Fredskonferansen i Paris (1919)

Fredskonferansen i Paris ble gjennomført for å regulere oppgjøret mellom vinnere og tapere av den første verdenskrigen. Konferansen fant sted i og utenfor Paris fra 18. januar 1919 til 21. januar 1920. Den ble avholdt av seiersmaktene, men konferansedeltakerne kom fra 32 stater. Sentralmaktene som hadde tapt krigen, ble ikke invitert.
Konferansen ble åpnet 18. januar, som var på dagen 48 år etter Tysklands samling, proklamert i Versaillespalasset. Konferansen ble avsluttet under den første generalforsamling til Folkeforbundet, som var et resultat av konferansen.
De viktigste beslutningene under konferansen ble truffet av «de fire store» som var regjeringssjefene David Lloyd George, Storbritannia, Georges Clemenceau, Frankrike, Vittorio Orlando, Italia og USAs president Woodrow Wilson. Hovedtemaet for konferansen var behandlingen av hovedkrigsmotstanderne Det tyske keiserrike og Østerrike-Ungarn. I tillegg dreide konferansen seg om en total nyordning av Sentral- og Øst-Europa og etableringen av Folkeforbundet.
Konferansedeltakernes ulike interesser gjorde det vanskelig å oppnå praktiske kompromisser. Konferansen samlet seg likevel om meget harde krav på krigserstatning mot Sentralmaktene. Særlig førte traktatteksten som ble overlevert til Tyskland 7. mai 1919 til sterke reaksjoner. Tyskernes mange motforslag møtte imidlertid ingen forståelse hos de allierte og 23. juni ble Versaillestraktaten, akseptert av den tyske Riksdagen som holdt møte i Weimar. Da riksutenriksminister Hermann Müller og rikssamferdselsminister Johannes Bell undertegnet Versaillestraktaten 28. juni, var den første del av fredskonferansen avsluttet.
Versaillestraktaten var den første av flere traktater etter den første verdenskrigen. Senere fulgte blant annet Saint-Germain-traktaten med Østerrike, Trianon-traktaten med Ungarn, Neuilly-sur-Seine-traktaten med Bulgaria og Freden i Sèvres med Tyrkia. Traktatene fikk sine navn etter den forstad til Paris hvor de ble undertegnet eller hvor forhandlingene ble ført, de såkalte «forstadstraktatene».

Mandatområder

Et viktig tema for konferansen var fordelingen av Tysklands kolonier. Østerrike-Ungarn hadde ikke kolonier og Det osmanske riket var et eget emne når det gjaldt mandater.
De britiske dominiene (selvstyrte stater innen det britiske imperiet) ønsket belønning for deres innsats i krigen. Australia ønsket Ny Guinea, New Zealand ønsket Samoa og Sør-Afrika ville ha Sørvest-Afrika (dagens Namibia). USAs president Wilson ville la Folkeforbundet administrere alle de tyske koloniene inntil de var rede for uavhengighet. Den britiske statsministeren Lloyd George innså at han måtte støtte dominiene og han foreslo et kompromiss med tre grupper av mandatområder. Mandater for Det osmanske rikets provinser var én kategori, de anså Storbritannia og Frankrike at de to landene skulle dele.
Den andre kategorien, blant de Ny Guinea, Samoa og Sørvest-Afrika var så nær ansvarlige stater at mandatene vanskelig kunne gis til andre enn Australia, New Zealand og Sør-Afrika. Avslutningsvis trengte afrikanske stater grundig oppfølging med mandater som bare kunne gis av erfarne kolonimakter som Storbritannia, Frankrike og Belgia, mens Italia og Portugal fikk små landområder. Wilson og resten av fredskonferansen ble etterhvert med på dette. Dominiene fikk såkalt klasse C mandater for koloniene de krevde. Japan fikk mandater over tyske kolonier nord for ekvator. President Wilson ønsket ingen mandatområder for USA, hans rådgiver House var dypt involvert i fordelingen av mandatområder til de andre statene.

