google/wiki40b huggingface dataset:
Timothy West

Liv og virke

Han begynte sin karriere innen engelsk film som assisterende scenesjef ved Wimbledon Theatre i 1956. Han begynte ved Piccadilly Theatre i 1959, og han ble med i Royal Shakespeare Company i 1965 på samme tid som han opptrådte i The Comedy of Mistakes, Timon of Athens, The Jew of Malta, Love's Labour's Lost. Han var kunstnerisk leder for Forum Teater, Billingham 1980-1981 før han ble utnevnt til direktør ved University of Western Australia i 1982.
Etter å ha tilbrakt år som et kjent ansikt som aldri helt ble et kjent navn, kom hans store sjanse med den store TV-serien, Edward VII (1975), der han spilte tittelrollen og hans to ekte sønner, Samuel og Josef spilte sønnene til kong Edward VII som barn. Andre store roller har inkludert opptredener i filmene, Nicholas og Alexandra (1972), The Day of the Jackal (1973), The Thirty-Nine Steps (1978), Masada (1981) og Cry Freedom (1987).
I 1997 var han med i BBCs TV-produksjon av King Lear. I 2001 spilte West den eldre Maurice i Iris, mens hans skuespiller-sønn, Samuel West, spilte Maurice på sine yngre dager. I 2002 gjorde han en gjesteopptreden i BBC Radio 4, under deres serie om Further Adventures of Sherlock Holmes. I 2004 turnerte han til Australia med Carl Rosa Opera Company som direktør for diverse scene-produksjoner, han sang også under sin rolle som Sir Joseph Porter.
I jula 2007, ble han med situasjonskomedien Not Going Out som gjennomgangsfiguren Geoffrey Adams, faren til to sentrale karakterer. Han er president i den London Academy of Music og scenekunst, og en tilhenger av veldedighetsorganisasjonen Cancer Research UK. I 1984 ble han tildelt Order of the British Empire for sine prestasjoner innen skuespill og drama.
Varcoe Headland

Varcoe Headland er et lavt nes med en høyde på 34 meter helt nord i Horseshoe Bay vest i Rossøya i Antarktis. Det ble navngitt av New Zealand Geographic Board (NZGB) etter Garth Edwin Varcoe, som arbeidet i den newzealandske antarktisforskingen over 15 år fram til han døde i en helikopterulykke nær dette neset i oktober 1992.
Steinfrukt

Steinfrukt eller stenfrukt (latin: drupa) er en frukttype som kjennetegnes av et (som regel) saftig fruktkjøtt som omgir en meget hard "stein" som igjen inneholder fruktas eneste frø. 
Kjente eksempler på planter med steinfrukter er artene i kirsebærslekta, men frukttypen finnes hos mange andre grupper planter også, som f.eks. kokosnøtt og delfruktene (dvs. enkeltenhetene i hele frukta) hos bringebær og bjørnebær.
Kevin Reynolds

Liv og karriere

Reynolds ble født i San Antonio i Texas, som sønn av tidligere president ved Baylor University, Herbert H. Reynolds.
Reynolds fikk innledningsvis suksess ved å være med på skrive filmen De unge tapre (Red Dawn) i 1984, en film preget av den kalde krigen og handlet om en alternativ samtid hvor USA ble invadert av Sovjetunionen. Året etter både skrev og regisserte han filmen Fandango som ble produsert av Steven Spielberg. Fandango var opprinnelig en film i svarthvitt på 30 minutter kalt Proof som han laget mens han var student ved USC Film, og siden utviklet til en spillefilm i dobbel lengde med blant andre Kevin Costner og Judd Nelson i hovedrollene.
Han begynte sitt lange vennskap med Kevin Costner på denne tiden. Costner ble senere hovedrolleinnehaver i Robin Hood - tyvenes prins fra 1991. Costner preget også Danser med ulver, en annerledes western fra 1990, og Reynolds bidro med rådgivning, særlig i scenen med bøffeljakten. De samarbeidet en siste gang i den postapokalyptiske filmen Waterworld (1995). Midtveis i filmen førte en alvorlig konflikt til vanskelige arbeidsforhold og Reynolds brøt samarbeidet og forlot filmen. Reynolds ble senere sitert på å ha sagt om Costner: «Nå kan Kevin arbeide med sin favorittskuespiller og regissør.» Underforstått Costner selv. Senere ble Reynolds og Costner gjenforent i innspillingen av kommentarsporene for en spesialutgave av DVD-utgaven av Robin Hood - tyvenes prins. Det er også planlagt en framtidig film sammen, spionfilmen og komedien Learning Italian.
Reynolds regisserte deretter Samuel L. Jackson i thrilleren One Eight Seven. Hans foreløpige siste prosjekt var tilpasninger av klassiske fortellinger, Greven av Monte Cristo (2001) og Tristan & Isolde (2006). Sistnevnte med engelske Sophia Myles i hovedrollen.
Protoceratops

