google/wiki40b huggingface dataset:
Kristiansandsfjorden

Kristiansandsfjorden eller Byfjorden er fjorden utenfor Kristiansand i Vest-Agder. Det er vel 5,5 nautiske mil (10 km) fra Vestre havn til åpent hav i Skagerrak sør av Oksø og Grønningen fyr. Otra, Norges åttende lengste elv renner ut i Kristiansandsfjorden.
Fjorden er opptil 260 meter dyp og det dypeste området midt i leia er tidligere brukt til ammunisjonsdumping. På fjordbunnen, spesielt i de indre områdene, er det mye forurensing fra tidligere tiders virksomheter langs strendene. Mye av fjordbunnen er de senere årene blitt dekket til med fyllinger av stein og sand. 
Fjorden har to innløp, Østergapet (gabet på dialekt) mellom Oksøy og Grønningen og Vestergapet mellom Flekkerøy og Møvik/Kroodden. Før sa man at Vestergapet lå mellom Indre og Ytre Flekkerøy og i sundet mellom øya og fastlandet var den viktigste havnen langs Skagerrakkysten fra omkring 1550.
Topdalsfjorden er en sidearm av fjorden som går fra Topdalselvens munning til Gleodden/Marvika. Fra elveoset ved Kjevik og Hamresanden og videre innover brukes navnet Ålefjærfjorden. Fra Ålefjær til Gleodden er det 5 nautiske mil. 
I området ved Torsviga og Kongsgårdbukta på Lund mellom Marvika og Ringvoldåsen/Ringknuten i Topdalsfjorden bygges for tiden (2006) et nytt havneanlegg for Kristiansand.
Lyngdal (valgkrets)

Lyngdal var en valgkrets i Lister og Mandals amt ved stortingsvalgene fra 1906 til 1918. Ved disse stortingsvalgene praktiserte man en valgordning med direkte flertallsvalg i enmannskretser. Lyngdal valgte således én representant og én personlig vararepresentant.
Valgkretsen Lyngdal bestod av herredene Lyngdal, Austad, Kvås, Hægebostad, Eiken, Fjotland, Liknes, Gyland, Bakke, Tonstad og Øvre Sirdal med rundt 14 000 innbyggere og 6 000 stemmeberettigede etter innføringen av kvinnelig stemmerett.
Røsts kommunevåpen

Røsts kommunevåpen har tre svarte toppskarver på sølvbakgrunn. Våpenet ble godkjent 28. november 1986 og er tegnet av Arvid Sveen.
Røsts kommunevåpen viser til sagnet om de tre skarvene på Utrøst og fuglene har derfor fått et eventyraktig preg.
Det er flere kystkommuner som har skarv i sitt kommunevåpen.
Franco Zeffirelli

Bakgrunn

Zeffirelli vokste opp i Firenze. Han var barn av motedesigneren Alaide Garosi og ull- og silkehandleren Ottorino Corsi. Begge var gift hver på sin kant. Barn født utenfor ekteskap ble gitt et etternavn etter et system der forbokstaven i etternavnet varierte år for år. I 1923 fikk barn uten kjent far etternavn som begynte med Z. Ifølge en historie skal moren ha kommet på «Zeffiretti», små briser fra Mozarts opera Idomeneo. Det ble imidlertid feilstavet ved registrering og ble til Zeffirelli. 
Opplysningene om barndommen spriker. Han sies å ha vært satt bort til en bondefamilie, men også at han bodde sammen med moren etter at hennes mann døde. Moren døde da han var seks år gammel og han ble deretter ivaretatt av slektninger av faren. Det var først da sønnen var 16 år gammel at Ottorino Corsi erkjente farskapet. 
Italienske forskere er kommet frem til at han er en av bare en håndfull kjente slektninger til Leonardo da Vinci. Zeffirelli nedstammet gjennom moren fra da Vincis søster.
Han studerte arkitektur ved i Firenze, men studiene ble avbrutt av andre verdenskrig. Under krigen ble Zeffirelli med i den kommunistiske partisanbevegelsen og endte opp som tolk for britiske soldater i Scots Guards. Etter krigen tok han opp igjen arkitekturstudiene, men ble trukket over i teateret.

