Tacitus

Bakgrunn

Det er få kjente detaljer om Tacitus’ liv. Hva som er kjent kommer fra de spredte hentydninger om ham selv som han har oppgitt i sine verker, i sine brev til sin venn og beundrer Plinius den yngre, og en inskripsjon som er funnet i Mylasa i Karia (dagens sørlige Tyrkia).
Han ble født i 56 eller 57 e.Kr. i en lavadelig familie (eques. Som mange latinske forfattere av gull- og sølvalderen var han fra provinsene, antagelig nordlige Italia eller Gallia Narbonensis. Det nøyaktige fødestedet eller datoen for hans fødsel er ikke kjent, og han praenomen (fornavn) er også ukjent; i brev til Sidonius Apollinaris er hans navn Gaius, men i bevarte manuskriptene til hans verker er hans navn oppgitt som Publius.

Familie og tidlig liv

De fleste i de gamle aristokratiske familiene greide ikke å overleve proskripsjonene som skjedde mot slutten av republikken, og Tacitus gjorde det klart at han skyldte sin rang til keiserne fra det flaviske dynasti. Påstanden at han nedstammet fra en frimann (frisatt slave) er avledet fra en tale i hans skrifter hvor han sier at mange senatorer og folk fra eques (lavadelen) nedstammet fra frimenn. Denne antagelsen er generelt bestridt.
Hans far kan har vært Cornelius Tacitus som tjenestegjorde som prokurator for Belgica og Germania; Plinius den eldre (onkel av nevnte Plinius den yngre) nevnte at Cornelius hadde en sønn som raskt ble eldre. Det er ingen omtale at Tacitus led av et slikt forhold, men det er mulig at det viser til en bror — forutsatt at Cornelius faktisk var hans far. Vennskapet mellom den yngre Plinius og Tacitus har fått en del forskere til å konkludere med at begge var avkommet til rike familier i provinsene.
Det er uklart hvilken provins Tacitus ble født i, skjønt ulike gjetninger har foreslått Gallia Belgica, Gallia Narbonensis (dagens Provence, Frankrike), eller nordlige Italia som mest sannsynlige. Hans ekteskap med datteren til senatoren Gnaeus Julius Agricola fra Gallia Narbonensis kan innebære at han selv kom fra samme provins. Tacitus’ dedikasjon til Fabius Iustus i Dialogus kan indikere en forbindelse med Spania, og hans vennskap med Plinnius antyder en opprinnelse i nordlige Spania. Det eksisterer imidlertid ingen bevis for Plinius’ venner fra nordlige Italia kjente Tacitus, heller ikke antyder Plinius’ brev at de to mennenen hadde en felles bakgrunn. Plinius’ bok 9, brev 23, forteller at da han ble spurt om han var italiensk eller provinsiell, ga han et uklart svar, og så ble han spurt om han var Tacitus eller Plinius. Ettersom Plinius var fra Italia har det ble sluttet at Tacitus var fra provinsene, antagelig Gallia Narbonensis.
Tacitus’ slekt, hans dyktig i talekunst, og hans sympatiske framstilling av barbarer som motsatte seg romersk styre (eksempelvis Annaler 2,9) har fått en del til å forslå at han var i slekt med gallere. Dette bygger på det faktum at gallere i Gallia før den romerske invasjonen var kjent for sin dyktighet i talekunst. På den annen side var talekunst også beundret og utviklet i både antikkens Hellas som i Roma.

Historien om Romerriket fra Augustus’ død

Annaler og Historier, utgitt hver for seg, var ment å utgjøre et enkelt verk på tretti bøker (skriftruller). Selv Tacitus skrev Historier før Annaler, utfoldet hendelsene i Annaler seg før Historier, til sammen utgjør de en sammenhengende fortelling fra Augustus’ død (år 14) til Domitians død (96). Det meste har gått tapt, hva som gjenstår er en uvurderlig nedtegnelse av tidsepoken. Den første halvdelen av Annaler har overlevd i en enkelt manuskriptkopi fra klosteret Corvey i Tyskland. Den andre halvdelen er bevart i en enkelt manuskriptkopi fra klosteret Monte Cassino sør for Roma. Det er enestående at de i det hele tatt har overlevd.

