Burke og Hare-mordene

Anatomi i det 19. århundres Edinburgh

I begynnelsen av det 19. århundre i Edinburgh hadde flere banebrytende anatomilærere, inkludert Alexander Monro, hans sønn, som også het Alexander, John Bell, John Goodsir og Robert Knox, som alle utviklet faget til en moderne vitenskap. På grunn av deres innsats ble Edinburgh et av de ledende europeiske sentrene for anatomiske studier, ved siden av Leiden i Nederland og den italienske byen Padova. Undervisning i anatomi—viktig i studiet av kirurgi—krevde en tilstrekkelig tilførsel av kadavre. Skotsk lov bestemte at egnede lik for å gjennomføre disseksjoner var de som døde i fengsel, selvmordofre, og likene av hittebarn og foreldreløse. Med økningen i prestisje og popularitet av medisinsk opplæring i Edinburgh, var tilførselen av likene ikke nok  til å møte etterspørselen. Studenter, forelesere og gravrøvere (også kjent som 'ressurrection men') begynte med en ulovlig handel med å grave opp lik for så å selge dem til universitet.
Situasjonen ble forvirret av de rettslige forhold. Å forstyrre  en grav ble en straffbar handling, betraktet som å ta eiendom fra den avdøde. Å stjele kroppen var ikke en straffbar handling i seg, hvis den ikke tilhørte noen. Prisen per lik forandret seg avhengig av sesong. Det var 8 pund om sommeren, da det var varmere temperaturen førte til raskere nedbrytning, og 10 pund i vintermånedene da etterspørselen var større, fordi kaldere temperaturer betydde at de kunne lagre likene lenger før de foretok seg disseksjoner.
I 1820-årene tok Edinburghs befolkning til gatene for å protestere mot økningen i gravrøveri. For å unngå at lik ble gravd opp igjen, benyttett de etterlattes familier av flere teknikker for å avskrekke tyver: vakter ble leid inn for å se til gravene, og vakttårn ble bygget i flere kirkegårder; noen familier la en stor stein over en grav i en periode. Stenen ble liggende til kroppen hadde begynt å råtne og forbi det punktet da den kunne være nyttig for anatomen. Andre familier bygde en «mortsafe», et jernbur rundt kisten. Det høye nivået av årvåkenhet fra det offentlige, og teknikkene som ble brukt for å avskrekke gravrøvere, førte til det historikeren Ruth Richardson beskrev som «en voksende krise» blant anatomer på grunn av mangel på lik. Historikeren Tim Marshall vurderte situasjonen og konkluderte med at Burke og Hare, i stedet for å grave opp de døde, fant et lukrativt insentiv i å drepe for å produsere kadaver for salg.

Dr. Robert Knox

Knox var en anatom som kvalifiserte seg som lege i 1814. Etter å ha fått kopper som barn, var han blitt blind på det ene øyet og  vansiret. Han virket som armélege i Slaget ved Waterloo i 1815, etterfulgt av en periode i England, og så, i løpet av Xhosa-krigene (1819), i det sørlige Afrika. Han slo seg etterhvert ned i hjembyen, Edinburgh, i 1820. I 1825 ble han medlem av Royal College of Surgeons of Edinburgh, hvor han holdt foredrag om anatomi. Han foretok disseksjoner to ganger om dagen, og hans reklame lovet «en full demonstrasjon på det nye anatomiske fag» som en del av hver forelesning han holdt. Han uttalte at hans undervisning ble fulgt over 400 studenter. Clare Taylor, hans biograf i Dictionary of National Biography, bemerket at han «bygde seg opp et rykte som lærer og foreleser og nesten egenhendig løftet profilen på studiet i anatomi i Storbritannia». En annen biograf, Isobel Rae, mener at uten Knox' studier av anatomi i Storbritannia «hadde landet kanskje ikke utviklet seg som det gjorde».