Karriere

Zeffirelli arbeidet tidlig med regissører som Vittorio De Sica, Roberto Rossellini og Luchino Visconti. Han virket blant annet ved Teatro alla Scala i Milano, Wiener Staatsoper, Metropolitan Opera, Arena di Verona og Comédie-Française. På 1960-tallet ble han kjent for sine oppsetninger av teaterstykker i London og New York City, og han begynte å overføre han sine ideer til kinolerretet.
Han var operaregissør i blant annet Italia og USA fra og med 1950-tallet. En del av hans operadesigner og produksjoner er blitt kjent verden over, herunder hans oppsetning av Tosca på Royal Opera House i London med Maria Callas og Tito Gobbi og en lang rekke oppsetninger på Metropolitan Opera i New York, som La Bohème og Turandot.
Fra filmens verden er han kjent for sin versjon av Romeo og Julie fra 1968 som førte til at han ble nominert til Oscar-prisen. Filmen var basert på hans oppsetning av Romeo og Julie på Old Vic med Judi Dench i hovedrollen. Hans film Troll kan temmes fra 1967 (fra skuespillet av samme navn) med Elizabeth Taylor og Richard Burton har forblitt hans mest kjente filmversjon av Shakespeares drama.
Zeffirelli var bekjennende katolikk og homofil og støttet den katolske kirkes syn på likekjønnet utfoldelse. Også i høy alder var Zeffirelli virksom som regissør.
Programmed Data Processor

Programmed Data Processor (PDP), omtalt av enkelte kunder, media og forfattere som Programmable Data Processor, var en serie  minidatamaskiner som ble markedsført og produsert av Digital Equipment Corporation (DEC) fra desember 1959 til mai 1990. Datamaskiner var på denne tiden ofte ensbetydende med stormaskiner som ofte var store, kompliserte og kostbare. Eksempler på slike var IBM stormaskiner som IBM 7000, IBM System/360 og IBM System/370. De kapitalister som investerte i risikokapital og som stod bak DEC (spesielt Georges Doriot) var ikke villige til å støtte utviklingen av «datamaskiner», og begrepet «minidatamaskin» var ennå ikke oppstått. DEC valgte derfor betegnelsen PDP fordi disse datamaskinene var rettet inn mot markeder som ikke hadde råd til stormaskiner.
PDP minidatamaskiner grupperes gjerne i ulike familier, med varierende antall biter i mikroprosessorens ord (ordlengden): 12-biter (PDP-5, PDP-8, PDP-12, PDP-14, PDP-16, LINC-8), 16-biter (PDP-11), 18-biter (PDP-1, PDP-4, PDP-7, PDP-9, PDP-15) og 36-biter (PDP-3, PDP-6, PDP-10). PDP-2 var en tiltenkt 24-biter minidatamaskin, men byggingen ble kansellert. Produktbetegnelsen PDP-13 ble ikke tatt i bruk. DECSYSTEM-20 var bygd rundt PDP-10, og ble noen ganger feilaktig kalt PDP-20.
PDP var på mange måter trendsettende, og satte viktige spor etter seg som blir minnet i datamaskinens historie. PDP-5 var verdens første kommersielt produserte minidatamaskin, og den første som det ble produsert mer enn 1 000 av. PDP-8 ble solgt i mer enn 50 000 enheter. Den første versjonen av operativsystemet UNIX (1969), og den første versjonen av programmeringsspråket B (1969), som var forgjengeren til programmeringsspråket C (1973), ble skrevet for PDP-7 ved Bell Laboratories. I 1966 lanserte DEC det prosedyriske og typeløse programmeringsspråket MUMPS for PDP-7.
Ved siden av forsknings-Unix, kjørte PDP flere andre operativsystemer. Eksempler var sanntidsoperativsystemene RT-11, RSX-11 og XVM, de distribuerte operativsystemene Amoeba 809 og LOCUS 845 og de tidsdelte operativsystemene PDP operating system («Monitor»), TSS-8, OS/8 (OS/12), DOS-11, RSTS/E, ULTRIX, Berkeley Software Distribution (BSD), TUNIS, DSM-11, TOPS-10, TOPS-20, Incompatible Timesharing System (ITS), WAITS og TENEX.
Den 25. oktober 1977 lanserte DEC 32-biter datamaskinene VAX, som etter hvert overtok markedene for PDP og som var prototypen på en CISC-datamaskin. I desember 1992 lanserte DEC 64-biter RISC-arkitekturen DEC Alpha, som på lanseringstidspunktet var verdens raskeste mikroprosessorer. Også disse arkitekturene har gått over i historien, sammen med selskapet DEC, som ble oppkjøpt av Compaq i juni 1998. I mai 2002 ble det deretter slått sammen med Hewlett-Packard og den 1. november 2015 ble selskapets etterfølger en del av HP Inc.
Gunhild (ca. 965)

