Anton Tsjekhov

Intens skaperperiode

Sommeren 1884, etter at studiene var unnagjort, tilbrakte familien Tsjekhov i broren Ivans romslige tjenestebolig i byen Voskresensk (dagens Istra) knapt 56 km vest for Moskva, hvor Ivan var lærer. Der praktiserte Tsjekhov medisin: han fikk pasienter på det stedlige sykehuset og på sykehuset i nabobyen Zvenigorod, deltok i rettsmedisinske undersøkelser og gjennomførte obduksjoner. Pasientarbeidet utførte Tsjekhov hovedsakelig pro bono da de færreste av pasientene hadde noen særlig betalingsevne. Også i vinterhalvåret i Moskva behandlet Tsjekhov tallrike slektninger og bekjente. I sin karakteristiske, ironiske stil skrev han til sin onkel: «Jeg behandler om igjen og om igjen. Hver dag må jeg legge ut en rubel til kusken. Jeg har mange venner, derfor også mange pasienter. Halvparten av dem behandler jeg gratis. Den andre halvparten betaler noen ganger fem, andre ganger tre rubler for et sykebesøk.»
Men legegjerningen gav også Tsjekhov mye stoff til sine fortellinger, og andre halvdel av 1880-årene var han spesielt produktiv: bare i året 1885 fikk han trykket 133 tekster, i 1886 var tallet 112 og i 1887 64. Han begynte nå å opparbeide seg et visst ry i litterære kretser. Den første som la merke til ham var forfatteren Nikolaj Leskov som etter en heller fuktig aften på byen presenterte seg som en «mystiker» og sa til Tsjekhov: «Du kommer til å dø tidligere enn din bror... Jeg skal salve deg til konge, som Samuel salvet David... Skriv.» 
Tidlig i  1886 fikk Tsjekhov tilbud om å skrive i et av de mer populære avisene i St. Petersburg, Novoje Vremja («Nye tider»), som var eid og redigert av magnaten og avisredaktøren Aleksej Suvorin. Suvorin betalte tolv kopek pr linje, nesten dobbelt så mye som Lejkin, og gav ham frie tøyler med hensyn til fortellingenes lengde. Det viktigste var likevel at Suvorin ikke krevde at historiene skulle være humoristiske eller skrevet på kortest mulig tid, slik at Tsjekhov fikk anledning til å konsentrere seg om kvaliteten på det han skrev. Suvorin ble en livslang venn, kanskje Tsjekhovs nærmeste – selv om den høyreorienterte Suvorin på mange måter var Tsjekhovs motpol. Men de hadde det til felles at begge hadde arbeidet seg opp fra små kår, Aleksej Suvorins far var en enkel soldat, og Aleksej selv hadde arbeidet seg oppover som lærer, journalist og kritiker.
Sent på vinteren 1886 kom fortellingen Sjelemesse. Den handler om en sørgende far som krever at minnet om hans avdøde datter ikke skal forskjønnes, men insisterer på at hun skal minnes som den prostituerte hun hadde vært. Fortellingen vakte oppsikt, og snart ble også publikum oppmerksom på Tsjekhov. Etter å ha lest novellen Jegeren skrev den populære, sekstifire år gamle forfatteren Dmitrij Grigorovitsj til Tsjekhov: «De har et virkelig talent, et talent som plasserer Dem langt over den nye generasjon av forfattere.» Videre anbefalte han Tsjekhov å sette ned farten, skrive mindre og konsentrere seg om litterær kvalitet. Grigorovitsj og Suvorin fikk endelig overtalt Tsjekhov til å slutte å skrive under pseudonym.
Tsjekhov svarte Grigorovitsj at brevet hans traff ham som et lyn, og tilsto at «jeg har skrevet mine historier slik journalister skriver sine notiser om branner – mekanisk, delvis ubevisst, uten å bry meg om verken leseren eller meg selv.» Tilståelsen kan ha skadet Tsjekhov fordi tidlige manuskripter viser at han ofte skrev omhyggelig og med stadige revideringer. Grigorovitsj' råd inspirerte likevel til større kunstneriske ambisjoner hos den 26 år gamle forfatteren. Etter at Grigorovitsj trakk i de rette trådene, vant Tsjekhov i 1887 Det russiske akademis Pusjkinpris for novellesamlingen I skumringen «for den beste litterære produksjon av høyeste kunstneriske verdi».
Sommermånedene 1885 til 1887 bodde Tsjekhovs på godset Babkino (nær Voskresensk), som tilhørte venner av familien. Senere skrev broren Mikhail at den vakre naturen rundt Babkino, hvor det var utmerkede forhold for fisking og soppsanking, i høy grad bidro til at Tsjekhov nå hadde sin mest produktive periode. Stedet inspirerte Tsjekhov til temaer som dukket opp i framtidige fortellinger, for eksempel Ålerusen, Jegeren (begge 1885), Heksene (1886) og Volodja (1887), som alle utspiller seg i landskap som minner om Babkinos omgivelser. Tsjekhov skrev ikke lengre bare humoristiske tekster, men konstentrerte seg i økende grad om fortellinger som tok opp alvorlige og til dels dramatiske temaer, og – men fortsatt sjelden – temaer som berørte samfunnsmessige problem, temaer som ble typiske for den sene litteraturen hans. Av slike dramatiske fortellinger fra slutten av 1880-årene kan nevnes Anjuta, Sjelemesse, Tungsinn (alle 1886) og Tyfus (1887).
Tsjekhov hadde hostet blod siden 1884, og fra 1886 ble anfallene verre, men han ville ikke innrømme overfor venner og familie at det dreide seg om tuberkulose. Til en venn hevdet han at han var redd for å bli undersøkt av sine kolleger. Han fortsatte å skrive for ukeblader og tjente nok penger til at familien kunne flytte inn i stadig bedre husvære.