William Burke

William Burke ble født i 1792 i Urney, County Tyrone, Ulster. Han var en av to sønner i en middelklassefamilie. Burke og hans bror Konstantin fikk en komfortabel oppdragelse, og begge gikk inn i hæren som tenåringer. Burke tjenstgjorde i Donegal Milits før han møtte, og giftet seg med, en kvinne fra Mayo County. De ble senere skilt. Ekteskapet var kortvarig. Etter en krangel med sin svigerfar over eierskap til land, forlot Burke sin kone og familie i 1818. Han flyttet til Skottland og arbeidet  på Union-Kanalen. Han slo seg ned i den lille landsbyen Maddiston i nærheten Falkirk og fikk et hjem sammen med sin andre kone, Helen McDougal,kalt Nelly. Etter noen år, da kanalen var ferdig, flyttet paret til Garvere i nærheten av Edinburgh. I november 1827 solgte de brukte klær til den fattige lokalbefolkningen. Burke ble deretter skomaker, en virksomhet som han hadde suksess med, og tjente i overkant av 1 pund i uken. Han ble kjent lokalt som en mann med godt humør, som ofte underholdt sine kunder ved å synge og danse med dem på trappa mens han utøvde sin virksomhet. Selv om han var oppdratt som en romersk-katolsk ble Burke en fast deltaker på presbyterianske religiøse møter i Grassmarket. Han ble sjelden sett uten en bibel.

William Hare

William Hare ble sannsynligvis født i Armagh County, Londonderry eller i Newry. Hans alder og fødselsår er ukjent. Da han ble arrestert i 1828 opga han sin alder til 21 år, men noen kilder sier at han var født mellom 1792 og 1804. Informasjon om hans tidligere liv er sparsomt, men det er mulig at han arbeidet i Irland som en landarbeider, før han reiste til Storbritannia. Han arbeidet  på Union-kanalen i syv år før han flyttet til Edinburgh på midten 1820-årene, hvor han arbeidet som fyrbøterassistent. Han arbeidet i et garveri nær huset til en mann som het Logue og hans kone, Margrete Laird i nærheten av West Port-området i byen. Da Logue døde i 1826, kan Hare ha giftet seg med enken, Margaret. Basert på nyere forskning beskriver historikern Brian Bailey Hare som «analfabet og ufølsom - en tynn, voldelig kranglefant, og hadde umoralsk karakter med arr fra gamle sår i hode og panne». Bailey beskrev Margaret, også hun en Irsk innvandrer, som en »hardt-levende og utsvevende, krigersk kvinne».
I 1827 flyttet Burke og McDougal til Penicuik i Midlothian for å arbeide i høstonnen hvor de møtte Hare. Mennene ble venner. Da Burke og McDougal kom tilbake til Edinburgh flyttet Hare inn til garveren nær losjihuset der de to parene snart opparbeidet seg et ry for hard drikking og støyende adferd.