Gunhild (levde ca. 965), muligens gift med den danske kongen Harald Blåtann. Den tyske kronikøren Adam av Bremen nevner i Gesta Hammaburgensis ecclesiae pontificum at Harald Blåtann mottok dåpen «sammen med sin hustru Gunhild.»
Det er ikke klarlagt om Gunhild er samme kvinne som Tove fra Venden eller om dette er to forskjellige personer.  
Gunhild skal ha vært mor til Svein Tjugeskjegg.
Bærøy

Bærøy er den fjerde største øya i Kragerø kommune, med et areal på 2,68 km². Høyeste punkt er Bærøykjerringa med 68 moh. Øya ligger 1,5 km rett øst for Kragerø sentrum, og har fergeforbindelse som opereres av Kragerø Fjordbåtselskap. Overfarten med fergen tar ca. 10 minutter.
På Gulodden på øyas vestside ligger et kvartsbrudd. Dette var i drift mellom 1907 og 1982. På Bærøy er det fem kilometer veier og stier.
Riksvei 23

Historikk

Bilfergen Drøbak–Storsand åpnet 1939.
Strekningen mellom Enga og Vassum ble utbygd under navnet Oslofjordforbindelsen i forbindelse med byggingen av Oslofjordtunnelen. Tunnelen ble åpnet i år 2000.
Høsten 2014 ble den manuelle bomstasjonen ved Oslofjordtunnelen byttet ut med en automatisk bomstasjon. 30. august 2016 opphørte bompengeinnkrevingen, og siden den dato er passering gratis.
Før forvaltningsreformen trådte i kraft den 1. januar 2010 hadde veien status som stamvei.
I august 2016 har regjeringen ansøkt til UNECE om forlengelse av E134 med strekningen Drammen–Drøbak–Vassum som idag er riksvei 23. Det ble gyldig 5 desember 2017, og omskiltingen startet 12. november 2018.
Araca Energy

Araca Energy ASA (tidligere Aladdin Oil & Gas Company ASA) er et norsk lete- og produksjonsselskap innen olje- og gassektoren med virksomhet i Russland og Samveldet av uavhengige stater. Selskapet ble grunnlagt i 2006. Paal Hveem og Idar Vollvik var opprinnelig blant de største aksjonærene i Aladdin med henholdsvis 15,58 prosent og 8,94 prosent av aksjene. Administrerende direktør var Hans-Axel Jahren. I 2006 ble Araca notert på OTC-listen under ticker AOGC. Tickeren ble i 2015 endret til ARACA.
(AOGC) har et 71,5% eierskap i OOO Geoteknologia, et russisk oljeselskap med to lisenser i Timan Pechora-regionen i nordvestlige Russland. I Bogdanovskaya-lisensen i Orenburg ble det påsken 2008 avdekket en revstuktur. Seismiske undersøkelser og brønndata indikerer at lisensene inneholder 83,5 millioner fat sannsynlige og 3,2 millioner fat påviste reserver. Boring som startet julaften 2008 har påvist flere gasslommer som har indikert et underliggende aktivt petroleumssystem. Toppen av revet ble nådd på ca. 650 meters dybde og brønnen er planlagt boret til 950 meter.
Belfast lufthavn

