Lindisfarne (band)

Oppstart og debut

Bandet ble opprinnelig startet under navnet Downtown Faction, men endret snart navn til Brethren. Etter at de ble klar over at en amerikansk gruppe allerede hadde valgt samme navn, lot de seg omdøpe til Lindisfarne, etter den kjente øya hvor danske vikinger gjorde sitt første strandhugg i utlandet, på Holy Island ved Northumbriankysten, nær hjembyen Newcastle.
I 1970 signerte Lindisfarnemanageren Tony Stratton-Smith platekontrakt med Charisma Records, hvor de samme år spilte inn det kritikerroste debutalbumet Nicely Out of Tune. Tittelen skal de ha valgt fordi de med sine grasrootharmonier selv mente de lød "vakkert ustemt". Nettopp tette vokalharmonier og drivende elektrifisert folkrock ble Lindisfarnes varemerke.
Både LP-en og de to singlene som ble sluppet fra albumet; "Clear White Light – Part Two" og "Lady Eleanor", mislyktes i første omgang, men så begynte Lindisfarne å turnere land og strand i Storbritannia, og ryktene begynte å bre seg som ild i tørst gress om nesten ekstatiske konsertopplevelser. Da mesterverket Fog On The Tyne ble sluppet i 1971, oppnådde også det første albumet og singelen "Lady Eleanor" sin vel fortjente oppmerksomhet. Plutselig lå gruppa inne med to album og to singler, godt plassert på hitlistene.

Kommersiell suksess og dårlig hukommelse

Deres andre album, Fog on the Tyne, ble spilt inn med den legendariske plateprodusenten Bob Johnston ved spakene. Det lyktes ham og bandmedlemmene å skape et variert og tett lydbilde, hvor samtlige strenginstrumenter ble gitt rom, samtidig som det lyktes å skape en intim atmosfære og en følelse av direkteinnspilling. Xylografiet fra havneområdet i Newcastle, med broa over Tyne på frontcoveret, sammen med fotografiene av bandmedlemmene med akustiske instrumenter på stampuben, og LP-coverets sprø, resirkulerte papp, formidlet allerede gjennom innpakningen en eim av industritåke og brunt Newcastle-ale, som ga inntrykk av hverdagslig, lokal forankring. Albumet entret hitlistene sent i 1971, og nådde topplasseringen på de britiske hitlistene like over nyttår i 1972.
Deres renommé ble ytterligere forsterket etter at Ray Jackson bidro med å spille mandolin på Rod Stewarts gjennombruddssingel "Maggie May". Han ble riktignok kun kreditert på omslaget til albumet, Every Picture Tells A Story, hvor singelen var hentet fra, som "the mandolin player in Lindisfarne ... the name slips my memory". Stewarts sviktende hukommelse skapte ikke mindre nysgjerrighet, spesielt fordi ryktene feilaktig ville ha det til at det egentlig var disc jockeyen John Peel som hadde traktert mandolinen. Grunnen var at Peel i forbindelse med Stewarts opptreden i BBCs populære TV-show Top of the Pops påtok seg å late som om han spilte mandolin, mens det som vanlig ble agert foran full playback.
Så ulike sanger som "Meet Me On The Corner", skrevet av bassisten Rod Clements, og Alan Hulls relanserte "Lady Eleanor" viste bredde i repertoaret. I kjølvannet av den fornyede interessen for "Lady Eleanor" oppnådde også debutalbumet Nicely Out Of Tune å entre Top 10-listen. Sommeren 1972 var de blant de største navnene innenfor britisk rock: De oppnådde stadig status som hovedattraksjon på konserter og under festivaler, og dro fulle hus uansett hvor de spilte. Jakten på en verdig arvtaker etter det oppløste The Beatles førte dessuten til at bandet av enkelte musikkjournalister ble omtalt som "the "1970s Beatles", med det resultat at de oppnådde enorm mediedekning. De var ikke eneste band som fikk en slik karakteristikk i de dager, men flere rangerte også låtskriveren Alan Hull som den største komponisten innenfor folkgenren siden Bob Dylan, hvilket også bidro til store overskrifter i popavisene og ukebladene.