Forklaring

Protoceratops hadde smale, krokbøyde et nebb som var dekket av horn, som hos fugler og skilpadder. Skjærende tenner vokste i rader i munnen. Etter hvert som de ble slitt, ramlet de gamle ut og ble erstattet av nye og skarpe tenner. Mange eksperter tror at dinosauren bare så godt på kort avstand, omtrent som nesehorn gjør i dag. For å redusere vekten ble kragen støttet av beinspiler i stedet for å være en massiv beinplate. Hannen hadde mer stående krage enn hunnen, kanskje for å imponere henne.Alle beina var som tykke stokker, men forbeina var kortere enn bakbeina. Den lange halen viser at forgjengerne dens gikk på to bein. En lang hale fungerte som balansestav i oppreist stilling.
Den kunne bli opptil 2,5 meter lang, opptil 75 cm. fra hoftene til bakken og kunne veie trolig opptil 260 kg.
Jizera

Etymologi

Navnet Jizera er av indoeuropeisk opprinnelse som ble tatt opp i keltisk, og som betyr noe slikt som «den rasende, den kraftige, den raske» Ordet er avledet fra det indoeuropeiske ordet *isərós i betydningen «heftig, rask, energisk», noe som tilsvarer sanskrit isiráh med samme definisjon. Tilsvarende betydning finnes for elven Isar i Tyskland og Isère i Frankrike. Også i andre ikke-keltiske områder finnes tilsvarende navn, eksempelvis elvene Istra i Møre og Romsdal og Istra i Russland, så den vanligste hypotesen for tiden er at navnet har en videre indoeuropesk opprinnelse hvor es- eller is- kan bety «strømmende vann». Se flere elver med samme språkopprinnelse under Eisack.
Nøkkelroman

Nøkkelroman, fra fransk roman à clef («roman med nøkkel (oversikt over personene)»),  er en betegnelse på en skjønnlitterær tekst hvor figurene er basert på virkelige og som regel berømte personer, og gjerne hvor hele miljøer beskrives under et tynt ferniss av fiksjonalisering slik at de lett kan gjenkjennes. 
Nøkkelroman har også en annen, og videre, definisjon: en roman som anses som spesielt viktig i forståelsen av et helt forfatterskap, altså som en nøkkel til å forstå.

Nøkkelroman som beskrivelse av virkelige personer under andre navn

Sjangeren oppsto i 1600-talls Frankrike med romaner som nærmest var som gåter: etter en viss tid ble løsningsnøkkelen, hvilke personer som tilsvarte hvilke figurer, publisert. Eksempler er Jean de la Bruyères Caractères og flere av Madeleine de Scudérys verker. I vår tid offentliggjøres sjelden en nøkkel, men via media og litteraturforskning vil likevel en romans likheter med virkeligheten som regel trekkes fram i dagen. 
En del av kontroversen rundt Agnar Mykles Sangen om den røde rubin (1956) var at han skrev om virkelige personer i Bergen på en lite flatterende måte. Andre norske nøkkelromaner er Kjærka, et Atélierinteriør (1888) av Herman Colditz, Knut Hamsuns Redaktør Lynge (1893), Kaj Skagens Himmelen vet ingenting (1988), Gudmund Vindlands Villskudd (1979) (om Jens Bjørneboe) og Gunnar Larsens To mistenkelige personer (1933).
Bellingshausenkysten