Historien

Flyplassen ble opprettet i 1917 for opplæring av militærflygere under den første verdenskrig. I 1922 kom det sivil flytrafikk, først med transport av aviser fra Chester. I 1933 ble det opprettet en regelmessig passasjerrute til Glasgow. Siden ble trafikken utvidet med ruter til Isle of Man, Liverpool og Croydon, som da var Londons lufthavn.
Under 2. verdenskrig ble flyplassen brukt av RAF Coastal Command (kystvakta), som drev havovervåkning med noe større fly med lang rekkevidde. Det ble da bygget to nye lange rullebaner som er de viktigste rullebanene ved flyplassen i dag.
I 1946 ble den sivile trafikken flyttet fra Belfast havn lufthavn til en ny sivil flyplass som ble bygget ved Nutts Corner, ca. 5 km fra Aldergrove. En ny flytting av den sivile trafikken fra Nutts Corner til Aldergrove var vedtatt i 1959 og gjennomført i 1963. Det ble bygget ny passasjerterminal som dronning Elisabet, dronningmoren foretok den høytidelige åpningen av 28. oktober 1963.
I 1966 åpnet den første jetflyruten til London Gatwick. I 1968 startet Aer Lingus rute til New York via Shannon lufthavn, og BOAC startet rute til New York via Glasgow, Prestwick.
I 1971 ble selskapet «Northern Ireland Airports Limited» dannet for å drive og utvikle flyplassen og dens anlegg. Rullebaner, taxebaner og parkeringsområder for fly ble endel utvidet. En ny fløy fra passasjerterminalen for utenlandstrafikk ble bygget ut for å betjene både rutetrafikken, charter- og privatfly.
British Airways startet ruter til London Heathrow og med Boeing 747 til Toronto via Shannon lufthavn.
I 1983 skiftet flyplassen navn til Belfast International. Den tok imot de største passasjerflyene og hadde anlegg for å lande fly med minimal sikt og de dårligste værforhold. Slutten av 80-årene og de første 90-årene ga videre utbygging med godsterminal i 1991 og en ny terminal for forretningsjettrafikk i 1987.
I 1994 ble flyplassen privatisert og overtatt av TBI 13. august 1996. Da var passasjertallet 2,5 millioner.

Fra 1998 til i dag.

I 1998 begynte EasyJet med flyruter til London Luton. Siden har flyselskapet bygget opp en større base ved flyplassen med åtte innenlandsruter og elleve utenlandsruter som gjør Easy Jet til flyplassens største flyselskap.
Stokkvikdalen (Moskenes)