Vendepunkt

Våren 1887 var Tsjekhov overarbeidet og syk, og foretok en reise for å besøke slektninger i sine gamle hjemtrakter rundt Taganrog, Novotsjerkassk og andre byer i Sør-Russland og dagens Ukraina. Senere klaget han over hvor deprimerende tilbakestående og kulturløs regionen var: «Det rene Asia! Overalt slikt et Asia at jeg ikke tror mine egne øyne! […] Det finnes verken patrioter, sakkyndige, diktere, ikke en gang anstendige bakere.» Men han lot seg inspirere av naturen på steppen, og reisen ga temaer til flere nye fortellinger. Et eksempel er Lykke (1887), men den viktigste er Steppen som med sine storslåtte landskapsbeskrivelser regnes som  hans første poetiske mesterverk, og av ham selv vurdert som sitt fremste verk så langt. Fortellingen representerer et langt sprang framover i Tsjekhovs novellekunst, og er blitt kalt «en ordbok over Tsjekhovs poesi, en liste over de litterære virkemidlene Tsjekhov skulle ta i bruk i sine modne verk.»
Høsten 1887 fikk Tsjekhov bestilling på et teaterstykke; han skrev da Ivanov på mindre enn fjorten dager, og stykket ble produsert i november samme høst. Tsjekhovs beskrivelser av den kaotiske forberedelsen og premièren gir et trist bilde av tidens russiske teater, men etter flere revisjoner og en god oppsetning på Aleksanderteateret ble stykket en stor suksess i 1889. Mikhail Tsjekhov betraktet Ivanov som avgjørende for brorens intellektuelle utvikling og litterære karriere. Tsjekhovs kjente sitat «Dersom det henger en pistol på veggen i første akt, må den fyres av i siste akt», stammer fra denne tiden.
Mot slutten av 1880-årene sank antallet verk fra Tsjekhovs hånd betydelig sammenlignet med de foregående årene. I februar skrev han i et brev: «"Steppen" tappet meg for så mye saft og energi at jeg ikke har klart å skrive noe skikkelig på lenge.» Til sammen publiserte Tsjekhov fra 1888 til 1889 knapt to dusin fortellinger, noveller (deriblant Navnedagsselskapet og  En kjedelig historie) og sceneverk (begge enakterne Bjørnen og Frieriet). Takket være forfatterens stigende popularitet og dermed stadig nye opplag og verksamlinger var familien nå stort sett fri fra fattigdommen, men oppmerksomheten gjorde det også umulig å opprettholde den tidligere produktiviteten, da mye av Tsjekhovs tid gikk med til å lese korrektur, til redaksjonelt arbeid, såvel som forberedelser og undersøkelser til nye antologier. Sommeren 1889 leide Tsjekhov et gods nær byen Sumy i dagens Ukraina. Også der gikk arbeidet heller langsomt, og at broren Nikolaj døde i juni etter et særlig hurtig tuberkuloseangrep gjorde ikke saken bedre. 
Novellen En kjedelig historie – en av Tsjekhovs beste fra denne tiden – bærer preg av brorens død. Historien beskriver en eldre medisinerprofessor som føler alderdommen tynge mens han ser tilbake på noe han innser har vært et tomt og formålsløst liv.