Tredje album, kun sånn en måtelig?

På høyden av suksessen gikk Lindisfarne igjen i studio for å spille inn sitt tredje album, Dingly Dell. De brukte noe lengre tid i studio, men med dette forsvant også noe av nerven i det musikalske uttrykket. Gruppa var blitt noe mer elektrifisert, og arrangementene på flere av låtene, som var gjort av Ray Laidlaws bror, Paul Laidlaw, gjorde bare sangene mer polert. Den spontane styrken som kjennetegnet de foregående albumene forsvant. Medlemmene var også selv så lite fornøyd med produktet at de valgte å mikse om albumet på egenhånd.
Da det likevel ikke var noen fornyelse å spore, og de nye låtene ikke viste seg å være i stand til å holde på interessen, var det en stor skuffelse blant fansen. For å demonstrere for lytterne at musikken sto for seg selv, og var det eneste som skulle tillegges betydning, utkom albumet i september 1972 i et simpelt grått pappomslag med bandnavnet i hvitt og tittelen i sort. Coveret var nesten like nakent som The Beatles (White Album), men hadde så liten appell til potensielle kjøpere, at distributørene i en rekke land utenfor Storbritannia insisterte på å få erstatte coveret med et bilde av bandet isteden, et grep som også senere har blitt fulgt ved nyutgivelsene på CD. Selv om det var knyttet voldsomme forventninger til Dingly Dell, og LP-en ble møtt både med nesegrus beundring og lunken begeistring fra de toneangivende anmelderne, gjorde forhåndssalget sitt til at albumet smatt rett inn på Top 10-listen. Derimot gikk singelsalget ganske tregt. Med sitt fokus på økologiske spørsmål entret "All Fall Down" singellistens Top 40, mens den andre singelen fra albumet, '"Court in the Act", ikke oppnådde minste oppmerksomhet.

Lindisfarne og Norge

Gruppen hadde også fått sine svorne, norske tilhengere. Høsten 1972 ble det i Aftenposten annonsert konsert med Lindisfarne på Chateau Neuf i Oslo, men gruppa var i liten grad blitt presentert på norsk radio, og billettsalget gikk derfor så tregt at arrangøren fant det best å avlyse konserten og betale tilbake pengene for dem som hadde kjøpt billetter. Dermed var det først som Jack The Lad (se nedenfor) at enkelte av bandmedlemmene fikk opptre for et norsk publikum. Dette skjedde da de var en av hovedattraksjonene under Kalvøyafestivalen i 1976. Fra det opprinnelige Lindisfarne deltok både Ray Jackson, Rod Clements og Ray Laidlaw.

Splittelse i overensstemmelse og i fortsatt vennskap

Under skuffende dårlig respons la Lindisfarne like over nyttår i 1973 ut på turné til Australia, men nå kom også de indre spenningene i gruppen klart til syne. Alan Hull var den første som uttrykte ønske om å forlate bandet, men ble overtalt til å vente og heller revurdere standpunktet. Dermed ble oppnådd enighet om at Jacka og Alan Hull, bandets to frontfigurer, skulle få beholde gruppenavnet, mens Si Cowe og Rod Clements sluttet i bandet for å danne Jack The Lad, hvor etterhvert også Ray Laidlaw fikk bestemt seg for å bli medlem. De tre musikerne som forlot Lindisfarne ble erstattet med fire nye; Tommy Duffy, bassgitar, Kenny Craddock, keyboards, Charlie Harcourt, gitar, og Paul Nicholl, trommer.
Som et interessant apropos til arbeidet med å sette sammen det nye Lindisfarne, lyktes det nesten Jacka å få overtalt vokalisten og trommeslageren i Genesis, Phil Collins, til å ta del i den såkalte Mark II-sammensetningen av bandet, etter at Ray Laidlaw plutselig ombestemte seg og likevel trakk sin opprinnelige beslutning om å fortsette sammen med Alan Hull og Ray Jackson i Lindisfarne.
Samtidig som Alan Hull ble mer engasjert av sin egen karriere som soloartist, manglet nok den nye besetningen mye av den appellen som origanalbandet hadde. Dermed ble de neste to LP-ene de spilte inn ingen suksess. Det nye Lindisfarne ble oppløst allerede i 1975. Imidlertid fortsatte den opprinnelige besetningen å komme sammen igjen og spille sine årlige julekonserter til glede for den lokale fansen i Newcastle.