Hendelsene fra november 1827 til november 1828

Den 29. november 1827 døde Donald, en leieboer i Hares losjihus av ødem kort tid før han fikk den kvartalsvise pensjon fra hæren på 4 pund for å dekke husleie. Etter at Hare beklaget sitt økonomiske tap, bestemte Burke seg for å selge Donalds legeme til en av de lokale anatomer. En snekker laget en kiste til begravelsen, betalt av den lokale menigheten. Etter at han var død, åpnet paret kisten, fjernet kroppen. De gjemte kroppen under sengen og fylte kisten med bark fra en lokal garver og lukket den. I mørket, kvelden før begravelsen, tok de liket til Edinburgh University hvor de fant en kjøper. Ifølge Burkes senere vitneutsagn, spurte de om veien til professor Monro, men en student sendte dem til Knox' lokaler i Surgeon' s Square.{{Sfn  Selv om mennene arbeidet med studenter da de diskuterte muligheten av å selge kroppen, var det med Knox man ble enig over en pris på 7 pund og 10 shilling (tilsvarende 570 pund i 2016). Hare fikk 4 pund og 5 stilling mens Burke fikk de resterende 3 pund og 5 shilling. Hare tok en større andel for å dekke tapet fra Donalds leieinntekt. I henhold til Burkes offisielle tilståelse, forlot han og Hare universitetet. En av Knox' assistenter fortalte dem at anatomen «ville være glad for å se dem igjen når de hadde et annet å selge».
Det er ingen enighet om i hvilken rekkefølge drapene fant sted. Burke ga to tilståelser, men ga ulike tidspunkter for drapene i hver tilståelse. Den første uttalelsen skjedde offisielt til den assisterende sheriffen den 3. januar 1829. Den andre var i form av et intervju med Edinburgh Courant som ble publisert 7. februar 1829. Dette i sin tur, avvek seg fra Hares uttalelse, selv om det var enighet om mange tidspunkter for drapene. Moderne rapporter er også forskjellige fra tilståelsen til de to mennene. Nyere kilder, inkludert beretninger skrevet av Brian Bailey, Lisa Rosner og Owen Dudley Edwards følger enten en av de historiske versjoner eller presenterer sin egen rekkefølge.

Rekkefølge på drapene

De fleste kildene er enige i at det første drapet i fant sted i januar eller februar 1828. Det var enten en møller som het Joseph som bodde i Hares losjihus, eller Abigail Simpson, en saltselger. Historikeren Lisa Rosner mener Joseph var mer sannsynlig. En pute ble brukt til å kvele offeret, mens de senere ofrene ble kvalt med en hånd over nese og munn. Forfatteren Sir Walter Scott, som tok en sterk interesse i saken, mente også at mølleren var det mest sannsynlige første offeret, og fremhevet at «det var et ekstra motiv å forene dem med den gjerning», da Joseph lider av feber og var blitt delirisk. Hare og hans kone var opptatt av at en potensielt smittefarlig leieboer ville være dårlig for forretningen, da kolera og tyfus var utbredt i det georgianske Edinburgh. Etter at ha gitt sine ofre whisky, kvalte Hare offeret mens William Burke lå tvers over overkroppen for å begrense bevegelser. De tok igjen liket til Knox som denne gangen betalte 10 pund. Rosner anser metoden for drapet å være genial: Burkes vekt på offeret hindret bevegelser og dermed evnen til å lage støy, samtidig som det hindret offeret å få puste. Etter Rosners mening ville metoden «praktisk talt vært umulig å oppdage før moderne etterforskningsteknikker ble tatt i bruk».
Rekkefølgen på de to neste ofrene er også uklart; Rosner hevder at Abigail Simpson ble drept først, etterfulgt av en av Hares leieboer fra Cheshire, mens Bailey og Dudley Edwards begge anser at den engelske mannlige leieboeren ble drept først, etterfulgt av Simpson. Den navnløse engelskmannen var en omreisende selger av diverse ting, syk med gulsott. I likhet med Joseph var Hare opptatt med virkningen av denne sykdommen kunne få på hans virksomhet, og han og Burke brukte samme modus operandi som med mølleren. Hare kvalte sitt offer mens Burke lå over kroppen for å stoppe bevegelser og støy. Simpson var en pensjonist, som bodde i den nærliggende landsbyen Gilmerton, som besøkte Edinburgh for å supplere sin pensjon ved å selge salt. Den 12. februar 1828, den eneste eksakte datoen i Burkes tilståelse, ble hun invitert til Hares hus hvor hun ble sjenket nok til å ikke ta seg hjem. Etter å ha myrdet henne la Burke og Hare kroppen i en tekasse og solgte den til Knox. De fikk 10 pund for hvert lik og ifølge Burkes tilståelse kommenterte dr. Knox at liket var ferskt men stilte ikke spørsmål ved dette. Detsamme året, i februar eller mars, ble en eldre kvinne invitert inn i huset av Margaret Hare. Hun ga henne nok whisky så hun sovnet, og da Hare kom tilbake på ettermiddagen, dekket han den sovende kvinnens munn og nese med et hard madrasstrekk  og forlot henne. Hun døde av kvelning. Burke og Hare fraktet liket til Knox, som også denne gang betalte 10 pund.