Bellingshausenkysten er kyststrekningen på nordøstsiden av det norske bilandet Peter I Øy i Antarktis. Den strekker seg fra Simonovbreen i nord til Michajlovodden i sør.
Kyststrekningen er oppkalt etter Fabian Gottlieb von Bellingshausen som ledet den første russiske antarktisekspedisjonen 1819–21 med fartøyene «Vostok» og «Mirnyj». Denne ekspedisjonen oppdaget øya 21. januar 1821 og navnga den etter den russiske tsaren Peter den store.
Navnet ble endret fra von Bellingshausenkysten til Bellingshausenkysten av Norsk polarinstitutt i 2007 for å tilpasse navnet til andre nasjoners navnsetting.
Mesterligaen 2006/2007

Kvalifisering

I rundene er laget som har hjemmekamp i det første oppgjøret nevnt først. Ved uavgjort etter to oppgjør vinner laget med flest mål på bortebane.
Erling Westher

Kilder

Friheten 1953.03.12. Oslo. 1953. s. 4.
Kliniker

Kliniker er en lege som arbeider direkte med pasienter, som arbeider klinisk, i motsetning til å arbeide i et laboratorium eller med administrasjon.
Nathanael Schnittelbach

Liv

Schnittelbachs far, Johann, var i 45 år organist ved St. Jacobi i Danzig. Etter fullført utdannelse var Nathanael  fra 1650 vikarierende fiolinist ved Mariakirka i Danzig. I 1653 ble han musiker ved Christina av Sveriges hofforkester. Han lyktes ikke i å få arbeid i hjembyen, så tidlig i 1655 reiste han til Lübeck, hvor han ble musiker ved byens Ratsmusik. Her fikk han undervisning av Nicolaus Bleyer fram til dennes død i 1658. 13. november samme år fikk Schnittelbach borgerretter i byen og 11. desember ektet han Bleyers datter, Anna. 
Schnittelbach ble syk under en konsertreise i forbindelse med et fyrstebryllup i Gottorp og døde en måned senere.
Schnittelbach hadde et usedvanlig ry som fiolinist og var kjent i hele Tyskland, dessuten også i Polen, Danmark, Nederland og Sverige. Ernst Ludwig Gerber kalte ham «en av de største fiolinister på 1600-tallet.» Nicolaus Adam Strungk var sannsynligvis Schnittelbachs mest kjente elev.

Verk

En ciacona for fiolin solo, to instrumentalsuiter og en sonate for fiolin og generalbass er bevart etter Schnittelbach. Begge suitene er typiske eksempler på tidens Lübecker Ratsmusik. En magnificat for fem sangstemmer og to fioliner, og kirkekonserten Wo der Herr nicht das Haus bauet, er tapt.
Småtrollene og den store oversvømmelsen