Gjenforening

I 1977 gjenoppsto originalbandet og inngikk platekontrakt med plateselskapet Mercury Records, som var del av Phonogramkonsernet. I 1978 gikk de sammen i studio og spilte inn albumet Back and Fourth, som ikke bare figurerte på de britiske Topp 30-listene, men som også ga dem et kjærkomment gjennombrudd med en Top 40 plassering i USA. Nå varte det heller ikke lenge før de var tilbake på hitlistene med Top 10 slageren "Run For Home", en selvopplevd tekst som handlet om det utarmende og slitsomme turnélivet versus den store tilfredsstillelsen de følte hver gang de kunne vende hjem. Singlene "Juke Box Gypsy" og "Warm Feeling" oppnådde derimot ingen suksess, og da heller ikke albumet The News slo an ble de i 1979 droppet av Mercury.

De senere år

Utover i 1980-årene gjenoppsto Lindisfarne i mange ulike sammensetninger. De fortsatte regelmessig å utgi nye plater, men deres eneste suksessrike utgivelser var de som inneholdt nostalgiske liveopptredener med låter fra deres første periode. Singelen "I Must Stop Going To Parties" kom ut på deres eget platemerke, Lindisfarne Musical Productions, midt på 1980-tallet.
I 1984 deltok Lindisfarne på konsert med Bob Dylan og Santana på St. James’ Parkhjemmet i hjembyen. Saksofonisten og vokalisten Marty Craggs ble med i gruppen kort tid etterpå.  Utover på 1980-tallet, og tidlig på 1990-tallet fortsatte medlemmene tradisjonen tro å møtes for å spille sine årlige julekonserter.
I 1987 utga de et dobbeltalbum, C'mon Everybody, hovedsakelig bestående av eldre rock'n'roll standarder, foruten tittelsporet, med låter som "Party Doll" og "Twist and Shout". Mange av de trofaste tilhengerne mislikte meget sterkt at Lindisfarne ga seg hen til noe så uoriginalt som å planke slike dusinvarer bare for å selge mer plater. Det ble hevdet at Lindisfarne gikk på akkord og forspilte sin integritet, mens andre mente karakteristikken var dypt urettferdig. 
I 1990 henvendte de seg til en yngre generasjon, som ikke kjente til deres posisjon og historie, ved å spille inn en ny versjon av "Fog On The Tyne Revisited" (UK #2) i duett med fotballspilleren Paul Gascoigne. Denne nådde helt opp til andreplassen på hitlistene. Like etter forlot Ray Jackson bandet etter en uoverensstemmelse med Alan Hull, som hadde anklaget Jackson for ikke lenger å vise tilstrekkelig interessere i å være medlem. Cowe forlot derimot bandet i 1993, i full forståelse med de andre, for å starte bryggerivirksomhet i Canada. 
Etter at Alan Hull døde, 17. november 1995, fortsatte bandet å spille med mange ulike medlemssammensetninger. De merket synkende interesse, samtidig som hvert av medlemmene satte i gang med egne, private prosjekter. Rod Clements spilte også en tid bass for Jethro Tull. Lindisfarnes avskjedskonsert fant sted 1. november 2003 for et fullpakket Newcastle Opera House. De som opptrådte i den siste inkarnasjonen av Lindisfarne var Alans sønn Dave Hull-Denholm, Billy Mitchell, Rod Clements, Ian Thomson og Ray Laidlaw. Flere generasjoner var presentert i salen og viste med all mulig tydelighet at de hadde holdt på en stund og hadde engasjert stadig nye ungdomsgrupper, i det minste i hjemtraktene. Avskjedskonserten ble også tatt opp og ble utgitt med tittelen Time Gentlemen Please.