Habsburgmonarkiet

Habsburgmonarkiet var et uoffisielt navn på områdene som ble styrt av den østerrikske grenen av Huset Habsburg (1278-1780) og det etterfølgende huset Habsburg-Lothringen (fra 1780) mellom 1526 og 1867/1918. Hovedstaden var stort sett Wien, bortsett fra perioden fra 1583 til 1611, da hovedstaden var i Prag.
Monarkiet fra 1804 til 1867 blir vanligvis kalt Keiserdømmet Østerrike, og fra 1867 til 1918 Østerrike-Ungarn. I visse sammenhenger kan «Habsburgriket» vise til hele Habsburgfamiliens område som en gang ble styrt av Karl V av Det tysk-romerske rike, eller til Det spanske imperiet styrt av den spanske grenen av familien.
Habsburg-familien stammet fra Habsburg i dagens Sveits og kom etter 1278 til makten i Østerrike. Habsburgfamilien ble etter hvert en mektig slekt i Europa gjennom giftemål og den første kongressen i Wien med keiser Maximilian I. Ludvig II, konge av Böhmen, Ungarn og Kroatia, var adoptert av Maximilian, og da han døde i 1526 ble erkehertug Ferdinand av Østerrike den neste kongen i disse områdene. Ferdinand var den yngre broren til keiser Karl V. Fra denne tiden vokste monarkiet og på det største dekket det halve Europa.

Kjennetegn

Landområdene til huset Habsburg dannet i praksis ikke et enkelt land – hver provins ble styrt med sine egne særegne skikker. Frem til midten av 1600-tallet var ikke en gang alle områdene styrt av samme person og yngre familiemedlemmer styrte ofte deler av Arvelandene som privat apanasje. Det ble gjort flere seriøse forsøk på sentralisering under Maria Teresia, og særlig sønnen hennes Josef II på midten og slutten av 1700-tallet, men mange av disse planene ble skrinlagt da det var stor motstand mot de radikale reformene til Josef. I perioden ble det likevel forsøkt gjennomført en mer forsiktig sentralisering.
Et større forsøk på sentralisering ble satt i gang igjen i 1849 etter at flere opprør i 1848 ble slått ned. For første gang prøvde ministre å omforme monarkiet til en sentralisert byråkratisk stat styrt fra Wien. Særlig Kongedømmet Ungarn sluttet å eksistere som en separat enhet og ble delt inn i flere distrikter. Etter at Habsburgmonarkiet tapte kriger i 1859 og 1866, gikk man bort fra denne politikken og etter flere år med eksperimentering kom de fram til det østerriksk-ungarske kompromisset i 1867, der det såkalte dobbelmonarkiet Østerrike-Ungarn ble opprettet. I dette systemet fikk Kongedømmet Ungarn suverenitet og et eget parlament, og bare en personalunion og et felles utenriks- og militærstyre knyttet det til resten av Habsburgområdene.
Østerrike-Ungarn kollapset på grunn av forskjellige uløste etniske problemer som kom frem i lyset etter tapet i første verdenskrig. I fredsforhandlingene som fulgte ble store områder avstått til Romania og Italia, de nye republikkene Østerrike (de tysk-østerrikske landområdene og Arvelandene) og Ungarn (kjernen i det gamle kongedømmet) ble opprettet og resten av områdene til monarkiet ble delt mellom de nye statene Polen, Kongedømmet av serbere, kroater og slovenere (senere Jugoslavia) og Tsjekkoslovakia.

Habsburgområdene utenfor Habsburgmonarkiet

Habsburgmonarkiet må ikke forveksles med de forskjellige områdene som til forskjellige tider ble styrt av medlemmer av huset Habsburg. Den eldre spanske grenen av habsburgere styrte Spania og forskjellige andre områder fra 1516 til den døde ut i 1700. En yngre gren styrte Toscana mellom 1765 og 1801 og igjen fra 1814 til 1859. Mens de var i eksil fra Toscana styrte denne grenen Salzburg fra 1803 til 1805 og Würzburg fra 1805 til 1814. En annen gren regjerte i Vorlande fra 1803 til 1805 og Modena fra 1814 til 1859, mens keiserinne Marie Louise, den andre konen til Napoleon og datter av den østerrikske keiser Frans, styrte over Hertugdømmet Parma mellom 1814 og 1847.