Handling

Boken beskrives som «muminologiens skapelsesberättelse. Den inleds med en urscen, moderns symbios med barnet.» Mummitrollet og Mummimamma leter etter Mummipappa, og de leter etter et sted å bygge et hus før vinteren kommer. 
Mummimamma og Mummitrollet reiser forbi en stor og skummel skog mens de leter etter Mummipappa, som har dratt på eventyr med hattifnattene. De møter et lite vesen (som i de senere bøkene blir kalt Sniff) som velger å bli med. De bruker en tulipan for å lyse opp veien de går på, og blir angrepet av en stor slange. De blir redda av en vakker kvinne med blått hår, Tullipa, som kommer ut av tulipanen og skremmer bort slangen. 
Senere kommer de til huset til en gammel mann. Han inviterer dem til å bo i hagen hans, som er laget av godteri. De finner ut at sola er laget av skinnende papir, og velger derfor å fortsette reisen. Mummimamma blir angrepet av en maurløve, men blir reddet av de andre. De finner hattifnattene, og kommer i en båt sammen noen av dem. Båten går ikke i en spesiell retning, så de inviterer et sjøtroll om bord i båten for å styre skipet. De når dermed land, og sjøtrollet og hattifnattene drar sin egen vei. 
Mummimamma, Mummitrollet, det vesle vesenet og Tulippa fortsetter å lete etter Mummipappa, og kommer til et hus der det bor en rødhåret gutt som sier at han så Mummipappa. Mummimamma, Mummitrollet og det vesle vesenet skynder seg videre for å finne Mummipappa, men Tulippa velger å bli hos gutten. De finner snart ut at oversvømmingen har begynt, og redder en katt og kattungene hennes før de bruker en stol som båt for å lete mer etter Mummipappa. De finner en beskjed fra Mummipappa der han ber om hjelp, og med hjelp fra en stork finner de Mummipappa etterlatt i et tre. De redder ham og får han inn på fastlandet. 
Mummipappa er veldig opprørt over at han har mistet Mummihuset, som han bygde spesielt for familien, i oversvømmelsen. De bestemmer seg for å gå en tur, og i en vakker dal finner de Mummihuset, som hadde blitt drevet dit av strømmen.
Norra Hammarbyhamnen

Norra Hammarbyhamnen er et bolig- og havneområde innen bydelen Södermalm i Stockholm.
Boligområdet ligger på et gammelt havne- og industriområde, og strekker seg fra Östgötagatan via Tullgårdsgatan, Vintertullstorget, Färgargårdstorget og Tegelviksgatan bort til Nackagatan. Boligområdet ble oppført seg 1980- og 1990-tallet. Den første innflyttingen skjedde i oktober 1981. Før boligområdet ble bygget var det havnebygninger og -magasin på stedet. Disse bygningene er nå revet, og de siste havnekranene ble fjernet i 1997.
Norra Hammarbyhamnen, bortsett fra kvarteret Hamnvakten, omfattes av prosjektet Hammarby sjöstad.
Amersfoort

Historie

Det er funnet bosetninger rundt Amersfoort som går tilbake til rundt 1000 f.Kr., men navnet Amersfoort (oppkalt etter et vadested over elven Amer, som i dag heter Eem) dukket først opp på 1000-tallet. Byen fikk byrettigheter i 1259 av biskopen av Utrecht Hendrik van Vianden. Det ble bygd bymurer rundt år 1300, men byen vokste raskt og allerede i 1380 måtte bymurene utvides, og disse sto ferdig rundt 1450. Porten Koppelpoort er en del av denne muren. 
Onze-Lieve-Vrouwentoren (Vår Frues tårn) er et av de høyeste kirketårn i Nederland med en høyde på 98 meter. Byggingen av tårnet og kirken startet i 1444. Kirken ble ødelagt i en eksplosjon i 1787, men tårnet overlevde. 
Den indre byen av Amersfoort er godt bevart siden middelalderen, og bortsett fra Onze-Lieve-Vrouwetoren er de største attraksjonane kirken Sint-Joris, Koppelpoort og Muurhuizen (Murhusene), som ble bygd langs den eldste bymuren. 
I middelalderen var Amersfoort et viktig senter for tekstilindustri og det var mange bryggerier i byen. På 1700-tallet blomstret byen på grunn av dyrking av tobakk.
Under den andre verdenskrig lå det en konsentrasjonsleir nær byen Amersfoort. Den vbar en gjennomgangsleir, og herfra gikk det transporter videre, ikke minst av jøder, til KZ Mauthausen i Østerrike, arbeidsleirer i Essen og til Hermann-Göring-Werken, og andre konsentrasjonsaleirer i Tyskland.
Nasjonalt senter for fostermedisin