Delegasjonene fra dominiene

Dominiene ble opprinnelig ikke gitt egne invitasjoner til fredskonferansen, men ble forventet å ha representanter som en del av den britiske delegasjonen.
Overbevist om at Canada hadde utviklet seg til en nasjon ved dets deltakelse på slagmarkene i Europa, krevde landets statsminister, Robert Borden, at Canada skulle ha en egen delegasjon under fredskonferansen. Dette ble motarbeidet både av Storbritannia og USA, sistnevnte så en delegasjon fra Canada som en ekstra britisk stemme. Borden svarte med å vise til at siden Canada hadde mistet nesten 60 tusen menn, en langt større andel av sin befolkning enn USAs 50 tusen mann, så hadde landet i det minste krav på bli representert som en «mindre makt». Den britiske statsministeren David Lloyd George ga etterhvert etter for Canadas krav og fikk de skeptiske amerikanerne til å godta delegasjoner fra Canada, Britisk India, Australia, Newfoundland-dominionen, New Zealand, og Sør-Afrika. De fikk også egne delegasjoner i Folkeforbundet.
Selv om Canada hadde mistet nær 60 tusen mann i krigen, ba landet hverken om kompensasjon eller mandatområder.
Den australske delegasjonen kjempet hardt for sine krav: erstatning, anneksjon av Tysk Ny-Guinea og avvisning av det japanske forslaget om rasemessig likestilling. Den australske statsministeren Hughes sa at han ikke hadde noe imot det japanske forslagt, så fremt det ble klart uttrykt at det ikke ga noen rett til innreise i Australia. Hughes var bekymret over Japans økende makt. Kun noen måneder etter krigsutbruddet i 1914 hadde Japan, Australia og New Zealand okkupert alle tyske områder i Asia og Stillehavet. Selv om Japan hadde Storbritannias aksept på å okkupere tyske områder, var Hughes skeptisk til denne utviklingen.

Frankrikes posisjon

Den franske delegasjonen til fredskonferansen ble ledet av statsminister Georges Clemenceau, hans hovedmål var å svekke Tyskland strategisk, militært og økonomisk. Etter å ha opplevd to tyske angrep mot Frankrike i løpet av førti år (den fransk-tyske krig og første verdenskrig), var Clemenceau fast bestemt på at Tyskland ikke igjen skulle ha anledning til å angripe Frankrike. For å forebygge et tysk angrep ønsket Clemenceau blant annet britisk og amerikansk garanti for fransk sikkerhet.
Clemenceau var skeptisk og frustrert over Wilsons 14 punkter: «Mr. Wilson kjeder meg med sine fjorten punkter», klaget Clemenceau. «Den allmektige Gud har bare ti!» President Wilson undertegnet en gjensidig forsvarsavtale med Frankrike, men vel tilbake i Washington unnlot han å legge avtalen frem for senatet til ratifisering, og den trådte aldri i kraft.
En alternativ fransk linje var å søke en normalisering av det fransk-tyske forholdet. I mai 1919 ble den franske diplomaten René Massigli sendt på flere hemmelige oppdrag til Berlin. På vegne av den franske regjeringen tilbød Massigli endringer i de territoriale og økonomiske punktene i den kommende fredsavtalen. Massigli la frem ønsket om møter mellom franske og tyske representanter, som ville lede til et «fransk-tysk samarbeid». Massagli fortalte tyskerne at franskmennene anså «de anglo-saksiske maktene», altså Storbritannia og USA, for å være den største trusselen mot Frankrike etter krigen. Han hevdet at både Frankrike og Tyskland hadde en felles interesse i å motsette seg «anglo-saksisk dominans» over verden og advarte at «fordypelsen av motstand» mellom franskmennene og tyskerne «ville lede til ødeleggelse av begge land, til fordel for de anglo-saksiske maktene».
Tyskerne avviste det franske tilbudet fordi de anså de franske sonderingene som en felle, for å lure de til å akseptere fredsavtalen og fordi den tyske utenriksministeren Ulrich von Brockdorff-Rantzau antok at USA var mer åpen for å begrense kravene i fredsavtalen enn Frankrike. Til sist viste det seg å være Storbritannias Lloyd George som forsøkte å få gunstigere vilkår for Tyskland.

