkens greske religion, faktisk døde som vanlige døde, kun for deretter å bli guder i ulikt format etter at de ble gjenoppvekket fra de døde. Ved ikke å dø som guder, utfordrer de således definisjonen av «død og oppstandelse-guder».