Nasjonalt senter for fostermedisin ligger i Trondheim. Senteret ble opprettet i 1989 og hadde utspring i Ultralydlaboratoriet ved daværende Regionsykehuset i Trondheim. Senterets oppgaver er todelt: de har 18-ukers rutineunersøkelse for en region i Midt-Norge samt at de er det nasjonale ressurssenteret for fosterdiagnostikk og har det nasjonale ansvaret for å utføre endel fosterdiognostiske inngrep. Gravide kvinner fra hele landet blir henvist dit fra sitt lokale sykehus.
Palimna

Utseende

Middelsstore trebukker med lange antenner (gjerne betydelig lengre enn kroppen). På farge er de lyst gråspraglete.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Sørøst-Asia.
Cristisse

Levevis

Larvene lever i død ved.

Utbredelse

Arten er bare kjent fra Madagaskar.
Johan Runesson

Karriere

Johan Runesson hadde en suksessfull juniorkarriere der han blant annet vant tre gull under Junior-VM på hjemmebane i Göteborg i 2008. Totalt tok han syv medaljer på sine tre deltagelser i juniorverdensmesterskap. Som senior er hans beste enkeltresultat 2.-plass  på verdenscupløp mellomdistanse i New Zealand i 2013. Under VM i Estland i 2017 ble han nummer fire på mellomdistansen. Han løp første etappe på Sveriges lag som tok bronse på stafetten. Laget bestod ellers av William Lind og Gustav Bergman.
Blodåre

Anatomi

Alle blodårer har den samme histologiske struktur. Bekledning av den indre overflate er av endotel, utenfor dette finner man subendotelielt bindevev. Deretter følger et lag med muskelvev av typen glatt muskulatur, som er velutviklet i arterier. Ytterst finner man et nytt lag med bindevev, som kalles adventitia, som bl.a. inneholder nerver som forsyner muskulaturen i karveggen, samt små kapillarer (i større arterier) som sørger for blodforsyning til selve karveggen.
Kapillærer består av ikke stort mer enn et lag endotel og enkelte ganger litt bindevev.
I anatomi, er begrepet som brukes når en blodåret flyter sammen med en annen for å danne en region med diffus blodforsyning, kjent som en anastomose. Dette er viktig i forskjellige områder av en organisme, ettersom blokkering av en blodåre kan kompenseres ved at de andre blodårene i anastomosen kan besørge blodforsyning til det angjeldende organ/vev.

Fysiologi

Vaskulitt er en inflammasjon i åreveggen, som kan skyldes f.eks. autoimmun sykdom eller infeksjon.
Ceratocanthoides

Utseende

En liten (ca. 5 millimeter), hvelvet. blank bille med skinnende bronseaktig metallglans. De brede beina er rødlige. Arten kan rulle seg sammen til en ball. Pronotum er mye bredere enn langt, rundet, klart avsnørt fra de hvelvede dekkvingene, som har fine punktstriper.

Utbredelse

Slekten er kjent fra det nordlige Sør-Amerika.
Golden Spike

Golden Spike eller The Last Spike (den gylne spiker eller siste spiker) er den siste, seremonielle spiker som ble slått ned på den transamerikanske jernbanen gjennom USA som forbandt Stillehavet  med Østkysten på Union Pacific-jernbanen den 10. mai 1869 på Promontory Summit, i Utahterritoret.
Ideen om å bruke en gullnagle ble framsatt av David Hewes fra San Francisco. Spikerens sider er gravert med navn på jernbanens ledere. Seremonien var skulle holdes 8. mai 1869 (denne dato er gravert på spikeren), men ble utsatt i to dager på grunn av dårlig vær og en arbeidskonflikt. Den opprinnelige Golden Spike finnes nå i Cantor Arts Center ved Stanford University.