Mary Patterson

Burke møtte to kvinner i begynnelsen av april: Maria Paterson (også kjent som Maria Mitchell) og Janet Brun fra Canongateområdet i Edinburgh. Han kjøpte to flasker whisky og inviterte  dem til sitt hus for frokost. De tre forlot taverna med de to flasker whisky og gikk i stedet til hans brors hus. Etter at hans bror forlot dem for å gå til sitt arbeide, og Burke og to kvinner var ferdig med whisky og Paterson sovnet ved bordet, forsatte Burke og Brown å snakke, men ble avbrutt av McDougal som anklaget dem for å ha en affære. En krangel brøt ut mellom Burke og McDougal—og han kastet et glass på henne, kuttet henne over de ene øyet—Brown uttalte at hun ikke visste at Burke var gift og forlot hust. McDougal forlot også, og gikk for å hente Hare og hans kone. De ankom kort tid etterpå, og de to mennene låste sine hustruer ut av rommet, og så myrdet de Paterson i søvne.Den ettermiddagen tok paret liket  til Knox i te-kassen, mens McDougal beholdt Patersons skjørt og underskjørt. De fikk 8 pund for liket som fortsatt var varmt da de leverte det. Fergusson—en av Knox' assistenter—spurte om hvor de hadde fått henne, som han trodde han gjenkjente. Burke forklart at jenta hadde drukket seg i hjel, og de hadde kjøpt det «fra en gammel kvinne i Canongate». Knox var fornøyd med liket og lagret det i whisky i tre måneder før å dissekere det. Da Brown senere lette  etter hennes venn fikk hun fortalt at hun hadde reist til Glasgow med en omreisende selger.