Historier

I et tidlig kapittel i biografien over Agricola, forsikrer Tacitus at han ønsker å snakke om årene under Domitian, Nerva, og Trajan. I Historier har rekkevidden endret seg; Tacitus sier at han vil håndtere årene under Nerva og Trajan ved en senere anledning. Isteden vil ha dekke perioden fra borgerkrigene i året med de fire keiserne og avslutte med eneveldet til det flaviske dynasti. Kun de første fire bøkene og 26 kapiteler av femte bok har overlevd, noe som dekker år 69 og første del av 70. Det er antatt at verket fortsatte fram til Domitian døde den 18. september 96. Den femte boken inneholder — som et preludium til redegjørelsen av Titus’ harde undertrykkelse av det store jødiske opprøret — en kort etnografisk undersøkelse av antikkens jøder, og er en uvurderlig nedtegnelse av de romerske holdningene til jødene.

Annaler

Annaler er Tacitus’ siste verk. Det dekker perioden fra Augustus’ død i år 14. Tacitus skrev minst 16 bøker (tekstruller), men bøkene 7–10 og deler av bøkene 5, 6, 11 og 16 mangler. Bok 6 slutter med Tiberius’ død og bøkene 7–12 dekket antagelig keisertiden til Caligula og Claudius. De gjenværende bøkene dekket styret til Nero, kanskje fram til hans død i juni 68 eller fram til slutten av det året som forbinder fortellingen med den i Historier. Den andre halvparten av bok 16 mangler, og slutter med hendelsene i år 66. Det er uklart om Tacitus fullførte verket; han døde før han kunne fullføre sine planlagte historier om Nerva og Trajan og ingen nedtegnelser har overlevert om arbeidet på Augustus, eller om Romerrikets begynnelse som han hadde planlagt å fullføre sitt verk med. Anneler er en av de eldste sekulære historiske nedtegnelser som nevner Jesus ved navn, noe Tacitus gjør i forbindelse med Neros forfølgelse av de kristne.

Monografier

Tacitus skrev tre bøker med et mer begrenset omfatting. Livet til Agricola, biografien om hans svigerfar Gnaeus Julius Agricola; Germania, en monografi over landområder og folk/stammer i det barbariske Germania; og Dialogus, en dialog om retorikken og talekunsten.

Germania

Germania (latinsk tittel: De Origine et situ Germanorum) er et etnografisk verk om germanske stammer utenfor Romerriket. Germania er innenfor en klassisk etnografisk tradisjon som omfatter forfattere som Herodotos og Julius Cæsar. Boken begynner (kapitlene 1–27) med en beskrivelse av land, lover, og skikker til ulike stammer og folk. I særskilt kapittel 8 diskuterer kvinnenes rolle på slagmarken. Som forfatteren Dwight Conquergood merket seg, kvinner deltar i kamphandlingene via «teatralske framføringer på sidelinjene», og kan «effektivt endre hendelsenes utfall.» Senere kapitler fokuserer på beskrivelser av særskilte stammer, begynner med de som bor eller oppholder seg nærmest de romerske grensene, og avslutter med en beskrivelse av de som bor ved kystene av Østersjøen. Tacitus hadde skrevet en lignende, om enn kortere stykke i hans Livet til Agricola (kapitlene 10–13).

Livet til Agricola

Livet til Agricola (latinsk tittel: De vita et moribus Iulii Agricolæ) nedtegner livet til Gnaeus Julius Agricola, en framstående romersk general og svigerfar av Tacitus. Den dekker også, kortfattet, geografien og etnografien av oldtidens Britannia. Som i Germania setter Tacitus friheten til de innfødte britene opp mot Romerrikets tyranni og korrupsjon; boken inneholder også uttrykksfulle polemikker mot Romas grådighet. Tacitus hevder i en tale av Calgacus, lederen for caledonere som kjempet mot romerne, ved å forsikre at Auferre trucidare rapere falsis nominibus imperium, atque ubi solitudinem faciunt, pacem appellant. «Å plyndre, slakte, stjele – disse tingene som de feilaktig kaller et ‘imperium’: de skaper en ørken og kaller det for fred!»

