Vandresagn

Vandresagn er sagn som er blitt fortalt på mange steder og gjennom lang tid. Sagn er fortellinger som gir seg ut for å være sanne og knytter seg gjerne til kjente steder og personer. Dette gjelder også vandresagnene. Sagn som handler om Huldrebryllup for eksempel, er knyttet til nesten alle fjellområder der det har vært seterdrift.
Men selv om sagnet gir seg ut for å være sant, betyr det ikke nødvendigvis at den som forteller sagnet tror på det. Vandresagnene har først og fremst blitt fortalt fordi de er gode historier. Sagn er ikke primære kilder til folketro.
Et sagn skal være utformet episk. Det forekommer både en-pisodiske og fler-pisodiske sagn. Men for å være et virkelig sagn, må det være utarbeidet som en fullstendig, avrundet fortelling. Når et folkloristisk stoff ikke er fullt episk utarbeidet, kalles det gjerne en sagnnotis. Det er ikke klart skille mellom sagn og sagnnotiser, og et vandremotiv som Trollkast eller «Kast etter kyrkja» har vært fortalt i de aller fleste bygder.

Titler på sagn

I den muntlige tradisjonen har det ikke vært behov for å gi sagnene spesielle navn. Skulle man snakke om et sagn, kunne man greie seg for eksempel med «Sagnet om jutulen og Johannes Blessom». Men folkeminnesamlerne og forskerne trengte mer spesifikke navn særlig når de skulle behandle vandresagn. Å bruke navnet på hovedpersonen eller stedet hvor handlingen har skjedd som tittel er ingen god ide siden vandresagnene stadig har knyttet seg til nye personer og steder. Likevel har noen slike titler festet seg fordi den har vært brukt i tidlige eller velkjente varianter av sagnet. Sagnet om en magisk reise sammen med et troll har blitt kalt «Jutulen og Johannes Blessom» fordi P. Chr. Asbjørnsen brukte denne tittelen da han tok sagnet med i sine eventyrutgaver. Sagnet om det avbrutte huldrebryllupet på sætra er blitt kalt «Klevar-sagnet» fordi de første oppskriftene av sagnet knyttet det til gården Klevar i Sauherad. Forskjellige utgaver av sagn har etablert typetitler for vandresagn, men det var først professor Reidar Th. Christiansen som forsøkte å etablere mer beskrivende typetitler da han gav ut sin katalog over norske vandresagn i 1958.

Reidar Th. Christiansens katalog over norske vandresagn

For folkloristene innenfor den finske skole, som professor Christiansen tilhørte, var formålet med forskningen å finne sagnene og eventyrenes urform. Metoden de brukte kaltes den historisk-geografisk metode. Den besto i at de ordnet alle varianter av en type etter alder og geografi. Ved å gjennomgå hele materialet mente de at de kunne rekonstruere både urformen, vandringsveiene og forklare de forandringene som hadde skjedd med fortellingene. En forutsetning for å arbeide på denne måten var at man kunne sortere sagnene i typer. Som et ledd i dette arbeidet laget Reidar Th. Christiansen både en katalog over norske eventyr (1921) og katalogen over norske vandresagn, Migratory Legends i 1958. Katalogen var beregnet på internasjonal forskning og bruker standardtitler på engelsk. Svakheten ved metoden viser seg for eksempel ved at både Reidar Th. Christiansen og Knut Liestøl analyserte variantene av Kjetta på Dovre (ML 6015), men kom til motsatte resultater. Typebegrepet har vært svært nyttig til å ordne arkivmateriale, men mange nyere forskere har vært skeptiske til begrepet. Tradisjonelle fortellinger er resultat av menneskelig fantasi og det innebærer at de ikke er generiske som planter eller dyr. En kreativ forteller kan når som helst forandre på en fortelling for å tilpasse den til et nytt publikum.
Christiansen arbeidet før folkloristene begynte å interessere seg for vår tids folketradisjon.

Typenumrene begynner på 3000 for å holde god avstand til nummereringen i den internasjonale eventyrkatalogen (ATh-katalogen).

Her er det satt til mer og mindre etablerte norske standardtitler fra:
Svale Solheim, Register til Norsk Folkeminnelags skrifter nr. 1 – 49, Oslo 1943
Olav Bø, Ronald Grambo & al. Norske segner, Oslo 1981.

Kilder

Reidar Th. Christiansen, The Migratory Legends: A Proposed List of Types with a Systematic Catalogue of the Norwegian Variants, Helsinki 1958. Ny utgave 1992.