Italias posisjon

Ved utbruddet av første verdenskrig i 1914 forholdt Italia seg nøytralt, til tross for landets allianse med Tyskland og Østerrike-Ungarn. Året etter, i 1915, sluttet Italia seg til ententemaktene. Bakgrunnen var ønsket om landområder lovet av Storbritannia og Frankrike i den hemmelige Londonavtalen. Mot å støtte ententen skulle Italia få Trentino, Tirol så langt som til Brenner, Trieste og Istria, det meste av kysten i Dalmatia (bortsett fra Fiume, dagens Rijeka), Vlorë og et protektorat over Albania, Antalya i dagens Tyrkia og eventuelt kolonier i Afrika eller Asia.
Italias statsminister Vittorio Emanuele Orlando forsøkte å få iverksatt Londonavtalen, som avtalt med Frankrike og Storbritannia, før Italia trådte inn i krigen på ententemaktenes side i 1915. Han hadde folkelig støtte for kravet, tapet av 700 000 soldater og et stort budsjettunderskudd gjorde at både den italienske regjeringen og folk flest at landet fortjente områdene, og mer, spesielt byen Fiume (dagens Rijeka).
De tre andre stormaktene var bare villig til å gi Italia Trentino til Brenner, havnebyen Zara (dagens Zadar i Kroatia) og noen øyer i Dalmatia. Selv om Italia fikk det meste av hva landet krevde, ble særlig spørsmålet om Fiume betent, og den italienske statsministeren Orlando forlot fredskonferansen i sinne. Det var alminnelig skuffelse i Italia over at landet ikke fikk Fiume. Nasjonalistiske partier brukte skuffelsen til å fremme ideen at Italia ble forrådt av ententemaktene og avviste hva de omtalte som den mishandlede seieren. Dette ledet til fremveksten av den italienske fascismen.

USAs posisjon

Før USAs president Wilsons ankomst til Europa i desember 1918 hadde ingen amerikansk president besøkt kontinentet i embetsperioden. Wilsons 14 punkter som han la frem våren 1917 hadde gjort han populær blant mange, både blant ententemaktene og motstanderne i sentralmaktene.
Wilsons diplomati og hans fjorten punkter hadde bidratt til grunnlaget for våpenhvilen, som avsluttet første verdenskrig. Det var store forventninger til Wilsons planer for perioden etter krigen. Ved USAs engasjement i krigen og fredsforhandlingene ledet Wilson landets utenrikspolitikk mot intervensjonisme, noe som ble sterkt motarbeidet blant endel amerikanere.
Etter Wilson var ankommet Paris fant han «rivalisering og motstridende krav, som tidligere var holdt skjult». Wilson forsøkte å påvirke retningen som de franske og britiske delegasjonene (under Georges Clemenceau og David Lloyd George) tok overfor Tyskland og dets allierte i Europa, såvel som Det osmanske riket i Midt-Østen. Wilsons forsøk på å få aksept for sine fjorten punkter endte med nederlag, etter både Frankrike og Storbritannia avviste noen av punktene, og selve hovedprinsippene.
Flere av Wilsons fjorten punkter stod i motstrid til de andre stormaktenes interesser. USA anså blant annet ikke at ansvaret for at verdenskrigen begynte, som Tyskland ble pålagt i artikkel 231 i fredsavtalen, var rimelig eller nødvendig. Vedrørende Midt-Østen ble forhandlingene komplisert ved konkurrerende mål, krav, og det nye mandatsystemet. USA siktet mot å etablere en mer liberal verdensordning, hvor demokrati, nasjonal uavhengighet, frihet og nasjonenes selvbestemmelsesrett ville bli respektert. Frankrikes og Storbritannias kontroll over store imperier sto i motstrid til dette.
I lys av den opprinnelig hemmelige fransk-britiske Sykes-Picot-avtalen, og med beslutningen om å opprette mandatområder i de arabiske provinsene i Det osmanske riket fikk fredskonferansen høre konkurrerende uttalelser fra arabere og sionister (jøder som arbeidet for å opprette en jødisk stat). President Wilson anbefalte deretter en internasjonal kommisjon som skulle undersøke hva lokalbefolkningen ønsket. Forslaget om en kommisjon ble først akseptert av Frankrike og Storbritannia, men etterhvert trakk de to landene sin støtte. Den såkalte King-Crane-kommisjonen ble et rent amerikansk initiativ, og reiste rundt i Syria og Palestina sommeren 1919 for å samle uttalelser og vurdere hva innbyggerne ønsket. Rapporten ble lagt frem for president Wilson, men ble ellers holdt hemmelig, inntil avisen The New York Times publiserte kommisjonens rapport i desember 1922. En pro-sionistisk resolusjon om Palestina ble vedtatt av den amerikanske kongressen i september 1922.
Frankrike og Storbritannia forsøkte å tilfredsstille den amerikanske presidenten ved å godta etableringen av hans forslag om Folkeforbundet. Men fordi amerikansk isolasjonisme sto sterkt, og fordi noen av artiklene i Folkeforbundets pakt sto i motstrid til USAs grunnlov, ble Versaillestraktaten aldri ratifisert av USA, og landet ble heller ikke medlem av organisasjonen. Det var ironisk, siden det nettopp var president Wilson som hadde arbeidet for å opprette en organisasjon som skulle fremme fred gjennom diplomati, og slik unngå nye kriger.
Under president Warren Harding undertegnet USA separate fredsavtaler med Tyskland, Østerrike, og Ungarn i 1921.