Stokkvikdalen i Moskenes kommune i Nordland ligger på vestsida av Moskenesøya, på motsatt side av øya fra Å og Sørvågen. Dalen er trang, ca. 2 kilometer lang, og omgitt av høye fjell. I dalen ligger Stokkvikvatnet (46 moh.). Det er nevnt i skriftlige kilder fra 1634 at det bodde folk i Stokkvika,, men i moderne tid har det ikke bodd noen der, i motsetning til vika og dalen med samme navn lengst nord på Moskenesøya, i Flakstad kommune, som ble fraflyttet i 1931. Men folkene i Refsvika, litt lengre sør på øya, brukte Stokkvikdalen som utmarksslått. Under 2. verdenskrig var det et illegalt drivstofflager i Stokkvika, som det ennå finnes tufter igjen av.
Forsvarsdepartementet kjøpte Stokkvika og Stokkvikdalen i 1952 til bruk som skytefelt. Søndag 8. september 1963 hadde Sjøforsvaret skyteøvelse, der KNM «Bergen» og KNM «Stavanger» skjøt granater mot Stokkvikdalen. En feil ved høydeinnstillingen på en av kanonene på KNM «Bergen» gjorde at granatene som ble skutt fra den kanonen kom for høyt, og gikk over fjellet og landet på Å, på den andre sida av øya. Granater slo ned ved bebyggelsen på Å, i Ågdalen, Trolldalsvatnet og muligens i sjøen utenfor Å, men ingen ble skadet under uhellet. Etter denne hendelsen sluttet Sjøforsvaret å bruke Stokkvikdalen som øvingsområde.
Stralsund

Historie

Stralsund ble grunnlagt i 1234 av slavere fra Rügen. Øyen hadde da vært en del av Danmark siden 1168. Byen brant i 1249 og ble gjenoppbygget omgitt av en stor bymur.
Byen ble sentral i handel med de omliggende områdene. Den ble også trukket med i stridigheter mellom rivaliserende fyrster. 
I 1293 ble byen medlem av Hansaforbundet, og utover på 1300-tallet seilte rundt 300 handelsskip under byens flagg på Østersjøen. I 1325 ble området en del av hertugdømmet Pommern, men byen beholdt en stor grad av uavhengighet.
Under tredveårskrigen ble Stralsund beleiret i 1628 av Albrecht von Wallenstein og etter krigen ble hele Vorpommern som følge av freden i Westfalen i 1648 en del av Sverige som Svensk Pommern, og svenskene beskyttet området mot engelske styrker.
Byen ble i 1678 beleiret av Markgrevskapet Brandenburg men svenskene gjenvant Stralsund i freden i Saint-Germain i 1679. Byen var i denne perioden en svensk garnisonsby. Under den store nordiske krig ble byen beleiret et år fra 1715, da forsvaret av byen ble ledet av Karl XII.
Etter Napoleonskrigene ble området overført til Danmark under Kielfreden i 1815. Senere samme år ble området overført til Preussen og innlemmet i Provinsen Pommern i et bytte med Hertugdømmet Lauenburg i det sørøstlige Schleswig-Holstein. I handelen inngikk også et større pengebeløp. 
Stralsund var fra 1949 del av DDR, inntil denne staten ble oppløst ved den tyske gjenforeningen i 1990.

Severdigheter

Ozeaneum er et stort akvarium i Stralsund. Det tilhører Deutsches Meeresmuseum, også kalt Museum für Meereskunde und Fischerei, Aquarium (Tysk museum for oseanografi og fiskeri).
Senketunnel

En senketunnel er en undersjøisk tunnel som før monteringen på eller under havbunnen produseres i enkeltelementer på land, som deretter monteres der tunnelen skal ligge.
Bjørvikatunnelen i Oslo var den første senketunnelen som ble åpnet for trafikk.
Brněnec