Maksim Gorkij

Forfatteren Maksim Gorkij (1868–1936) og Tsjekhov var venner fra deres første møte, i Jalta 1899. Gorkij hadde allerede i brevs form bekjent at han var en beundrer av Tsjekhovs talent, og fastholdt vurderingen offentlig i et essay fra 1905. Tsjekhov på sin side satte pris på enkelte av Gorkijs verker, for eksempel: «[Nattasylet] er innovativt og uten tvil godt», men Tsjekhov la ikke skjul på at det fantes merkbare stilistiske forskjeller mellom dem. I et brev til Gorkij på slutten av 1898 beskrev han Gorkij som «et virkelig, et stort talent», men skrev også at «Jeg begynner med at du etter min mening mangler tilbakeholdenhet. Du er som en tilskuer i en teatersal som uttrykker sin begeistring på en måte som forstyrrer både seg selv og andre.»
Mot slutten av Tsjekhovs liv forsøkte Gorkij flere ganger å overtale Tsjekhov til å reforhandle avtalen der han hadde solgt retten til sine fortellinger for 75 000 rubler, en avtale Gorkij fant svært ufordelaktig for forfatteren. Men Tsjekhov avviste Gorkijs forslag, og skrev i juli 1901: «Jeg ønsker ikke å sette i gang denne saken, å kjempe, å slite meg ut: jeg har ikke ønsket, ikke energien og heller ikke troen på at dette er nødvendig.»
Til tross for det gode forholdet mellom dem, delte han ikke Gorkijs revolusjonære holdning. Tsjekhov avviste gjennom hele livet enhver form for vold og voldsom samfunnsomveltning, og så på hardt arbeid og utnyttelse av tekniske framskritt som den eneste farbare veien opp fra sosial misére.

Ivan Bunin

Den senere nobelpristakeren i litteratur, Ivan Bunin (1870–1953) beskrev flere ganger Tsjekhov som sitt litterære forbilde, noe han tilkjennegav i et brev til Tsjekhov i 1891: «Blant samtidens forfattere er De min yndlingsforfatter.» De lærte hverandre å kjenne i 1895, og Bunin var senere en velsett gjest i Tsjekhovs hus i Jalta. Bunin skrev sine erindringer om Tsjekhov i 1904.

Isaak Levitan

Tsjekhov lærte den betydelige jødisk-russiske maleren Isaak Levitan (1860–1900) å kjenne rundt 1880, da Levitan studerte ved Moskvas kunstskole samtidig med Tsjekhovs eldre bror Aleksander. Senere ble Levitan regnet blant Tsjekhovs nærmeste venner, og i 1890 lekte han med tanken om å reise til Sakhalin sammen med Tsjekhov. Som landskapsmaler visste Levitan å sette pris på Tsjekhovs naturbeskrivelser, som for eksempel i Steppen. Han tilbrakte ofte sommermåneder med Tsjekhov-familien i Melikhovo og malte noen bilder inspirert av stedets natur. På sitt vanlige ironiske vis skrev Tsjekhov under sitt første opphold i Frankrike våren 1891: «De russiske malerne er langt mer seriøse enn de franske. Sammenlignet med de lokale malerne som jeg så noen arbeider av i går, er Levitan kongen.» 
Ett år i 1890-årene brøt Levitan vennskapet med Tsjekhov, noe som blant annet skyldes at Levitan var forelsket i Lika Misikova, en venninne av Tsjekhovs søster.  Lika Misikova på sin side svermet for Tsjekhov, mens for ham var hun bare en av mange kortvarige affærer, og som sedvanlig før Olga Knipper tok han ikke forholdet særlig alvorlig. Levitan ble dessuten fornærmet fordi han mente å kjenne seg igjen i en figur i en av Tsjekhovs fortellinger. Senere ble de forsonet igjen. Tsjekhov kom på besøk sommeren 1895, på et tidspunkt da Levitan var nede i en dyp depresjon etter et selvmordsforsøk. «De få dagene du tilbrakte her var de roligste i hele sommer», skrev Levitan etterpå. I mai 1900 traff Tsjekhov den dødssyke Levitan en siste gang.

Pjotr Tsjajkovskij

Også komponisten Pjotr Tsjajkovskij (1840–1893) hørte til Tsjekhovs nærmeste bekjentskapskrets, ikke minst takket være Tsjekhovs musikkinteresse i sin alminnelighet, og i særdeleshet interessen for Tsjajkovskijs musikk. Tsjekhov nevnte noen kjente stykker av Tsjaikovskij i enkelte fortellinger ((da)Mitt liv, En ukjent persons historie, Kattungen). I desember 1888 traff de hverandre for første gang, senere dediserte han antologien Gretne mennesker til Tsjaikovskij personlig. På samme tid hadde Tsjekhov planer om å skrive librettoen til den planlagte operaen Bela etter motiv av Mikhail Lermontovs Vår tids helt, men Tsjaikovskijs tidlige død i 1893 satte en stopper for planene.