Fru Haldane

En gang, tidlig på midten av 1828 dukket en fru Haldane, som Burke beskrev som «en staut gammel kvinne», opp i Hares lokaler. Etter at hun var blitt skjenket, sovnet hun i stallen og ble kvalt og solgt til Knox. Flere måneder senere dukket Haldanes datter (som enten het Margaret eller Peggy) opp i Hares hus. Hun og Burke drakk sammen tett og han har drepte henne uten Hares hjelp. Kroppen hennes ble lagt i en te-kasse  og bragt til Knox hvor Burke  betalte  8 pund. Det neste drapet skjedde i mai 1828, da en gammel kvinne flyttet inn i huset som leieboer. En kveld mens hun var beruset, kvalte Burke  henne—Hare var ikke til stede i huset på den tiden. Kroppen hennes ble solgt til Knox for 10 pund. Da kom drapet på Effy (noen ganger stavet Effie), en «som samlet opp koks og som rotet gjennom skuffer og søppel for å selge sine fun. Effy var kjent for Burke, da hun tidligere hadde solgt ham rester av skinn for sin skomaker-virksomhet. Burke fristet henne med whisky, og da hun var full nok drepte han og Hare henne. Knox ga 10 pund for legemet. Et annet offeret ble funnet av Burke for beruset til å stå. Hun ble hjulpet av en lokal konstabel tilbake til sitt losji da Burke tilbød seg å ta vare på henne. Burke tok henne tilbake til Hares hus hvor hun ble drept. Hennes lik førte til ytterligere 10 pund fra Knox.
Burke og Hare myrdet to leieboere i juni, «en gammel kvinne og en døv gutt, hennes barnebarn» som Burke fortalte senere i sin tilståelse. Mens gutten satte seg ved siden av komfyren i kjøkkenet, ble hans bestemor drept på soverommet etter den vanlige metoden. Burke og Hare plukket deretter opp gutten og førte ham til den samme rom hvor han også ble drept. Burke sa senere at dette var det drapet som opprørte ham mest, som han han ble hjemsøkt av, erindring guttens uttrykk. Te-kassen som ble normalt ble brukt for å frakte likene ble funnet å være for liten, slik at kroppene ble tvunget inn i en sildetønne og tatt til Surgeon's Square, hvor de fikk  8 pund for hvert. I henhold til Burkes tilståelse, ble tønnen lastet på en tralle som Hares hest nektet å dra lenger enn til Grassmarket. Hare fikk hjelp av en bærer med en vogn til å hjelpe ham til å transportere tønnen. Vel tilbake i garveriet i nærheten, tok Hare ut sin vrede på hesten ved å skyte den.
24. juni måtte Burke og McDougal reise til Falkirk til å besøke sistnevntes far. Burke visste at Hare var blakk, han hadde  pantsatt,noen av sine klær. Da paret kom tilbake, fant de at Hare var iført nye klær og hadde overskudd med penger. Etter at han ble bedt om, benektet Hare at han hadde solgt en annen kropp. Burke sjekket med Knox, som bekreftet Hare hadde solgt en kvinnes kropp for 8 pund. Det førte til en krangel mellom to menn, og de kom til slåsskamp. Burke og hans kone flyttet inn i hjemmet til sin fetter, John Broggan (eller Brogan), to gater unna  garveriet i nærheten.
Bruddet mellom de to mennene  varte ikke  lenge. I slutten av september eller begynnelsen av oktober var Hare på besøk til Burke da fru Ostler (også nevmt som Hostler), en vaskekone, kom til eiendommen for å gjøre rent. Mennene fikk henne full og drepte henne; liket ble fraktet til dr.Knox samme ettermiddag, for som det menn fikk 8 pund for.En uke eller to senere kom en av McDougal slektninger, Ann Dougal (også nevnt som McDougal) på besøk fra Falkirk, og etter et par dager drepte mennene henne, ved å benytte seg til sin vanlige teknikk og fikk 10 pund for kroppen.Burke hevdet senere  at på denne tiden foreslo Margaret Hare å drepe Helen McDougal, på grunn av at «de kunne ikke stole på henne, da hun var en skotsk kvinne», men han nektet.

James Wilson

Burke og Hares neste offer var en kjent figur i gatene i Edinburgh, James Wilson, en 18 år gammel mann som haltet, forårsaket av deformerte føtter. Han var psykisk utviklingshemmet og, i henhold til Alanna Knigths i hennes forklaring, var han ganske harmløs, og var kjent lokalt som Døve Jamie.,Wilson levde på gata og levde av å tigge. I november lokket Hare  Wilson til sin  innkvartering med løfte om whisky, og sendte sin kone for å hente Burke. De to morderne  førte Wilson til et soverom, døren som Margaret Hare låst før trykke på tasten tilbake under døren. Siden Wilson ikke likte  whisky—han foretrakk snus—ble han ikke så full som de fleste av parets ofre; han var også sterk, og kjempet mot de to angripere, men han ble overmannet og drept på vanlig måte. Kroppen hans ble strippet for sine få eiendeler og stjålet: Burke beholdt en eske og Hare en snuseske. Da kroppen ble undersøkt den følgende dag av Knox og hans studenter, kjente flere av dem Wilson, men Knox nektet og sa det kunne være hvem som helst. Da det oppstod rykter om at Wilson manglet, disserkerte Knox dissekert kroppen i forkant av de andre som ble holdt på lager; fjernet hode og føtterfør den viktigste disseksjon.

