Den saksiske kysten

Den saksiske kysten (latin litus Saxonicum, engelsk The Saxon Shore) var en militær myndighet på slutten av romersk tid og Romerriket som besto av rekke av befestninger på begge sider av Den engelske kanal og en militær flåte. Den ble etablert på slutten av 200-tallet og var ledet av «greven av den saksiske kysten». På slutten av 300-tallet var hans funksjoner begrenset til Britannia mens befestningene på gallisk side ble reetablert som adskilte kommandoer. Flere av disse befestninger er blitt bevart i østlige og sørøstlige England.

Bakgrunn

I løpet av den siste halvdelen av 200-tallet gjennomgikk Romerriket en alvorlig krise. Internt var riket svekket av borgerkriger, voldelige etterfølgelser av keisere som varte i kort tid, og provinser som løsrev seg fra riket. Eksternt møtte Romerriket en ny bølge av angrep fra barbariske stammer. Det meste av Britannia hadde vært en romersk provins siden midten av 1. århundre. Det var beskyttet mot angrep fra nord av to lange befestningsverker, Hadrians mur og Den antoninske mur, mens kanalen ble patruljert av en romersk flåte kalt Classis Britannica (bokstavelig «Den britiske flåte», men i betydningen «flåten i de britiske farvann») som holdt pirater og herjingsmenn til sjøs unna.
Etter hvert som grensene kom under stadig økende ytre press ble det gjennomført storstilte befestningsverker over hele Romerriket for å beskytte byene og vokte strategisk viktige steder. Det er i denne sammenhengen at festningene langs den britiske og den galliske kysten ble reist. Allerede på 230-tallet, under keiser Alexander Severus, hadde flere militære enheter blitt trukket tilbake fra den nordlige grensen og plassert i garnison på lokaliseringer i sørlige Britannia. Det ble bygget nye festninger ved Brancaster, Caister-on-Sea og Reculver. Dover var allerede befestet siden tidlig på 100-tallet, og mens andre festninger ble reist i perioden 270- og 290-tallet, ble den komplette lenken med festningsverker fullført.

Meningen av begrepet og funksjonen

De eneste samtidige referanser som er bevart som nevner navnet «den saksiske kysten» er Notitia Dignitatum fra slutten av 300-tallet. Det lister kystens kommandant, Comes Litoris Saxonici per Britanniam («Greven av den saksiske kysten i Britannia»), og oppgir navnene på steder som lå under hans kommando og deres respektive antall av militært personell. Imidlertid på mangel av ytterligere dokumentasjon har forskernes teorier variert til det nøyaktige meningen av navnet, og til kjeden av festninger, deres vesen og hensikt.
To fortolkninger har blitt fremmet til meningen av adjektivet «saksisk»: enten en kyst angrepet av saksere (i den generelle betydningen germanere), eller en kyst bevoktet av saksere. Den siste hypotesen har mottatt i det minste delvis støtte fra arkeologiske funn da gjenstander i germansk stil er blitt avdekket i graver. Bosetninger av saksere og andre germanere i området sørøstlige England og på nordkysten av Gallia rundt Boulogne-sur-Mer og Bayeux er sikkert dokumentert fra midten av 400-tallet og framover. Særlig langs den galliske kysten er bosetninger av germanske stammer sikkert dokumentert. Krønikeren og historikeren Eutropius nevner at i løpet av 280-tallet var sjøen langs kystene av Belgica og Armorica «befengt med frankere og saksere», og det var av den grunn at den romerske feltherren Carausius ført ble utpekt for å ta ansvaret av Classis Britannica. I tillegg nedtegner Notitia Dignitatum tilstedeværelsen av tallrike germanske stammer, hovedsakelig frankere og svebere, som tjente som laeti i den romerske hæren på slutten av 300-tallet.
Den andre fortolkningen, støttet av Stephen Johnson, hevder at festningene fungerte som et kystforsvar mot sjøfarende angripere, hovedsakelig saksere og frankere, og fungerte som baser for den romerske flåten mot dem. Dette synet er styrket av eksistensen av en parallell kjede av festningsverker på andre siden av kanalen langs nordkysten av Gallia som da komplimenterte de britiske festningene, og understreker et felles forsvarssystem.
Andre forskere som John Cotterill har imidlertid betraktet trusselen av germanske angripere, i det minste på 200- og tidlig på 300-tallet, som overdrevet. Konstruksjonen av festningene ved Brancaster, Caister-on-Sea og Reculver tidlig på 200-tallet og deres lokalisering ved strategiske elvemunninger på farbare elver er tolket som en indikasjon på en helt annen funksjon, som befestede forskyningsbaser og transportpunkter til fra Britannia-Gallia, uten noe forhold (i det minste på denne tiden) til å motstå pirater og sjøfarende angripere. Dette synet er støtte av samtidige referanser til forsyninger for hæren til keiser Flavius Claudius Julianus med korn fra Britannia i løpet av hans militære kampanje i Gallia i 359, og deres nytte som sikre landgangsteder av grev Theodosius under nedkjempelsen av Conspiratio barbarica, «barbarenes sammensvergelse», noen få år senere.
Ytterligere en teori som er blitt fremmet av D.A. White var at det omfattende systemet av store steinfestninger var i urimelig stor i forhold til enhver trussel som germanske pirater utgjorde, og at de ble egentlig oppført i forbindelse med at Carausius og Allectus løsrev seg fra Romerriket i det karausiske opprør i 289-296, og hadde en helt annen fiende for øye: de ble oppført for å forhindre at Britannia ble gjenerobret av Romerriket. Dette synet, om enn i stor grad bestridt av andre forskere, har i senere tid funnet delvis støtte i arkeologiske funn ved Pevensey som har datert festningens konstruksjon til tidlig på 290-tallet.
Hva enn som var det opprinnelige formålet, det er sikkert at i de siste tiårene av 300-tallet ble festningene og deres garnisoner anvendt i operasjoner mot frankiske og saksiske pirater. Romersk kontroll over området var aldri blitt helt gjeninnført etter den barbariske sammensvergelsen, og Britannia ble oppgitt av Romerriket i 407 og Armorica likeledes kort tid etter. Festningene ble fortsatt bemannet i de påfølgende tiårene, og i Britannia i særdeleshet var flere av festningene i operasjon godt inn i den angelsaksiske perioden.