Kilperik I

Deling av riket

Ved Klotars død i 561 ble Frankerriket etter germansk tradisjon og salisk lov delt mellom hans fire gjenværende sønner. Kilperik I mottok kongeriket Soissons og områdene nord for det. Den eldste broren Karibert I mottok det gamle riket til onkelen Kildebert I, beliggende mellom elven Somme og Pyreneene, med Paris som hovedstad og omfattet også Aquitaine og Provence. Den nest eldste broren Guntram mottok Burgund med en del av kongeriket Orléans hvor han etablerte sin hovedstad. Sigibert I mottok kongeriket Metz med dens hovedstad Reims og Metz.
Umiddelbart etter farens død forsøkte Kilperik besette det meste av farens rike. Han tok kontroll over skattekisten som var samlet i den kongelige byen Berny og dro inn i Paris. Hans brødre tvang ham derimot å akseptere farens deling av riket. Kilperik ble sittende igjen med Soissons, sammen med byene Amiens, Arras, Cambrai, Thérouanne, Tournai, og Boulogne. Da Karibert I døde i 567, og han ikke hadde mannlige arvinger som kunne overta, ble hans rike og besittelser fordelt mellom de gjenværende brødrene. De kom ikke til enighet om Paris, og ble til sist enige om å holde Paris i fellesskap. De inngikk en overenskomst om å dele skatteinntektene fra Paris i tre like deler, og avla løfte om at ingen av dem skulle besøke byen uten de to andres samtykke. Også byen Senlis 50 km nord for Paris forble udelt.

Krig mellom brødrene

Forholdet til brødrene forble anspent. Kilperik havnet i krig med Sigebert, som han lenge hadde hatt et anstrengt forhold til. Sigibert beseiret ham og marsjerte til Soissons hvor han også beseiret Kilperiks eldste sønn Teudebert og fengslet ham. Kilperik samlet sine folk og umiddelbart invaderte Sigeberts nye landområdet, men ble beseiret på nytt. Kilperik allierte seg med broren Guntram i 573, men deretter endret Guntram posisjon, og Kilperik tapte på nytt krigen.
Rundt 567 giftet Sigibert seg med Brunhilda, datter til den vestgotiske kong Atanagild i Hispania. Ekteskapet innebar en dynastisk allianse som Kilperik ikke kunne overse. Han hadde allerede kvittet seg med sin første kone, Audovera, og hadde tatt en tjenestekvinne kalt Fredegund som sin frille. Han skal deretter ha sendt fra seg Fredegund og giftet seg med Brunhildas søster Galswintha i Rouen i 567 for såldes inngå samme strategiske allianse og antagelig av broderlig rivalisering. Omstendighetene antyder et komplekst årsaksforløp. Atanagild hadde ingen sønner, og ved å gifte sin to døtre til to frankiske konger er det mulig at han ønsket å involvere merovingerdynastiet i etterfølgelsen på den vestgotiske tronen. Med to døtre gift vurderte han antagelig at muligheten til en dattersønn som kunne overta tronen. Hans egen død i 567 endret derimot forløpet, og det ble ytterligere vanskeliggjort ved Galswintha en kort tid senere ble funnet kvelt i sin seng en morgen. Få dager senere giftet Kilperik seg med Fredegund.
Drapet på Galswintha førte til fornyet strid og krig mellom brødrene, og dette drapet utgjorde også den eneste klare tråden i de forvikling som preget frankisk historie i de neste tiårene, opphisset av Brunhilda som søkte hevn for drapet på Kilperik, Fredegund, og deres familie. Krigen vedvarte mellom Kilperik og Sigebert, innblandet av fredsavtaler, inntil den flammet opp igjen. I 575 ble Sigibert myrdet av Fredegund i det ene øyeblikket han hadde Kilperik i under sin tommel. Kilperik drev deretter krig mot sin andre bror Guntram som påtok seg å beskytte Sigiberts Brunhilda og hennes sønn Kildebert II. Kilperik gjenopptok sin posisjon, tok Tours og Poitiers og noen steder i Aquitaine fra Austrasia, og sådde uenigheter i det østlige kongedømmet mens Kildebert II var mindreårig.
I 578 sendte Kilperik en hær for å bekjempe den bretonske herskeren Varok II av Bro Gwened (et historisk rike i Bretagne) som hadde gjort opprør. Den frankiske hæren besto av enheter fra Poitou, Touraine, Anjou, Maine, og Bayeux. De fra Bayeux var saksere som havnet i et slag med Varok som varte i tre dager før han ga seg og aksepterte en fredsavtale. Han sendte en sønn eller en slektning fra seg som gissel og godtok å betale en årlig tributt. Varok kom uansett til å bryte sin ed, men for en tid var Kilperiks herredømme over bretonerne relativ sikker som påvist av den italienske poeten Venantius Fortunatus' feiring av dem i et dikt.
I september 584 kom Kilperik tilbake fra en jakttur ved sitt kongelige gods ved Chelles og ble myrdet, stukket til døde av en ukjent overfallsmann, muligens på ordre av Fredegund, men Gregorius av Tours knyttet henne ikke direkte til dette drapet, og det kan like gjerne ha vært av en annen da det var mange som hadde grunner til å se ham drept.

Omdømme

Hovedkilden til Kilperiks historie er Gregorius av Tourss historieverk Historia Francorum. Gregorius hadde ingenting annet enn forakt for kongen. Han var «Nero og Herodes av vår tid», en konge preget av vold og svik. I henhold til Gregorius ødela han mange kirker og førte urettferdige anklager mot sine undersåtter kun for å stjele deres eiendommer. Kilperiks «gud var i hans vom» og han praktiserte alle former for laster og utsvevelser. I henhold til Gregorius skal Kilperik ha erklært for sine dommer «Om noen er ulydige mot mine ordrer skal han bli straffet med å få sine øyne revet ut.»
Selv om Gregorius har gitt et ensidig fordømmende bilde av kongen, er han ikke den eneste kilden, og andre historiske bevis har gitt et mindre brutalt og mer sammensatt bilde. Venantius Fortunatus skrev en panegyrisk lovprisning av kongen for hans autoritet og for hans talenter, og selv Gregorius innrømmet at Kilperik hadde en del litterært talent og nevnte at han skrev to bøker med poesi, modellert på Caelius Sedulius, komponerte salmer og andre stykker for messen. Kilperik skrev også en bok om teologi på Kristi lære og hadde en framstilling av treenigheten, som Gregorius av Tours fordømte, men hvor Kilperik reelt sett var forløper til den sekulære stat. Han la flere greske bokstaver til alfabetet for å reflektere uttalen av frankisk bedre. Han forsøkte også å bearbeide salisk lov for å redusere de verste effektene på kvinners rettigheter.
Den fordømmende beskrivelsen av Kilperik hos Gregorius har bidratt til et forvrengt inntrykk av merovingermonarkene som den gallisk-frankiske kirkes svøpe. Bevis fra Gregorius' egen redegjørelse og fra andre samtidskilder avslører at Kilperik og Fredegund var sjenerøse beskyttere av geistlige personer, institusjoner og religiøse kulter. Senere historikere har ikke akseptert konklusjonen til samtidens kronikører, da i første rekke Gregorius, og Kilperiks posthume omdømme.

Kulturell referanse

En operette basert Kilperik, kalt Chilpéric ble skrevet av komponisten Hervé, framført i Paris i 1864.