Dialogus

Det er usikkert om når Tacitus skrev Dialogus (latinsk tittel: Dialogus de oratoribus). Mange har vurdert som adskilt fra hans andre verker, i en slik grad at dets autentisitet har tidvis blitt stilt spørsmål ved. Det er sannsynligvis et tidligere verk, hvilende på forfatterens retoriske trening ettersom dens stil etterligner den til den fremste romerske orator Cicero. Dialogus er dedikert til Fabius Iustus, en konsul i år 102.

Kilder

Tacitus skrev samtidshistorie, eller nær samtidshistorie. Han siterer vitnemål fra øenvitner, gamle menn da han var ung, hvis minne strakte seg tilbake til tiden til Tiberius (Annaler, III, 16). Han benyttet bestemt memoarer etterlatt av Tiberius og Claudius. Tacitus gjør også bruk av de offisielle kildene til den romerske stat: Acta Senatus, eller Commentarii Senatus, minutes (protokoller) fra sesjonene i det romerske senat, og Acta Diurna (en samling av regjeringens handlinger og nyheter fra hoffet og hovedstaden). Han leste også samlinger av keisernes taler, slik som de til Tiberius og Claudius. Han er generelt vurdert som en samvittighetsfull historiker som var omsorgsfull i henhold til sine kilder. De mindre unøyaktighetene i Annaler kan ha sin årsak i at Tacitus døde før han hadde fullført (og korrekturlest) sitt verk.
Tacitus siterer en del av sine kilder direkte, blant dem Cluvius Rufus, Fabius Rusticus og Plinius den eldre, som hadde skrevet Bella Germaniæ og et historisk verk som var en fortsettelse av det til Aufidius Bassus. Tacitus benyttet og samlinger av brev (epistolarium). Han tok også informasjon fra exitus illustrium virorum. Disse var en samling med bøker av de som var kritiske keiserne. De forteller om martyrer for friheten, særlig menn som begikk selvmord. Mens han la ingen verdi på den stoiske teori om selvmord og vurderte selvmord som skrytende og politisk nytteløst, ga han ofte framtredende plass til talene til de som var i ferd med å begå selvmord, eksempelvis Cremutius Cordus’ tale i Annaler IV, 34-35.

Litterær stil

Tacitus’ tekster er kjent for sin tette og kompakte prosa som sjelden forskjønnet fakta, det sto i kontrast til mange av hans samtidige, eksempelvis Plutark. Da han skrev om det nære nederlaget til en romersk hær i Annaler I, 63, gjorde han det med korthet i beskrivelse framfor med utbrodering.
I det meste av hans skrifter holdt han seg til en kronologisk fortellende orden, sjelden risset han opp et større bilde og overlot til leseren å konstruere det bildet selv. Uansett, hvor han streker med bredere pensel, som eksempelvis i første avsnittene av Annaler, benyttet han noen få sammensatte fraser som tar leseren direkte til kjernen av fortellingen.

Prosastil

Tacitus’ latinske stil er høyt verdsatt. Selv om hans stil har en storslagenhet og veltalenhet, takket være hans retoriske utdannelse, er den meget konsis og kortfattet, selv epigrammatisk — setningene er sjelden blomstrende eller vakre, men deres punkter er alltid klare. 
Hans historiske verker fokuserte på de indre motiver av dets karakterer, ofte med gjennomtrengende innsikt, skjønt det er diskutabelt hvor mye av hans innsikt som er korrekt, og hvor mye som er overbevisende grunnet hans retoriske dyktighet. Han er på sitt beste når han gjennomgår hykleri og forstillelser, eksempelvis følger han en fortellende redegjørelse av Tiberius’ som avslo tittelen pater patriæ ved å minne om en lov som la ned forbud mot enhver «forrædersk» tale eller skrift — og den overfladiske forfølgelse som fulgte. Andre steder sammenlignet han Tiberius’ offentlige distribusjon av brannhjelp til hans forsømmelse i stoppe pervertering og misligheter av rettsvesenet som han hadde påbegynt. Selv om denne formen for innsikt har gitt Tacitus lovprisning, har han også blitt kritisert for å overse den større sammenheng.
Tacitus’ litterære gjeld, både i språk og i metode, er først og fremst Sallustius (død 34 f.Kr.), og Ammianus Marcellinus (død ca. 391–400) er den senere historikeren som fulgte ham nærmest i stil.