Wilhelm Ostwald

Bakgrunn og utfannelse

Han var født i Riga, den gang en tysktalende by i det russiske rike, i dag hovedstaden i Latvia, som sønn av bøkker-mester Gottfried Wilhelm Ostwald og Elisabeth Leuckel. Etnisk var han tysk baltisk.  Han gikk ut fra universitetet i Tartu i 1875, og foreleste der fram til 1881.

Karriere

Deretter flyttet han til Riga og foreleste ved Rigas tekniske universitet fram til 1887. I 1887 flyttet han til Leipzig, hvor han jobbet resten av livet.
I 1890-årene ble Ostwalds interesse i stigende omfang rettet mot kunnskapsteoretiske og filosofiske spørsmål. I sitt skrift Die Überwindung des wissenschaftlichen Materialismus (1895) hevdet han at atomer, molekyler og materier er unødvendige metafysiske begreper. Den mekanistiske naturoppfattelse ville han derfor erstatte med en utvidet termodynamikk, som han kalte energetikk. I 1908 modifiserte han imidlertid sin lære, etter som han var blitt overbevist om molekylenes eksistens. 
Ostwald er også kjent for sin lærebok Lehrbuch der allgemeinen Chemie (første opplag 1885-88; annet opplag 1891) og tidsskriftet Zeitschrift für physikalische Chemie, som han startet i 1887, nominelt sammen med Jacobus Henricus van 't Hoff.
I 1894 stiftet Ostwald Deutsche elektrochemische Gesellschaft, hvis formann han var frem til 1898.
1901 opprettet han tidsskriftet Annalen der Naturphilosophie. I 1902 utgav han sine Vorlesungen der Naturphilosophie, som fulgtes av et stort antall populærfilosofiske arbeider.
Han oppfant i 1904 en metode for å oksidere ammoniakk til salpetersyre ved hjelp av katalyse. Samme år utkom hans Malerbriefe. 
I sin livstid rakk han å skrive 45 bøker, cirka 500 artikler og nærmere 5000 anmeldelser innen vidt forskjellige områder, og redigerte seks tidskrifter.
For sin forskning mottok han i 1909 Nobelprisen i kjemi. 
Han støttet middelklassens pasifistiske bevegelse, og var interessert i utdannelsesreformer. Som tiolhenger av den materialistiske monisme mente han at han i kraft av sin stilling og bakgrunn kunne slå tilbake kirkens innflytelse innenfor naturvitenskapene, og at han skulle være med på å spre monismen som en moderne vitenskapelig ideologi. Han forfulgte dette målet i en rekke skrifter, som sine «Monistische Sonntagspredigten» (monistiske søndagsprekener) og «Arbeiten zum Monismus» (arbeider om monismen).
Etter 1915 viet Ostwald seg fremst til teoretiske og eksperimentelle fargestudier. Disse fargestudier førte til et system for fargers systematisering som ligger til grunn for alle senere.
Ostwald hadde også geopolitiske interesser. Germanismen har en idémessig forankring i hans tankegods. Han forfektet idéen om et «baltisk keiserdømme» bestående av Sverige, Finland, Baltikum, Danmark og Norge, som skulle tilslutte seg den tysk-østerriksk-italienske trippelalliansen. På dette vis var han også en foregangsmann for den baltoskandiske tanken.
Etter at han gikk i pensjon i 1906 fant Ostwald et nytt område hvor han utviklet sine vitenskapelige og organisatoriske talenter. Ved siden av studier og utgivelser innen filosofien som «Der energetische Imperativ» (det energetiske imperativ), «Moderne Naturphilosophie» (moderne naturfilosofi), «Die Pyramide der Wissenschaften» (vitenskapenes pyramide) tok han også aktiv del i det offentlige liv.
Som mange andre kulturpersoner og fredsvenner var Ostwald opptatt av ideen om et enkelt, kunstig verdensspråk.
Han var fra 1908 en frontfigur for det internasjonale hjelpespråket ido sammen med en rekke andre kjente vitenskapsmenn, blant dem den danske filologen Otto Jespersen. Ostwald finansierte en vesentlig del av propagandaen for ido av prispengene sine.
Det vakte oppsikt da Ostwald i 1916 under påvirkning av tysk-sjåvinistiske stemninger under første verdenskrig, brøyt med Ido og i stedet slutta seg til forfatteren Adalbert Baumanns Wede (eller verdenstysk), lansert som et språk for sentralmaktene og deres venner.
Utgitt på norsk:
Energi og kultur, oversatt av K. Visted utgitt av H. Aschehoug & co, (W. Nygaard), Kristiania 1911.