Japans posisjon

Japan sendte en stor delegasjon til fredskonferansen, ledet av den forhenværende statsministeren Saionji Kinmochi. Landet var opprinnelig en av de «fem store» på konferansen, men sa fra seg den rollen grunnet dets minimale interesse for europeiske forhold. I stedet fokuserte Japan på to krav: inkludering av forslaget om rasemessig likestilling i Folkeforbundets pakt, og territoriale krav på forhenværende tyske kolonier. Først og fremst Shandong, inkludert Jiaozhou i Kina, men også forhenværende tyske øyer i Stillehavet, nord for ekvator; Marshalløyene, Mikronesia, Marianene og Karolinene. Den forhenværende utenriksministeren de facto leder for delegasjonen, mens Saionjis rolle var symbolsk og begrenset av hans dårlige helse. Den japanske delegasjonen ble misfornøyd etter at den kun fikk halvparten av hva den krevde av forhenværende tyske kolonier og forlot konferansen.

Territoriale krav

Det japanske kravet på Shandong ble bestridt av Kina. Ved utbruddet av første verdenskrig i 1914 hadde Japanske styrker erobret områdene som Tyskland hadde tatt fra Kina i 1897. Japanske styrker tok også tyske områder i Stillehavet, som var nord for ekvator. I 1917 hadde Japan inngått hemmelige avtaler med Storbritannia, Frankrike og Italia som bekreftet landets krav på disse områdene. Med Storbritannia var det en gjensidig avtale at Japan skulle støtte britisk anneksjon av tyske øyer i Stillehavet sør for ekvator.
Til tross for amerikansk sympati for Kinas posisjon ble utfallet av konferansen at artikkel 156 i Versaillestraktaten overførte tidligere tyske områder i Jiaozhou til Japan, i stedet for å tilbakeføre området til Kina. Lederen av den kinesiske delegasjonen forlangte at en reservasjon skulle legges inn før han signerte avtalen. Dette ble avslått og avtalen ble undertegnet av alle delegasjonene, unntatt den kinesiske. Kinesisk raseri over denne avtalen ledet til demonstrasjoner, i ettertid kjent som 4. mai-bevegelsen. De forhenværende tyske øyene i Stillehavet nord for ekvator ble et mandatområde administrert av Japan.

Hellas' posisjon

Statsminister Eleftherios Venizelos ledet Hellas' delegasjon under fredskonferansen. USAs president Woodrow Wilson ble sagt å ha plassert Venizelos først blant alle konferansens delegater når det gjaldt personlig kontakt. Venizelos krevde at Hellas skulle få territorium i Trakia og Anatolia, områder som tilhørte de tapende nasjonene Bulgaria og Det osmanske riket. Hellas ville også ha Nordre Epeiros (i dag den sørlige delen av Albania), Ímvros og Ténedos for å realisere ideen om et større Hellas. Venizelos inngikk også en avtale med italienerne, hvor de fikk Dodekanesene. For Pontiere foreslo Venizelos en felles stat med armenerne.