Margaret Docherty

Den siste offer ble drept 31. oktober 1828. Det var Margaret Docherty, en middelaldrende irsk kvinne.mBurke lokket henne inn i Broggan losjihus ved å hevde at det var hans mor var også en Docherty fra samme område i Irland. Paret begynte å drikke. På ett punkt forlot Burke Docherty's selskap sammen med Helen McDougal mens han gikk ut, angivelig for å kjøpe mer whisky, men faktisk var det for å få tak i Hare. To andre leieboere—Ann og James Gray—var en ulempe for mennene, slik at de betalte dem for å bo i Hare's hus for natten. De hevdet Docherty var en slektning. De fortsatte å drikke på kvelden, da Margaret Hare hadde sluttet seg til. Rundt kl. 9:00 pm kom Grays tilbake en kort stund for å samle noen klær for sine barn, og så Burke. Hare, deres hustruer og Docherty alle beruset, sang og danset. Selv om Burke og Hare kom i slagsmål på et tidspunkt på kvelden, myrdet de Docherty og plasserte kroppen i en haug halm ved enden av sengen.
Neste dag kom Grays tilbake og Ann ble mistenksom da Burke ikke ville la henne nærme seg sengen,  hvor hun hadde glemt sine strømper. Da de ble alene i huset tidlig på kvelden, lette Grays i halmen og fant Docherty's legeme, som viste blod og spytt i ansiktet. På sin måte å varsle politiet, kjørte de til McDougal, som forsøkte å bestikke dem med et tilbud på 10 pund i uken, men de nektet. Mens Grays rapportert drapet til politiet, fjernet Burke og Hare kroppen og tok det Knox . Politiet lette og fant Docherty's blodstenkte klær. gjemt under sengen.Burke og hans kone ga forskjellige tider for da Docherty forlot huset, som nok hevet politiets mistanke og tok dem inn til avhør. Tidlig neste morgen gikk politiet til Knox' dissekere-rom hvor de fant Docherty's legeme. James Gray identifiserte henne som den kvinnen han hadde sett sammen 
med Burke og Hare. Hare og hans kone ble arrestert samme dagem. Alle nektet hvert kjennskap til drapet.
I alt 16 personer ble drept av Burke og Hare.Burke uttalte senere at han og Hare var 
«generelt i en tilstand av rus da drapene ble utført, og at han ikke kunne sove om natten uten en flaske whisky ved sengen sin og en twopenny lys til å brenne hele natten ved siden av sengen, og da han våknet ville han ta seg noe å drikke fra flasken—noen ganger en halv flaske i et trekk—og som filk ham til å sove». Han tok også opium for å lette sin samvittighet.

Utvikling: undersøkelse og veien til retten

Den 3. november 1828 ble en arrestordre utstedt på Burke, Hare og deres hustruer, Broggan ble sluppet ut uten ytterligere etterforskning, De fire mistenkte ble holdt fra hverandre og forhør av disse var i strid med den første svarene tidligere på dagen, før arrestasjonen. Etter dr. Alexander Black, politikirurg som undersøkte Dohertys legeme, ble to rettsmedisinske spesialister utnevnt, Robert Christison og William Newbigging;{{Efn|During their careers both Newbigging and Christison were Presidents of the Royal College of Surgeons of Edinburgh; Christison also became the president of the British Medical Association and one of the personal physicians to Queen Victoria.</ref>. De rapporterte at det var sannsynlig at ofrene var blitt drept ved kvelning, men dette kunne ikke medisinsk bevises. På grunnlag av rapporten fra de to legene, ble Burkes og Hare siktet for drapet. Som en del av sin etterforskning intervjuet Christison Knox, som hevdet at Burke og Hare hadde et dårlig losjihus i Edinburgh og hadde kjøpt kroppene før noen hentet  dem for begravelse.
Selv om politiet var sikre på at drapet hadde funnet sted, og at minst én av de fire var skyldig, var de usikre på om de kunne legge frem overbevisende bevis. Politiet hadde også mistanke om det hadde blitt begått andre drap, men mangel på bevis hindret dem i å stille slike spørsmål. Da nyheter om mulige andre mord kom til publikums oppmerksomhet, og avisene begynte å publisere uhyggelig og uriktige historier av forbrytelser, og spekulative rapporter førte til at myndighetene antok at alle manglende folk hadde vært ofre, gik Janet Brown  til politiet og identifisert sin venn Mary Paterson's klær, mens en lokal baker informerte dem om at Jamie Wilson's bukser ble brukt av Konstantin Burke's sønn den 19. november var en garanti for drapet på Jamie Wilson var gjort av 
de fire mistenkte.