Historie

Fullføringen av den siste forbindelsen av den transkontinentale jernbanen med en spiker av gull var ideen til David Hewes, en finansmann og kontraktør fra San Francisco. Spikeren hadde blitt framstilt tidligere dette året for en særskilt seremoni ved støperiet William T. Garratt Foundry i San Francisco. To av sidene på spikeren var gravert med navnene til jernbaneoffiserene og direktørene. En særskilt sville av polert californialaurbær (Umbellularia californica) var valgt for å fullføre jernbanesporet hvor den siste spikeren ville bli slått ned. Den 10. mai, i forventning til seremonien, ble to lokomotiv, Union Pacific No. 119 og Central Pacific No. 60 (bedre kjent som Jupiter) kjørt opp mot hverandre, front-mot-front, ved Promontory Summit i Utah. Det er ukjent hvor mange mennesker som var tilstede ved hendelsen; beregninger går fra så lavt som 500 og til så mange som 3 000; myndighetspersoner og ledere fra jernbanen og anleggsarbeidere som hadde lagt jernbanesporet var vitne til hendelsen.
Mandeisme

Mandeanisme (mandeisk: מנדעיותא Mandaʻiūtā‎; arabisk: مندائية‎ Mandāʼīyah/Mandāʾiyyah; persisk: مندائیان‎ Mandâ'iyân) er en gnostisk religion  (arameiske manda betyr «kunnskap», det samme gjør greske gnosis) med et sterkt dualistisk verdenssyn. Religionens tilhengere kalles mandeere.
Dets tilhengere ærer bibelske Adam, Abel, Set, Enosj, Noah, Sem, Aram innenfor den gammeltestamentlige og jødiske tradisjonen, og særlig Johannes Døperen fra den nytestamentlige og kristne tradisjonen, men avviste samtidig Jesus Kristus og den øvrige kristne tradisjonen. Tilhengerne er tidvis identifisert med «sabianere» og den sabianske religion som er nevnt i Koranen, men sabianernes historiske opphav er uklar og obskur.

Historie

I henhold til de fleste forskere utvandret mandaerne fra sørlige Levanten til Mesopotamia i det første århundrene e.Kr. og er av før-arabisk og av før-islamsk opprinnelse. De er semitter og snakket en dialekt av østlig arameisk kjent som mandeisk. Det er mulig at de var beslektet med «nabateere av Irak» som var hedenske, det vil si arameisktalende innfødte før-arabiske og før-islamske beboere fra sørlige Irak.
Mandaerne synes å ha bosatt seg i Mesopotamia, men religionen har blitt praktisert hovedsakelig rundt nedre Karun, Eufrat og Tigris, og elvene som omgir vannvegene Shatt al-Arab, deler av sørlige Irak og provinsen Khuzestan i Iran. Det er antatt at det er mellom 60 000 og 70 000 mandaere verden over, og fram til Irak-krigen som begynte i 2003, levde bortimot alle i Irak. Mange av disse irakerne har siden flyktet fra landet (som også andre irakere har gjort) på grunn av   den  sekteriske volden fra muslimske ekstremister. De fleste mandaere fra Irak har søkt tilflukt i Iran hos sine åndsfrender der. Andre har dratt til det kurdiske selvstyreområdet i Nord-irak, der sikkerheten for minoriteter er bedre. Det har vært en mindre tilstrømning til Syria og Jordan, og mindre samfunn i Sverige, Australia, USA og andre vestlige land.
Mandaerne har forholdt seg adskilte og meget privat. Omtaler av dem og deres religion har hovedsakelig kommet fra fremmede, særskilt fra orientalske studier, som blant annet den tyske orientalisten Julius Heinrich Petermann, Nicolas Siouffi, en kurdisk yezidi og senere fransk borger, og særlig den britiske antropologen E. S. Drower.