Kinas posisjon

Den kinesiske delegasjonen ble ledet av Lou Tseng-Tsiang, støttet av Wellington Koo og Cao Rulin. Overfor de vestlige stormaktene krevde Koo at de tyske områdene i Shandong ble returnert til Kina. Han krevde også en slutt på imperialistmaktenes institusjoner som ekstraterritorialitet, legasjonsvakter og leieområder. Til tross for amerikansk sympati og det uttrykte ønske om nasjonal selvråderett, avviste de vestlige stormaktene hans krav og overførte i stedet de forhenværende tyske områdene til Japan. Dette førte til omfattende studentdemonstrasjoner i Kina, senere kjent som 4. mai-bevegelsen, og den kinesiske regjeringen ble presset til å nekte signering av Versaillestraktaten, noe den kinesiske delegasjonen var alene om.

Den all-russiske regjering (de hvite)

Mens Russland formelt var ekskludert fra konferansen, selv om landet hadde kjempet mot sentralmaktene i tre år. Den russiske provinsielle forsamlingen (ledet av Georgij Lvov), etterfølgeren etter Den russiske konstituerende forsamlingen, og den politiske delen av den russiske  hvite bevegelsen, sluttet seg til konferansen. De hvites fremste representant i Paris var den forhenværende russiske utenriksministeren Sergej Sazonov som, hvis tsaren ikke hadde blitt styrtet, mest sannsynlig hadde deltatt i konferansen uansett.  Den russiske provinsielle forsamlingen fastholdt prinsippet om et udelelig Russland, men var åpen for å forhandle om tapet av Polen og Finland.

Ukraina

Ukraina hadde i utgangspunktet en mulighet for å bli anerkjent som selvstendig nasjon av stormaktene ved konferansen i 1919. I et møte mellom de fem store den 16. januar omtalte den britiske statsminister David Lloyd George den ukrainske lederen  Symon Petljura som en eventyrer og avviste Ukraina som et anti-bolsjevikisk kjerneområde. Den britiske diplomaten Eyre Crowe argumenterte mot en union mellom den østre delen av Galicia og Polen. Den britiske regjeringen avgjorde aldri om den skulle støtte et forent eller oppdelt Russland. USA var åpen for å støtte et sterkt, forent Russland som en motvekt mot Japan, men Storbritannia fryktet en trussel mot India. Petliura utnevnte grev Tyshkevich som sin representant til Vatikanet, og pave Benedikt XV godkjente Ukraina som en uavhengig stat. Ukrainsk selvstendighet ble i praksis dog ignorert.

Hviterussland

En delegasjon fra Den hviterussiske demokratiske republikk under statsminister Anton Łuckievič stilte også opp ved fredskonferansen, og forsøkte å få internasjonal anerkjennelse av et uavhengig Hviterussland. På vei til konferansen ble delegasjonen mottatt av Tsjekkoslovakias  president Tomáš Masaryk i Praha. Under fredskonferansen hadde Łuckievič møter med utenriksminister Sergej Sazonov, utenriksminister i den russiske eksilregjeringen, og den polske statsministeren Ignacy Jan Paderewski.

Minoritetsrettigheter i Polen og andre europeiske land

Etter påvirkning fra president Wilson påla «de fire store» Polen å undertegne en traktat som garanterte minoritetene rettigheter i den nye nasjonen. Polen signerte motvillig og gjorde lite for å opprettholde de angitte rettighetene for tyskere,  jøder, ukrainere og andre minoriteter. Tilsvarende avtaler ble undertegnet av Tsjekkoslovakia, Romania, Jugoslavia, Hellas, Østerrike, Ungarn, Bulgaria, og senere av Latvia Estland og Litauen. Estland hadde allerede gitt kulturell autonomi til minoriteter i sin uavhengighetserklæring. Finland og Tyskland ble ikke bedt om å undertegne traktater for å sikre minoriteters rettigheter.
I Polen skulle de sentrale punktene i traktaten tas inn i lovverket og overstyre andre nasjonale lover. Det nye landet forpliktet seg til å sikre «full og komplett beskyttelse av liv og frihet for alle individer...uten å skille mellom fødsel, nasjonalitet, språk, rase eller religion.» Religionsfrihet var garantert for alle. De fleste innbyggerne ble gitt statsborgerskap, men det var en god del tvetydighet om hvem som hadde rett til det. Traktaten garanterte grunnleggende sivile, politiske og kulturelle rettigheter, og bestemte at alle borgere var like for loven og hadde samme rettigheter. Polsk var nasjonens språk, men traktaten sørget for at minoritetsspråk kunne brukes fritt privat, i handel, i religiøse sammenhenger, pressen, ved offentlige møter og i rettssaker. Minoriteter skulle ha rett til å etablere og kontrollere private stiftelser, kirker og sosiale institusjoner, så vel som skoler, uten innblanding fra regjeringen. Regjeringen ble pålagt å etablere tyskspråklige skoler i de distriktene som hadde vært tyske før krigen. All utdanning over grunnskole skulle skje kun med det nasjonale språket. Artikkel 12 i traktaten ga grunnlaget for å følge den opp, den ga rådet i Folkeforbundet ansvaret for å følge opp og gjennomføre hver av traktatene.

