Eirik Raudes Land

Eirik Raudes Land var navnet på et landområde på Grønland sentralt for grønlandssaken som var okkupert av Norge fra 27. juni 1931 til 5. april 1933. Norge anså Grønland som en gammel norsk besittelse og anerkjente ikke Danmarks overhøyhet over øyas ubebodde landområder. Området som kun var avgrenset mellom de nordlige breddegradene 71° 30'N og 75° 40'N var oppkalt etter Eirik Raude, som oppdaget Grønland i 985. Sommeren etter okkupasjonen av Eirik Raudes Land, okkuperte Norge også et område lengre sør på Grønland, mellom 60° 30'N og 63° 40'N. Konflikten ble brakt inn for Den faste domstol for mellomfolkelig rettspleie i Haag, som dømte i favør av Danmark. Norge aksepterte dommen og okkupasjonen tok slutt 5. april 1933. Sysselmann i den knapt to år lange perioden var Helge Ingstad.

Bakgrunn

I 1814 ble realunionen mellom Danmark og Norge oppløst som følge av Kieltraktaten, og Norge ble tvunget inn i en ny union med Sverige. De gamle norske skattlandene Island, Færøyene og Grønland fulgte derimot ikke med Norge, men ble beholdt av Danmark. Da unionen med Sverige ble oppløst i 1905 oppsto det en diskusjon i Norge om Grønland egentlig hørte inn under Norge. Den norske utenriksminister Nils Claus Ihlen avga 22. juli 1919 en muntlig uttalelse til den danske ambassadøren i Oslo som gikk på tvers av norske fiskeri- og fangstsinteresser i Øst-Grønland-området. Han meddelte at Danmark kunne utvide sine politiske og økonomiske interesser til hele Grønland uten å møte motstand fra norsk side. Uttalelsen ble senere omstridt i Norge og ble benyttet av danskene under forhandlingene i Haag i 1933.
I 1776 innførte Danmark handelsmonopol på ressursene langs sør- og vestkysten av Grønland, og utenlandske fiskere og fangstfolk ble nektet adgang. I Norge fryktet man at dette handelsmonopolet og den danske suverenitetshåndhevelsen ville bli utvidet til østkysten, med den konsekvens det ville ha for norsk virksomhet i området.
I 1921 erklærte Danmark med henvisning til Kieltraktaten at hele Grønland og farvannene omkring skulle være under dansk herredømme, en avgjørelse den norske regjeringen mente krenket norske rettigheter på bakgrunn av de norske sel- og hvalfangere som holdt til på Øst-Grønland. Norge anså Grønland som en gammel norsk besittelse, og anerkjente ikke Danmarks suverenitetskrav over øyas ubebodde landområder. Det ble vist til at Kieltraktaten kun ga danskene råderett over de strøk som ble utnyttet næringsmessig, det vil si vestkysten. Resten av Grønland var etter Norges syn ingenmannsland.
De to landene undertegnet Øst-Grønlandstraktaten i juli 1924 og regulerte at begge land hadde like rettigheter til jakt, fiske, vitenskapelige aktiviteter og meteorologiske stasjoner i de ubebodde delene av Øst-Grønland. Danmark og Norge ble ikke enige i suverenitetsspørsmålet, og traktaten regulerte ikke dette temaet.  Traktaten opphørte 9. juli 1967, etter at det hadde vært opphold i jaktvirksomheten en periode.
Da Danmark varslet en ekspedisjon på de «norske» områdene i 1930, tilspisset striden seg. Konflikten ble omtalt som «Grønlandssaken» og det var kun den østlige delen av Grønland, som var svært tynt befolket, striden sto om.

