Sørhollandsk

Sørhollandsk er et felles navn for et stort antall dialekter som brukes i den sørlige delen av det hollandske språkområdet i Nederland. Nærmere bestemt omfatter dialekten områder i provinsen Zuid-Holland med unntak av Goeree-Overflakkee og Alblasserwaard, og i provinsen Noord-Holland er byene Amsterdam og Haarlem med nærliggende områder unntatt. Dialektene fra denne gruppen har levert et meget stort bidrag til det offisielle språket, standardnederlandsk.

Slektskap

Sørhollandsk ligner mest på utrechtsk-alblasserwaardsk, som er nabodialekten i øst. I de sørvestlige områdene har dialekten hatt innflytelse fra zeeuws, mens westhoeks er en blanding av sørhollandsk og nordvestbrabantsk. kennemerlandsk, zaansk og waterlandsk er tre små dialekter som snakkes i Noord-Holland og former overgangen fra sørhollandsk til vestfrisisk.

Språkhistorie

I begynnelsen av middelalderen, det vil si etter folkevandringstiden, ble det i sørlige deler av det som senere skulle bli kjent som grevskapet Holland, antagelig snakket frisisk. I middelalderen ble språket hovedsakelig påvirket av de sørligste statene, slik som for eksempel hertugdømmet Brabant. Det betød at språket i sørlige deler av Holland ble sterkt påvirket av flamsk og brabantsk. De få kildene som finnes viser at Dordrecht ble sterkest påvirket, fulgt av Rotterdam.
I begynnelsen av åttiårskrigen var brabantsk fremdeles vel ansett og fortsatte det å påvirke det sørhollandske språket. Tradisjonelt forklares dette med at strømmen av adelige og fornemme protestanter som flyktet fra Brabant sørget for at denne prosessen fortsatte, mens denne teorien i nyere tid har blitt angrepet av Nicoline van der Sijs i boken Taal als mensenwerk. Het ontstaan van het ABN (Språk laget av mennesker. Hvordan ABN ble til). Uansett hvilken teori som er korrekt, viste det seg at hollandsk med en brabantsk farge etterhvert ble overklassens språk. Dette fant ikke bare sted sør i landet, men også i Amsterdam og Haarlem, der dialekten frem til denne tiden hadde hatt et mye sterkere frisisk substratum.
Da et nederlandsk standardspråk oppstod i det 17. århundre begynte dialektene i Hollands sørlige deler å konvergere, de tilnærmet seg mer og mer til standardspråket. Dette spredte seg fortest blant befolkningen i de høyere klassene, men spredte seg snart nedover i klassene også. Da det 20. århundre begynte, var standardnederlandsk språket de fornemme sydhollenderne benyttet seg av. Dialektene som de lavere klassene brukte hadde ofte blitt marginalisert slik at de kun var gjenkjennelige på aksenter og et par avvikende former. Eksempler på slike avvik er kenne istedenfor kunnen (å kunne), legge istedenfor leggen (å legge fra seg / ned). På nederlandske skoler ble disse dialekttegnene kalt "språkfeil" og avlært. Kun i mer isolerte samfunn i det sydhollandske språkområdet, som fiskerlandsbyene langs Nordsjøkysten, hadde dialektene i større grad overlevd.

Kjennetegn

Mangel på bruk av det høytyske refleksivum zich og avvikene som ble nevnt i siste avsnitt mellom for eksempel kennen og kunnen skiller Zuid-Hollands fra standardnederlandsk. Dette er generelle kjennetegn på at en dialekt hører til den hollandske gruppen. Zuid-Hollandsk og andre hollandske dialekter skilles ad ved blant annet verb i annen person entall enten får en t-endelse eller en nullutgang. Eksempler på dette er je haal(t) (du henter), som i vestfrisisk blir je hale, og bruk av høflighetsformen u (de). Høflighetsformen brukes ikke i de mer autentiske dialektene i Noord-Holland.