Kaukasus

De tre republikkene i det sørlige Kaukasus; Armenia, Aserbajdsjan og Georgia samt Fjellrepublikken i det nordre Kaukasus (engelsk: The Mountainous Republic of the Northern Caucasus), sendte hver en delegasjon til fredskonferansen i Paris i 1919. Deres forsøk på å få beskyttelse mot truslene fra den pågående borgerkrigen i Russland feilet, da ingen av stormaktene  var interessert i å påta seg noe mandat i Kaukasus. Etter en rekke utsettelser fikk de tre republikkene i det sørlige Kaukasus de fakto anerkjennelse som selvstendige land av de vestlige seiersmaktene, men kun etter at alle europeiske tropper hadde blitt trukket tilbake, bortsett fra en britisk kontingent i Batumi. Georgia og Aserbajdsjan ble de fakto anerkjent den 12. januar 1920, fulgt av Armenia den 19. januar 1020. De vestlige seiersmaktene bestemte seg for å begrense sin assistanse til våpen, ammunisjon og matforsyninger.

Koreas delegasjon

Etter et mislykket forsøk av Koreas nasjonale forbund (engelsk: Korean National Association) med å sende en tre-manns delegasjon av koreanere til Paris, klarte en delegasjon av koreanere fra Kina og Hawai å reise til fredskonferansen. Inkludert i denne delegasjonen var en representant for Koreas eksilregjering i Shanghai, Kim Kyu-sik. Den koreanske delegasjonen ble hjulpet av kineserne, som ivrig grep anledningen til å forulempe Japan i den internasjonale forsamlingen. Flere høystående kinesiske ledere på den tiden, blant de Sun Yat-sen, fortalte amerikanske diplomater at fredskonferansen burde ta opp spørsmålet om Koreas selvstendighet. Bortsett fra det, var det lite kineserne var i posisjon til å gjøre, siden de selv hadde en konflikt med Japan. Bortsett fra Kina var det ingen annen nasjon ved fredskonferansen som tok koreanerne alvorlig, siden området hadde status som japansk koloni. Det manglende gjennomslaget for de koreanske nasjonalistene i å få støtte ved konferansen gjorde at landet fortsatte som japansk koloni.

Kvinners posisjon

En ny dimensjon ved internasjonale konferanser som fredskonferansen var press på delegatene av en komité av kvinner som forsøkte å etablere og utvide kvinners grunnleggende sosiale, økonomiske og politiske rettigheter, inkludert, men ikke begrenset til, stemmerett. Selv om de ikke fikk noen plass ved selve konferansen, så møttes en gruppe kvinner (Inter-Allied Women's Conference (IAWC)) fra 10. februar til 10. april, under ledelse av den Marguerite de Witt-Schlumberger, leder for den franske unionen for kvinners stemmerett. IAWC arbeidet først med å påvirke USAs president Wilson, og deretter alle andre delegater ved konferansen, for å få innpass for kvinner i delegasjonene. De fikk gjennomslag for et møte med kommisjonen for internasjonal arbeiderlovgivning, og senere også et møte med kommisjonen for Folkeforbundet. Et viktig og konkret resultat av IAWCs arbeide var artikkel 7 i Folkeforbundets pakt, som sier at «Alle stillinger underlagt eller i forbindelse med Folkeforbundet, inkludert sekretariatet, skal være åpne likeverdig for menn og kvinner» Mer generelt plasserte IAWC spørsmålet om kvinners rettigheter i senter av den nye verdensordningen som ble etablert i Paris.