Mistanker

Sir William Rae  fulgte en vanlig teknikk: han fokusert på én person for å trekke ut en tilståelse som andre kunne bli dømt for. Hare ble valgt og 1. desember ble han tilbudt immunitet fra straffeforfølgelse hvis han opptrådte som  kronvitne og ga fullstendige opplysninger om drapet på Docherty og alle andre, fordi han ikke kunne vitne mot sin kone, hun var også utelatt av påtalemyndighetene.Hare avga full tilståelse av alle drap og Rae besluttet at tilstrekkelig bevis eksisterte for å sikre en tiltale. Den 4. desember ble formell tiltale reist mot Burke og McDougal for mordene på Mary Paterson, James Wilson og fru Docherty.
Knox fikk ingen tiltale på drap fordi Burkes uttalelse til politiet frikjente kirurgen.Offentlig bevissthet om nyhetenem vokste ettersom aviser og begynte å slippe ut ytterligere detaljer. Meningen var mot legen, og ifølge Bailey og mange i Edinburgh trodde han var «en skummel ringrev som fikk Burke og Hare til å danse etter sin pipe» Flere bredsider med lederartikler om at han skulle ha vært på lag med morderne, noe som påvirket opinionen. Et nytt ord ble skapt etter mordene: burking, for å kvele et offer eller å begå et anatomi-drap.
og et rim begynte å sirkulere rundt i gatene i Edinburgh:

Etterspill, inkludert fullbyrdelse av dommen og disseksjon

McDougal ble frikjent på slutten av rettssaken, og kom hjem. Den følgende dag gikk hun gikk for å kjøpe whisky og ble konfrontert av en mobb som var sint på ikke bevist dommen. Hun ble tatt med til en politistasjon i en bygning i nærheten Fountainbridge for sin egen beskyttelse, men etter at mobben beleiret politistasjonen rømte hun rgjennom et vindu på baksiden til de hovedpolitistasjonen Edinburghs High Street. Hun prøvde å se Burke, men fikk ikke tillatelse, hun forlot Edinburgh neste dag, og det er ingen klare opplysninger om henne senere i livet. Den 3. januar 1829, etter råd fra både katolske prester og presbyterian prester kom Burke med en ny tilståelse Denne var mer detaljert enn den offisielle en gitt før rettssaken. Hun la mye av skylden for drapene på Hare.
Den 16. januar 1829 kom en begjæring på vegne av James Wilsons mor og søster. De protesterte mot Hares immunitet og hadde til hensikt å søke om løslatelse fra fengsel. Den fikk en omfattende vurdering av High Court of Justiciary og avvist med et flertall 4 til 2.Margaret Hare ble sluppet ut 19. januar og reiste til Glasgow for å finne en vei tilbake til Irland. Mens hun ventet på et skip ble hun ble gjenkjent  og angrepet av en mobb. Hun fikk ly i en politistasjon før fik politieskorte til et fartøy til Belfast. Det finnes ingen klar beretning av hva som skjedde med henne etter at hun landet i Irland.
Burke ble  hengt om morgenen den 28. januar 1829 foran et publikum som kanskje så stor som 25 000. Utsikten fra vinduene i leilighetene utsik mot skafottet ble solgt for alt fra 5 til 20 skilling. Den 1. februar liket hans ble offentlig dissekert av professor Monro i anatomi-auditoriet i  universitetets gamle College. Politiet tilkalles da et stort antall studenter samlet seg og krevde  tilgang til foredraget da bare et begrenset antall billetter hadde blitt utstedt. Et mindre opprør fulgte, men alt ble rolig etter en av professorer forhandlet med publikum. De ville få lov til å passere gjennom auditoriet  i grupper på femti, etter disseksjonen. Under disseksjonen som varte i to timer, dyppet Monro  pennen i Burkes blod og skrev «"This is written with the blood of Wm Burke, who was hanged at Edinburgh. This blood was taken from his head"»
Burkes skjelettet ble gitt til Det anatomiske museum ved Edinburgh medisinske skole. I 2016 var det der fortsatt. Hans dødsmaske og en bok sies å være laget fra hans solbrune hud kan sees på Surgeons' Hall, kirurgiske museum
Hare ble løslatt  5. februar 1829 ettrr lengre opphold i varetekt  for hans egen beskyttelse, og fikk hjelp til å forlate Edinburgh, forkledt i en postvogn til Dumfries. På en av dets stopp  han ble han gjekjent av en medpassasjer, Erskine Douglas Sandford, en junior rådgiver som hadde representert Wilson's familie; Sandfoot informerte sine medpassasjerer om Hare' s identitet. Ved ankomsten til Dumfries hadde nyheten om Hare's tilstedeværelse spredt seg og en stor folkemengde samlet seg ved vertshuset hvor han skulle bo for natten. Politiet kom og sørget for en lokke-vogn for å lure  publikum, mens Hare rømte gjennom et vindu på baksiden og inn i en vogn som tok ham til byens fengsel for sikkerhets skyld. En flokk omringet bygningen, kastet  steiner på dører og vinduer og gatelykter knust før 100 konstabler kom for å gjenopprette ro og orden. I de små timer på morgenen, eskortert av en sheriff  og militsvakt ble  Hare tatt ut av byen, satt ned på Annan Veien og instruert til å finne sin vei til den engelske grensen. Det er ingen etterfølgende pålitelige observasjoner om ham og hans endelige skjebne er ukjent.

