Karibiske pirater

De karibiske piratene ansees ofte som de mest erketypiske sjørøverne og er ofte skildret på spektakulært vis i bøker, sang, folklore og film. Piratvirksomheten i Karibia fant i hovedsak sted fra 1560-årene til 1720-årene, og den mest aktive perioden var mellom 1640 og 1680-årene.

Piratene

Piratene som opererte i Karibia på denne tiden deles som regel inn i to grupper; kapere og buccaneerer.
Bruk av kapere var svært populært i Karibia på 15- og 1600-tallet. Private fartøy ble vervet inn i en slags marine og fikk utstedt kaperbrev. Dette brevet tillot piratvirksomhet mot fiendtlige mål både på land og til havs, så lenge en del av byttet ble overlevert staten som utstedte brevet. Skipene opererte på egen hånd eller sammen, og gevinsten kunne være enorm. Da Sir Francis Drake kapret det spanske «sølvtoget» ved Nombre de Dios (Panamas karibiske havn) i 1573, var hele mannskapet sikret økonomisk for resten av livet. I 1628 kapret den nederlandske kaperen Piet Hein en spansk skute som innbrakte 12 millioner gylden for Det nederlandske vestindiske kompani. Muligheten til å tjene store penger på kort tid gjorde kaperfarten til en ettertraktet geskjeft. Rike forretningsmenn eller adelsmenn var mer enn villige til å finansiere denne virksomheten mot en andel av byttet. Samtidig var salg av varer som ble innbrakt en viktig del av handelen i koloniene.
De uavhengige karibiske piratene ble kalt buccaneers. Buccaneeraktiviteten oppsto rundt 1630 og varte til rundt 1730-tallet, da piratvirksomheten i Karibia gikk mot slutten. Buccaneerene var stort sett rømlinger fra koloniene som hadde lært seg å overleve av det naturen kunne tilby. Navnet kommer fra det franske ordet boucaner, som betyr røkt kjøtt, og det hentyder til at de tidlige piratene ofte var jegere som røkte kjøttet fra villoksene de hadde felt. Buccaneerene hadde delvis og uoffisiell støtte fra ikke-spanske kolonier. På begynnelsen av 1700-tallet ble imidlertid deres aktivitet ulovlig og sterkt innskrenket.
Buccaneermiljøene hadde en nokså streng organisasjon og et sterkt samhold. Kapteinen eller lederen ble demokratisk valgt av mannskapet, og mannskapet hadde makt til å få ham avsatt. Han måtte være en kjempende leder og måtte være direkte involvert i kamphandlingene. Han kunne ikke lede sitt mannskap fra trygg avstand. Byttet fra en kapring eller et raid ble fordelt mannskapet i mellom. Mannskapet kunne seile «på krita», det vil si uten betaling over en periode, slik at størrelsen på byttet ble større før det ble fordelt.

Det britiske piratamnestiet i 1717

I september 1717 ble det utsendt en proklamasjon om at alle pirater kunne henvende seg til britiske guvernører eller fremstående offentlige tjenestemenn for å få et amnesti for all piratvirksomhet. Pirater var nødt til å ta i bruk amnestiet før femte september 1718.  Veldig mange pirater tok i bruk amnestiet for så å fortsette sin piratvirksomhet som før, men amnestiet gav noen pirater muligheten til å endre sitt virke. Benjamin Hornigold og Henry Jennings er to kjente piratkapteiner som tok i bruk amnestiet og som heller aldri gikk tilbake til piratlivet.
Amnestiets kanskje viktigste effekt var at det førte til at det ble lettere for britiske myndigheter å få kontroll over pirathavnen Nassau på New Providence. Dette fordi pirat-proklamasjonen førte til en splittelse mellom piratene som så på seg selv som kapere og de som anså seg selv som opprørere mot den britiske staten. Da Woodes Rogers ledet en ekspedisjon for å pasifisere havnen, var piratene på Nassau svært uorganiserte i sin motstand og Rogers beskriver flere av piratene som glade for re-introduksjonen av britisk kontroll.

Den gradvise nedgangen

Etter 1717 ser man en gradvis nedgang i piratvirksomhet i Amerika. Nedgangen i piratvirksomheten i Karibia var som tidligere et resultat av europeisk politikk. Tilgangen på leiesoldater avtok, og i Europa ble det etablert sterkere nasjonale armeer. Marinene til europeiske nasjoner ble sterkere og fikk i oppdrag å begrense piratvirksomheten ved aktivt å forfølge og bekjempe pirater over hele verden. Piratvirksomheten i de karibiske farvannene og Nord-Amerika ble gradvis redusert fra rundt 1717 etter at organisert jakt fra marinen og private dusør-jegere.