Norsk og dansk virksomhet på Øst-Grønland

Ragnvald Knudsen med «Hekla» av Sandefjord regnes for å ha startet den norske fangstvirksomheten på Øst-Grønlandskysten i 1889. Kysten hadde et rikt dyreliv, med blant annet polarrev, moskusfe, hare og røye (Grønlandslaks). Fire år etter ble den første norske overvintringsekspedisjon på Øst-Grønland foretatt, like ved Kulusuk på ca. 65° N. Neste overvintring var i 1908 og 1909, deretter var det opphold frem til året etter den danske suverenitetsutvidelsen i 1921, da det ble opprettet en norsk fangst, radio- og meteorologstasjon i Myggbukta. Stasjonen var den første på Grønland og ble satt opp av en fangstekspedisjon fra Tromsø, på initiativ av norske meteorologer. Denne ekspedisjon, som talte 7 mann, forliste på hjemturen og alle menneskene omkom.
Stasjonen ble nedlagt etter ett års drift og gjenopptatt i 1926. Driften varte frem til 1959, med unntak perioden 1940 – 1946.
De 15 foregående årene før den danske suverenitetsutvidelsen ble det kun sendt fem forskningsrelaterte ekspedisjoner til Grønland, mens de neste 15 årene ble det sendt 20 forskningsekspedisjoner hvorav ni overvintret. I tillegg var antall fangstekspedisjoner stigende. 
Fra 1929 startet Norges Svalbard- og Ishavsundersøkelser (NSIU) opp med årlige vitenskapelige sommerekspedisjoner til Øst-Grønland.  Utvidelsen av NSIUs virkeområde kan til dels ses som et ledd i norske myndigheters ønsker om å støtte opp om fangstvirksomhet drevet av norske private aktører. Samme år ble Arktisk Næringsdrift A/S stiftet 24. juni. Formålet med selskapet var «å drive fangst og bjergverksdrift i de arktiske egne og hva dermed staar i forbindelse». I praksis kom virksomheten til å omfatte fangst på Øst-Grønland, samt drift av Myggbukta radio på vegne av den norske stat. Fangstvirksomheten var ikke alene nok til å dekke Arktisk Næringsdrifts utgifter. Staten bidro derfor med tilskudd til driften av Myggbukta radio, samt lån til selskapet. Danskene stiftet også samme år et eget selskap, Østgrønlandske Fangstkompani Nanok, som hadde samme formål som Arktisk Næringsdrift A/S.
Fangsthyttene ble sett på som et viktig tegn på suverenitetskrav og i perioden 1908 til 1931 bygde norske fangstfolk 80 fangsthytter. Avstanden mellom hyttene ble lagt til en dagstur med hundeslede (ca. 20 km), slik at området som ble gjort krav på ble størst mulig. Ved andre verdenskrigs start var det 120 hytter, hvorav 13 var hovedstasjoner. En hovedstasjon var bygd av reisverk og var på 12 – 15 m² med kjøkken og ett rom. De øvrige hyttene var på 4 m² med køye, ovn og bord.
16. juni 1931 la den største vitenskapelige ekspedisjonen til Øst-Grønland noensinne ut fra København. Ekspedisjonen hadde over hundre deltagere og skulle vare i over tre år. Flere tusen fremmøtte og den danske statsministeren Thorvald Stauning overvar at de to ekspedisjonsskipene la fra kai. Gustav Smedal følte at denne ekspedisjonen ville være det som gjorde at Østgrønlandssaken tippet i favør av Danmark. I tillegg ble det klart for Gustav Smedal og Adolf Hoel at norske myndigheter ikke ville annektere Øst-Grønland på eget initiativ. Adolf Hoel var en innflytelsesrik geolog og var leder for det daværende Norges Svalbard- og Ishavsundersøkelser og Gustav Smedal var advokat med sterke nasjonalistiske meninger. Hoel var også en sentral person da Norge sikret seg Svalbard og Dronning Maud Land.

Tiden etter okkupasjonen

Etter dommen i Haag forsvant mye av den norske interessen for Grønland som arena for vitenskapelig utforskning, og ekspedisjoner hit ble ikke lengre prioritert like mye som før. Norge har ikke senere utfordret dansk suverentitet på hele eller deler av Grønland.
Andre verdenskrig medførte at Grønland fikk strategisk betydning. Bortsett fra endel mer eller mindre vellykkede etableringer av små værstasjoner på øya okkuperte ikke Tyskland hele eller deler av Grønland, selv om de hadde okkupert Danmark. Derimot besatte USA øya våren 1941. Miljøet rundt Gustav Smedal og Adolf Hoel forsøkte både via fremstøt direkte til Quisling samt til rikskommissær Josef Terboven å stimulere opinionen til krav om tilbakelevering av øya til Norge i tilfelle av tysk seier i verdenskrigen. Under et møte med blant annet Hoel og Smestad våren 1941 luftet Quisling grandiose planer om å sende 100 fangstmenn til Eirik Raudes land. Tyskerne hadde ingen interesse av å så direkte åpne opp en ny front på Grønland, og det hele kokte ned til at NSIU sendte ut ei skute som skulle bringe forsyninger til de 7 fangstfolkene som hadde overvintret. Skuta ble oppbragt av amerikansk kystvakt som patruljerte østkysten da det ble kjent at tysk etterretning hadde fått ombord en NS-mann som skulle opprette en hemmelig meteorologisk stasjon for Luftwaffe på Jonsbu, nord i Eirik Raudes land.
I 1959 ble all norsk aktivitet i Øst-Grønland avviklet og ishavsskuta «Polarsel» hentet hjem mannskap, utstyr og fangst.

Norske stedsnavn i området i dag

Norges Svalbard- og Ishavsundersøkelser navnga flere steder på Øst-Grønland, og kun et fåtall av stedsnavnene er godkjent av danske myndigheter. Avvisningen av de norske navnene er hovedsakelig på grunn av det nasjonalistiske klimaet i forbindelse med striden om Eirik Raudes Land og et inntrykk av at NISU navnga for mange steder i et for stort tempo, men United States Air Force brukte navnene gitt av NSIU på sine kart utgitt i 1951.