Dr. Robert Knox

Knox nektet å komme med noen offentlige uttalelser om sin handlemåte med Burke og Hare. Den vanlige tanken i Edinburgh var at han var klanderverdig i 
hendelser; han ble karrikert, og i februar samlet en folkemengde seg utenfor huset hans og brente en dukke av ham. En komité, etter forespørsel frikjente ham for medvirkning.  Han fratrådte sin stilling som direktør for College of Surgeons' museum, og ble gradvis ekskludert fra universitetet av sine kolleger. Han forlot Edinburgh i 1842 og holdt foredrag i Storbritannia og Europa. Mens han arbeidet i London falt han stygt foran Royal College of Surgeons og ble forhindret fra å holde foredraget. Han ble fjernet fra lønningslisten på Royal Society of Edinburgh i 1848. Fra 1856 arbeidet han som patolog ved Brompton kreftsykehus og hadde en medisinsk praksis i Hackney til sin død i 1862.

Lovgivning

Spørsmålet om kadavre til vitenskapelig forskning hadde blitt fremmet av den engelske filosofen Jeremy Bentham før forbrytelser av Burke og Hare fant sted. En parlamentarisk valgt komité hadde utarbeidet et lovforslag for å hindre ulovlig fjerning av menneskelropper på midten av 1828—seks måneder før drapene ble oppdaget. Denne ble avslått i 1829 av Overhuset.
Drapene begått av Burke og Hare hevet den offentlige bevissthet om behovet for organer til medisinske formål, og av den handel som leger praktiserte med gravrøvere og mordere. East London-drapet på en 14-år gammel gutt og det påfølgende forsøk på å selge liket til et medisinsk fakultet i King's College i London førte til en undersøkelse av London Burkers, som nylig hadde åpnet en grav for å stjele en myrdet og hente likene, to menn som ble hengt i desember 1831 for kriminalitet. Et lovforslag ble raskt introdusert i Parlamentet, og fikk sanksjon ni måneder senere og som ble Anatomi-loven i 1832.
Denne loven godkjente  disseksjon på organer fra arbeidsløse, uavhentet etter 48 timer, og endte praksisen med anatomisering som en del av dødsstraffen for drap.