Historie

Bosetningen Moravská Chrastová ble grunnlagt etter år 1200 av munker fra et kloster i Litomyšl rett ved en gammel handelsrute. Bosetningen er først nevnt i et dokument fra 1323.
Den første nedskrevne omtalen av Brněnec fines i et dokument fra 1557 som omtaler opprettelsen av dominionet Swojanow. I 1892 ble det gjort utbedringer på veien Bělá nad Svitavou. Arbeiderne fant da rester etter forhistoriske leirkrukker i nærheten av vertshuset Nová Amerika ("Ny-Amerika"), én kilometer vest for Brněnec. Systematiske utgravninger på stedet i 1893 avdekket flere arkeologiske funn. En fjellside like ved, kjent som Jeskyně Čertovy, hadde tidligere også vist seg å inneholde spor etter tidligere bosetninger i kløfter og grotter.
Under arbeidet med jernbanen fra Praha til Brno fikk Brněnec sin egen stasjon på denne hovedlinjen. Dette satte fart i etableringen av mange nye industrielle foretak, slik som tekstilfabrikker rundt den store bedriften Daubek-møllen.
I 1930 hadde Brněnec kommune (inkludert de daværende distriktene Zářečí nad Svitavou, i dag en del av kommunene Březová nad Svitavou og Podlesí) 606 innbyggere. Av disse var 208 av tysk nasjonalitet. I 1939 hadde befolkningen falt til 490, som en direkte følge av tysk okkupasjon og påfølgende tsjekkisk tilbaketrekning.
På denne tiden strakte kommunen seg kun til den böhmiske høyre side av elven Svitava. På den motsatte, moraviske side, fantes en uavhengig landby ved navn Moravská Chrastová. Sammen med distriktene Chrastová Lhota og Půlpecen (i dag en del av Chrastavec kommune) hadde Moravská Chrastová i 1939 en befolkning på 1 143 og var dermed over dobbelt så stor som Brněnec.
Byen Brněnec utgjorde en del av den administrative regionen Politschka. Regionen hadde egen, lokal domstol. Etter at tyskerne annekterte Sudetenland ble byen innlemmet i Zwittau fylke.
I 1944 flyttet Oskar Schindler sin "Deutsche Emailwarenfabrik" (Tysk emaljevarefabrikk), sammen med en tilhørende fangeleir med 1 200 jødiske tvangsarbeidere fra Kraków til en ammunisjonsfabrikk han ervervet i Brněnec. Den jødiske arbeidsstokken unngikk på denne måten å bli transportert til Tilintetgjørelsesleirene og ble frigjort 10. mai 1945.
I dag finnes det ca. 800 arbeidsplasser i byen Brněnec.
Planke

Planke er et langt, smalt og flatt trestykke som er sagd, kløyvd eller kilt ut av en tømmerstokk på langs. En planke kan være grov skurlast eller høvellast, det vil si høvlet og justert til nøyaktige mål og plane flater etter tørking.

Etymologi (ordbakgrunn)

Ordet planke kommer fra det gammelnorske planka som er lånt fra tysk planke og fransk planche som igjen stammer fra det latinske planca, som også har gitt opphav til ordet plansje.
Salon des Tuileries

Salon des Tuileries (noen ganger kalt Salon du Mai) var en årviss kunstutstilling for maleri og skulptur, startet 14. juni 1923, grunnlagt av malerne Albert Besnard og Bessie Davidson, skulptøren Antoine Bourdelle, arkitekten Auguste Perret, og andre.
Det første årets utstilling fant sted i de tidlige barakker ved Porte Maillot ved Paris' byporter, i et trepalass «Palais du Bois») bygd i all hast av brødrene Perret. Stedsvalget varierte under de påfølgende år. Salongen ble, likesom Société des artistes indépendants fra 1884 og Salon d'automne fra 1903 og andre, organisest i opposisjon til Akademiets offisielle salongsystem. De årvisse utstillingen vedvarte i det minste til ut på 1950-tallet.
Skotthyll

Skotthyll er en idrett eller et spill som handler om å kaste med jernskiver (hyller) som veier en knapp kilo og har en diameter på 12,5 cm. Poenget er å treffe flest mulig av de tre «munkene» (sylinderformede trekubber) som er stilt opp i den andre enden av banen.