Teaterstykker

Tsjekhov skapte nesten alle sin teaterstykker etter 1885, og på det tidspunkt hadde han utviklet sin stil langt ut over det rent humoristiske, men han beholdt metodene med en objektiv beskrivelse han allerede hadde utviklet i fortellingene. I tillegg utmerker teaterstykkene seg med en tragikomisk framstilling av det banale livet i provinsen, og av den russiske lavadelens forgjengelighet. De fleste personene er anstendige og fornuftige, og drømmer om å forbedre livet – stort sett forgjeves grunnet en følelse av hjelpe- og nytteløshet, en overdreven selvmedlidenhet, og som et resultat av det, en manglende energi og viljestyrke. Likevel antyder forfatteren stadig at det finnes en utvei fra denne apatien, nemlig gjennom målrettet arbeid og nyttig praktisk aktivitet. Karakterene viser seg stort sett ute av stand eller uvillige til å få ting til å skje, og dette er årsak til den følelsesmessige avstumpingen selv intelligente mennesker utviser.
Et særpreg ved Tsjekhovs virke som dramatiker er at han kalte de fleste sceneverkene for «komedie», selv om de ikke er spesielt lystige eller komiske (bortsett fra de farseaktige enakterne som for eksempel Bjørnen og Frieriet), men kan inneholde en del pussige situasjoner som like gjerne kan fremkalle medlidenhet med karakteren som latter. Til forskjell fra den tidligere måten å skrive teaterstykker på, hvor underteksten kom tydeligere fram, lot Tsjekhov mer være underforstått og sagt «mellom linjene». Oppgaven med å forstå karakterenes tanker, handlingsvalg og deres underbevisste sjelsliv overlot han i stor grad til publikum, og stilte dermed større krav til deres ettertanke, forståelse og innlevelse enn hva som hadde vært vanlig. Dette gjorde at både publikum og teaterregissørene misforsto stykkene de første tiårene etter Tsjekhovs død, men tilslutt begrep man endelig at det er karakterenes hjelpeløshet og manglende realitetsorientering som følge av deres følelser, handlinger, og framfor alt unnlatelser, som får ufrivillig komiske følger. Denne misforståelsen av Tsjekhovs intensjoner har en stor del av skylden for at Måkens førsteoppsetning i oktober 1896 falt gjennom. Men da publikum og teaterverden fikk øynene opp for den uvante fortellerteknikken, kom han til å utøve en sterk innflytelse på både europeisk og amerikansk teaterliv på første halvdel av 1900-tallet.
Ved siden av Måken er Tsjekhovs mest kjente teaterstykker fireakteren Onkel Vanja, dramaet Tre søstre og hans siste verk, komedien Kirsebærhagen. Alle disse stykkene har ulike handlingsforløp, men med likheter i oppbygningen: handlingen foregår i den russiske provinsen ved 1800-tallets slutt, karakterene er lavadelige, tilslutt mislykkes de på en eller annen måte som følge av deres passivitet og forvrengte virkelighetsforståelse. Tsjekhov var preget av sin tids utviklingsoptimisme, og en optimistisk tone og tro på en bedre framtid sniker seg stadig inn i stykkene, særlig mot slutten. Eksempler er den lengselsfylte replikken «Til Moskva!» som går gjennom hele Tre søstre, eller Petja Trofimovs sluttreplikk «Velkommen, nye liv!» i den siste scenen av Kirsebærhagen.

Oppsummering

Mange av Tsjekhovs senere verk ble oversatt til en rekke språk, og oppnådde internasjonal oppmerksomhet allerede i hans levetid. Med sin knappe, tilbakeholdte og verdinøytrale fortellermåte fikk Tsjekhov en enorm innflytelse på utformingen av den moderne novelle- og skuespillerkunsten. Ved siden av den påfallende sparsommelige fortellerstrategien, er Tsjekhov nyskapende ved at han i stedet for handling skildrer karakterenes personlighet, videre den impresjonistiske tendensen til å skildre karakterenes skiftende følelser, samt fraværet av tradisjonelle intriger. Selv i dag regnes Tsjekhov som novellens uovertrufne mester.