Trossystem

Mandeanisme, som religionen til mandaerne, er basert mer på en felles arv enn noen form av religiøse trosbekjennelser og doktriner (bok). En grunnleggende veiledning i mandeanismens teologi finnes ikke. Den mandeanistiske litteratur, som er ganske stor, dekker emner som eksatologi (læren om de siste ting), Guds viten, og livet etter døden, men kun i et usystematisk vis, og bortsett fra prestene, er kun kjent av noen få lekfolk.
Gobeleng

Gobeleng (også skrevet gobelin på riksmål) er et vevd veggteppe eller møbelstoff med innvevde farger og figurer. Det var opprinnelig betegnelsen på vevnader fra en fabrikk i kvarteret Les Gobelins i Paris, som fikk navn etter fargerfamilien Gobelin som eide tomten til den første fabrikken, som startet 1662. Teknikken ble utviklet i Frankrike på midten av 1600-tallet, og førte til en omfattende industriell framstilling av tekstile kopier etter kartonger av datidens kjente store kunstnere. I dag brukes navnet om alle billedtekstiler som bruker denne teknikken, uavhengig av opphavssted.
Jean-Baptiste Colbert satte det hele i gang, da han kjøpte lokalene og tomten omkring i 1662, på vegne av kong Ludvig XIV. Mye av den tidlige produksjonen dreide seg om møbeltekstiler. Starten på den kunstneriske utviklingen sto hoffmaleren Charles Le Brun for. Fra 1667 ble fabrikkene oppnevnt til kongelig manufaktur. På grunn av pengeproblemer, ble fabrikken stengt i 1694, men gjenåpnet i liten skala 1697 for å levere til de kongelige bygninger. Lønnsomheten var på den tid noe laber. Produksjonen ble nokså variabel, og det så nesten ut til å bli full stopp tidlig på 1700-tallet.
En snuoperasjon ble løsningen. En av kongens finanssekretærer, Louis Fagon fikk oppdraget med å organisere prosjektet. Han hadde nettopp fått to av sine hus dekorert av maleren Jean-Baptiste Oudry, og overtalte ham til å ta på seg oppgaven. Oudry og hans partner Besnier satte i gang i 1734. Snuoperasjonen ble svært vellykket og lønnsom for alle parter, og Oudry ble inspektør og kartongleverandør til alle de franske fabrikkene. Det meste av hans arbeidskapasitet i 1730-årene ble bundet opp til dette.
Den franske revolusjonen satte en stopper for videre drift, inntil slekten Bourbon satte den i gang igjen omkring 1830. Produksjonen ble da utvidet til også å omfatte golvtepper. Under kommunardopprøret ble bygningen delvis nedbrent. Produksjonen er per i dag begrenset til leveranser til offentlige bygg.
Glenn André Viste Bøe

Karrière som skuespiller

Bøe startet sin skuespillerkarrière på barne- og ungdomsteateret ved Rogaland teater i begynnelsen av ungdomsskolen hvor han spilte i Et dukkehjem som Henrik Ibsen. Han spilte også senere i flere mindre og store teaterforestillinger primært ved Rogaland Teater
I 2007 spilte han i sin første film, Sting, som rollen «Alexander». Dette var den første filmen han spilte i. I 2012 var det premiere på filmen Kompani Orheim, hvor Bøe spilte en av rollene som «Helge Ombo».
Armand Lohikoski

Liv og virke

Før han ble filmregissør hadde Armand Lohikoski en lang karriere for det meste innen mediabransjen. Han arbeidet blant annet som journalist og avdelingsdirektør for Finlands krinkastingsselskap, der han produserte landets første radioquiz. Han var også leder av Helsinki-kontoret til Metro-Goldwyn-Mayer Films. Han var også den første til å utgi gratisaviser i Finland.
Armand Lohikoski regisserte 18 langfilmer for det store finske filmselskapet Suomen Filmiteollisuus. I tillegg til dette regisserte han mange kortfilmer og reklamesnutter.
Lohikoski skrev reiseboken Dollari on lujassa i 1946 om et studentkor basert i Helsinki. Han skrev sin egen biografi Mies Puupää-filmien takaa i 1993 og en bok med aforismer, Sattuvasti Sanottua, i 2002.