Historikk

Skotthyll regnes, sammen med basse, som den trønderske nasjonalidretten. Opprinnelsen til idretten er noe uklar, men man tror den kan ha sammenheng med skotske ingeniører som var med å bygge jernbanen mellom Trondheim og Støren i 1860. Det første Trondheimsmesterskapet ble avholdt i 1934, mens Norges Skotthyllforbund ble stiftet i 1978.
Banen består av to platter på 5 x 0,6 meter hvor forkantene er 11 meter fra hverandre. Oppe på plattene står det tre "munker", trekjegler som er henholdsvis 20, 25 & 30 cm høye. De kalles 10, 20 og 30 (poeng) munken. Poenget er å treffe de tre munkene med hylla, ei stålplate med diameter 12,5 cm og en vekt på 920 gram som man kaster fra motsatt platt. Man får poeng etter hvor mange munker man greier å rive ned, dvs at maks poengsum for et kast er 60 poeng. En skotthyllserie består av 30 kast, 15 kast fra hver side. Norgesrekorden individuelt er per dags dato (5.september 2012) på 990 poeng. Det konkurreres både individuelt og i lag.
Skotthyll er i disse dager en ganske liten sport, men det har ikke alltid vært slik. På et Trondheimsmesterskap på 1930-tallet var det ikke mindre enn 3 000 tilskuere. 
Det første Trondheimsmesterskapet ble avholdt i 1934.
Vinteren 2011-2012 åpnet skotthyllas storstue, Skotthyllhallen, på Rosten utenfor Trondheim. Her foregår det innendørskasting igjennom vinteren.
Grunnen til at regionale idretter som skotthyll fortsatt holdes i hevd kan sies å være en leting etter identitet, rekonstruksjon av levninger fra fortiden og samtidig en interesse for utvikling eller kontinuitet.

Utbredelse i Norge

Norges Skotthyllforbund ble dannet 28. november 1978. Det var 748 medlemmer i Norges Skotthyllforbund 2004, fordelt på 69 klubber. Det arrangeres mesterskap i Trondheim, Stjørdal, Fosen og på Møre. Østlandet har lokal kasting. Skotthyll er spesielt utbredt i Trøndelag og minner om franskmennenes tidsfordriv boulle petanque.
Royal African Company

The Royal African Company var et engelsk handelskompani etablert av handelsmenn i London og familien Stuart etter Karl II kom til makten etter restaurasjonen i England. Selskapet ble fra starten ledet av Karls bror, hertugen av York og den senere Jakob II, formålet var handel med slaver og dets logo var en elefant og et slott.
Det ble opprinnelig benevnt «the Company of Royal Adventurers Trading to Africa» og selskapet ble gitt monopol på den engelske slavehandelen ved stiftelsesdokumentet utstedt i 1660. Ved hjelp av den engelske hæren og marinen etablerte selskapet handelsposter på kysten av Vest-Afrika og det var ansvarlig for å arrestere andre engelske fartøy som forsøkte å transportere slaver.
Selskapet kollapset i 1667 i forbindelse med den andre anglo-nederlandske krig, en konflikt det selv hadde bidratt til å starte ved å angripe nederlandske handelsposter i Vest-Afrika i 1664. Selskapet ble gjenopprettet i 1672.
På 1680-tallet transporterte selskapet om lag 5 000 slaver i året. Mange ble brennmerket med bokstavene DY etter selskapets øverste leder, hertugen av York (Duke of York). Andre slaver ble merket med selskapets initialer, RAC, på brystkassen.
Mellom 1672 og 1689 fraktet selskapet mellom 90 000 til 100 000 slaver og overskuddene fra slavehandelen gav store inntekter til eierne.
Fra 1668 til 1722 forsynte selskapet den engelske sentralbanken med gull for myntproduksjon. Mynter laget med dette gullet er preget med en elefant under portrettet av kongen, dette gullet gav også mynten dens navn, Guinea.
I 1698 mistet selskapet sitt monopol på slavehandel, dette var gunstig for handelsmenn i Bristol og slavehandelen økte dramatisk. Selskapet fortsatte med slavehandel til 1731, etter det drev man med handel av elfenben og gull og det ble endelig avviklet i 1752. Et etterfølgende firma var African Company of Merchants.