Det første Wedel-ministeriet

Det første Wedel-ministeriet er en vanlig betegnelse på den norske regjeringa i perioden 1814–1836. Det har sitt navn etter et av de sentrale regjeringsmedlemmene, grev Johan Caspar Herman Wedel Jarlsberg. Det var den første regjeringa i unionen med Sverige.
Fram til parlamentarismen blei innført i 1884, var det kongen som på egen hånd utnevnte statsrådene. Disse stillingene var da lite politiske – og mer å regne som avansementsmuligheter for embetsmenn. Det var derfor ingen faste regjeringsskifter slik vi har i dag, men derimot hyppige skifter av departementssjefer. Dette blei forsterka av ordninga med ei statsrådsavdeling i Stockholm. Denne bestod av en statsminister og to statsråder. Disse to skulle skiftes ut årlig, og det blei dermed ofte flyttinger mellom Christiania og Stockholm og mellom departementene.
Ettersom både kongen og statsministeren stort sett var plassert i Stockholm, var det visekongen eller stattholderen som leda statsrådet i Christiania. Om ingen av disse posisjonene var besatt (eller vedkommende var fraværende), var det eldste statsråd som var regjeringas formann. Denne hadde den uoffisielle tittelen førstestatsråd.
19. september 1836 blei grev Wedel Jarlsberg utnevnt til stattholder, og dette regnes i kilde 2 (se nedafor) som overgangen mellom det første og det andre Wedel-ministeriet. Kilde 1 avslutter det første Wedel-ministeriet ved Wedels avgang som statsråd i 1822. Her betegnes så perioden 1822–36 som Collett/Løvenskiold-ministeriet.

Kort om bakgrunnen for en del statsrådsskifter

Hans Henrik von Essen blei utnevnt til stattholder 11. november 1814. Samtidig fikk Sommerhielm, Collett, Rosenkrantz og Aall fra det forrige statsrådet stadfesta sine stillinger.
18. november utnevnte kronprins Carl Johan nye statsråder: Anker, Motzfeldt, Treschow, Diriks, Wedel Jarlsberg, Hegermann, Krohg og Løvenskiold. Wedel var en sentral rådgiver for kronprinsen i dette. Det er verdt å merke seg at Wedel, som sjøl var unionstilhenger, tok hensyn til at hans side hadde lidt nederlag ved stortingsvalget. Det var derfor bare tre klare unionsmenn i regjeringa: Wedel, Anker og Treschow (pluss den titulære statsråd Løvenskiold).
Da Sommerhielm døde i 1827, var det vanskelig å skaffe en etterfølger som norsk statsminister i Stockholm. Både Wedel, Collett, Sibbern og Wilhelm Frimann Koren Christie fikk tilbud, men takka nei. Løvenskiold aksepterte så, men han var svært upopulær i norske kretser.
I 1833 nekta kong Karl Johan å sanksjonere et stortingsvedtak om kommunalt sjølstyre. Forslaget kom opp igjen i 1836. Kongen ville da oppløse Stortinget før det fikk fatta vedtak. Det var bare Løvenskiold i regjeringa som støtta dette. Odelstinget rakk å samles og reiste 8. juli 1836 riksrettssak mot Løvenskiold. Fem timer etter blei Stortinget oppløst.
Kongen var svært misfornøyd og gav Collett, som hadde samarbeidd med Stortinget, avskjed. Også Diriks fikk avskjed, men det er uklart hvor stor sammenheng det hadde med stridighetene. Samtidig utnevnte kongen Wedel til ny stattholder (og leder av regjeringskollegiet), etter at dette embetet hadde stått ledig i sju år.
8. september idømte Riksretten Løvenskiold en bot på 1000 speciedaler pluss saksomkostninger. Han søkte avskjed, men kongen nekta å innvilge dette.