Josef Kaifas

Kaifas’ ossuarium

I november 1990 fant arbeidere en utsmykket ossuarium (beinhus) av kalkstein mens de la brostein på en vei i Fredsskogen sør for nabolaget Abu Tor i Jerusalem. Den synes å være autentisk og inneholdt menneskelige levninger. En inskripsjon på arameisk på den ene siden fortalt «Josef, sønn av Kaifas», og på grunnlag av beinrestene av en eldre mann, ble det de betraktet som tilhørende yppersteprest Kaifas. Siden den ble funnet har denne identifikasjonen blitt utfordret av en del forskere på ulikt grunnlag, inkludert stavingen i inskripsjonen, mangelen på omtale av Kaifas’ status som yppersteprest, gravkistens enkelhet (skjønt den var utsmykket som man kunne forvente av en med hans rang og familie), og av andre årsaker.

Miriams ossuarium

I juni 2011 annonserte arkeologer fra Universitetet Bar-Ilan og Universitetet i Tel Aviv gjenvinnigen av en stjålet ossuarium, plyndret fra en grav i Elahdalen. De israelske oldtidsmyndigheter erklærte den som autentisk, og uttrykte beklagelse at det ikke hadde vært mulig å undersøke den in situ. Den hadde en inskripsjon: «Miriam, datter av Yeshua, sønn av Kaifas, prest av Ma’aziah fra Beth ‘Imri». Basert på denne kan Kaifas bli utpekt til rituelle prestelig arbeidsgruppe av Ma’aziah, instituert av kong David.

Evangeliet etter Johannes: forholdet til romerne

Annas, svigerfar av Kaifas (Evangeliet etter Johannes 18:13), hadde vært yppersteprest fra 6 til 15 e.Kr., og fortsatte å utøve betydelig innflytelse over jødiske affærer. Annas og Kaifas kan ha sympatisert med saddukeere, en religiøs bevegelse i Judea som hadde de fleste av sine medlemmer blant den rike jødiske eliten. Kaifas’ forholdsvis lange tjenestetiden på atten år kan antyde at han klarte å holde på et relativt godt arbeidsforhold med de romerske myndighetene, som hadde makt til å avsette ham.
I Evangeliet etter Johannes 11 innkalte yppersteprestene til et møte i Sanhedrin («Rådet») som reaksjon på Lasarus ble vekket til live fire dager etter at han var blitt gravlagt. I en lignelse i Evangeliet etter Lukas 16 omtales «fem brødre» og sammen med tiggeren Lasarus ble vekket til live, har det blitt foreslått fra Claude-Joseph Drioux og andre at «den rike mann» er i seg selv et angrep på Kaifas, hans svigerfar og hans fem svogere.
Kaifas vurderte, sammen med «de skriftlærde og fariseerne», hva som måtte gjøres med Jesus, da hans innflytelse spredte seg. De var bekymret for at om «Lar vi ham holde på slik, vil snart alle tro på ham. Så kommer romerne og tar både det hellige stedet og folket vårt.»
Evangeliet etter Johannes 18 er Jesus brakt fram for Annas da hans hus var nærmere.  Annas forhørte seg om hans disipler og lære, og sendte ham til Kaifas som på sin side gjorde en politisk beregning der han foreslo at det ville være bedre «at ett menneske dør for folket, enn at hele folket går til grunne.» I dette gjorde Kaifas en parafrase over et rabbinsk sitat.
Etterpå, da Jesus ble fraktet til Pontius Pilatus, den romerske guvernøren av Judea, ba Pilatus prestene om dømme Jesus selv, hvor de svarte at de manglet autoritet til å gjøre det. Pilatus forhørte Jesus, og slo deretter fast «Jeg finner ingen skyld hos denne mannen.» Pilatus tilbød deretter folket som hadde samlet et valg mellom løslate Jesus eller en forbryter ved navn Barabbas, men de valgte Barabbas.

Evangeliet etter Matteus: rettsaken mot Jesus

I Evangeliet etter Matteus er Kaifas og de andre prestene framstilt mens de forhører Jesus. De er på jakt etter falske bevis for å ta Jesus, men greide ikke å finne noe. Jesus forble taus under rettergangen fram til Kaifas krever at han sier om han er Messias. Jesus svarer: «Fra nå av skal dere få se Menneskesønnen sitte ved Kraftens høyre hånd og komme på himmelens skyer.» Kaifas og de andre anklaget ham for blasfemi og beordret ham banket opp.

Politisk innvirkning

Kaifas var svigersønn av Annas i ekteskapet med hans datter og styrte lengre enn noen annen  yppersteprest i nytestamentlig tid. For jødiske ledere på denne tiden var det alvorlig bekymring med det romerske styret og en opprørsk bevegelse av selotere som forsøkte å fordrive romerne fra Israel. Romerne ville ikke henrette noen grunnet overtredelser av Halakhá, de jødiske lovene, og derfor ville anklager om blasfemi ikke bety stort for Pilatus. Kaifas’ juridiske posisjon ble derfor å etablere at Jesus ikke bare var skyldig i blasfemi, men også å utropte seg selv som Messias, underforstått å gjenopprette Davids kongedømme. Det ville ha vært definert som oppvigleri og igangsatt en romersk henrettelse.

Apostlenes gjerninger: Peter og Johannes

Senere, i Apostlenes gjerninger, kom Peter og Johannes til Annas og Kaifas etter å ha leget en forkrøplet mann. Annas og Kaifas rådførte seg om hvilken autoritet apostlene hadde til å utføre et mirakel. Peter svarte at Jesus var kilden til deres makt, og Kaifas og de andre prestene innså at selv om de to mennene ikke hadde formell utdannelse, snakket de veltalende om den som de kalte sin frelser. Kaifas sendte dem avsted og var enig med de andre prestene at ryktene om mirakelet hadde spredt seg for mye til at det kunne gjendrives, og isteden ble apostlene advart mot å spre navnet Jesus. Da Peter og Johannes fikk denne ordren nektet de, og sa: «Døm selv om det er rett i Guds øyne å adlyde dere mer enn ham. Men vi kan ikke la være å tale om det vi har sett og hørt.»