Manater

Utvikling

Arten trichechines, eller virkelige manater, skilte seg ut fra Dugonginidene i midten av miocentiden, trolig i Sør-Amerika. Da fikk de den karakteristiske utskiftingen av tannsettet. Først senere, i pliocen eller pleistocen, vandret de nordover og tvers over Atlanterhavet til Afrika. Nyere analyser av arvematerialet stadfester at amerikamanaten og senegalmanaten skilte lag etter at amazonasmanaten skilte seg ut som en egen art.
Oppdelingen av amerikamanaten i to underarter er omdiskutert. Denne oppdelingen er særlig basert på forskjeller i skallen. Analyse av arvematerialet speiler ikke denne forskjellen, men viser i stedet forskjell på dyr fra nord- og sørsiden av deltaet til Orinocoelva og de små Antillene.

Anatomi og fysiologi

En manat kan bli opptil 4,5 meter lang, avhengig av art, og hunnen er større enn hannen. Det er bare ytre forskjeller på kjønnene, hannens ytre kjønnsorgan sitter framme ved navlen (midt på buken), mens hunnen har sitt bak ved anus (ved halerota). Skjelettet er svært massivt, og det finnes bare beinmarg i brystbeinet og ryggvirvlene. Den har ikke baklemmer, men det finnes rester av bekkenbein i muskulaturen på bakkroppen. framme har den sveiver. Skinnet har farger fra grått til brunt, med ujevn overflate og noe hårvekst. Den mangler ytre ører. Overleppen er fleksibel, og med værhår. Dyret bruker sveiver og lepper til å føre maten inn i kjeften.
Lungene er flate og opp mot en meter lange og ligger på ryggsiden av dyret. Om lag 90% av luften i lungene blir skiftet ut ved hvert pust. Langs kroppen ligger to mellomgulv. Disse går fra ryggvirvlene ut mot hver side på dyret. Disse mellomgulvene skiller lungene fra tarmene. Hver lunge ligger altså i sitt eget lukkede rom. Dyrene kommuniserer under vann med lyder i området 6-8 KHz.
Ett særtrekk ved manatene er seks virvler i halsryggsøylen, i stedet for syv som er vanlig hos pattedyr. Et annet særtrekk er at tennene blir kontinuerlig skiftet ut bakfra og framover, i stedet for periodisk, og nedenfra og oppover. Tennene blir altså slitt ned framme, og skiftet ut med tenner som vokser opp lengst bak i kjeven og vandrer framover.

Reproduksjon

Det er usikkert hvordan man kan fastslå alder på manater og man vet ikke når de blir kjønnsmodne. Trolig skjer det mellom seks og ti års alder. Parringen kan skje både under vann og ved overflaten, og en manatku kan parre seg med mer enn en hann. Svangerskapet varer mellom tolv og tretten måneder og som regel har de bare en kalv. Kalven er om lag 120 cm lang og veier 30 kg. Den blir født i vannet, og dier få timer etter fødselen. Kalven dier i ett år, men kan gå med moren i to år.
Hunnen har eggløsning flere ganger i året, kanskje så ofte som hver måned. De får kalver med fra to til fem års mellomrom.

Ernæring

Manaten kan spise et vidt spekter av planter i og ved vannet. De har bare en mage, men en utvidet tolvfingertarm som er nesten like stor. De har også tynn- og tykktarm, begge opp mot 20 meter lange hos et velvoksent individ. Nedbrytingen av cellulose skjer hovedsakelig i tykktarmen, ved gjæring. Dette er en prosess som frigjør store mengder metangass. Denne meltingsprosessen ligner den en finner hos hester.

Dykking

Neseborene på manaten blir lukket med klaffer under dykking. Når de store manatene hviler, kan de være under vann i opp til tjue minutter. Er de aktive er tiden kortere, i snitt to til tre minutter. Det er usikkert om de har den typiske forsinkede hjerterytmen (bradykardi) som andre sjølevende pattedyr har under dykking. Forsøk med dykking av manater ga bradykardi, mens forsøk der de dykker frivillig ikke viser dette.

Jakt

Man drepte tidligere manater flere plasser, for å bruk fett, kjøtt, skinn og knokler, men dyrene er nå rettslig vernet de fleste plassene. Alle manatartene er regnet som sårbare dyrearter i rødlisten til Verdens naturvernunion, men det er uvisst hvor mye tallet på dyr øker eller minsker.

Amerikamanaten

Amerikamanaten eller lamantinen (Trichechus manatus) blir på engelsk kalt Caribbean eller West Indian manatee. I 1934 ble det gjort framlegg om at amerikamanaten hadde to underarter. At det faktisk er to underarter, ble slått fast av Domning og Hayek i 1986, på grunnlag av forskjeller i skjelettene, særlig skallene. Floridamanaten lever i Florida i USA, i tillegg sporadisk fra Texas til Virginia. Antillmanaten lever fra nord på atlanterhavskysten i Mexico til Bahia i Brasil, og på Karibien. Floridastrømmen mellom Florida og Cuba skiller de to underartene.

Floridamanaten

Floridamanaten (Trichechus manatus latirostris) er den manatarten vi vet mest om. Den kan bli 3,9 meter lang og veie rundt 1,5 tonn. Gjennomsnittlig størrelse for en voksen manat er tre meter og 500 kg. Til forskjell fra amazonasmanaten har den tre eller fire negler på sveivene. Livslengden er trolig over 50 år.
Disse manatene blir kalt halvsosiale. Kalv og mor utgjør en enhet, og ut over det danner de ikke faste enheter. Rundt eggløsningen kan en ku likevel være omsvermet av flere hanner. Flere manater kan også samle seg rundt kilder for varmt vann om vinteren.
Floridamanaten lever både i salt- og ferskvann. Dyr er ofte observert når de flokker seg rundt ferskvannskilder for å drikke, men det er uvisst om de kan leve bare i saltvann (som t.d. seler og hvaler), eller om de er avhengige av disse ferskvannskildene.
Floridamanaten lever i yttergrensen for manatens naturlige miljø og den migrerer når temperaturen i vannet synker til under 20 °C. På helårsbasis lever den i Florida, opp til Georgia, men den streifer opp til Virginia på varme somere. Vestover finnes dyret i Everglades nasjonalpark nasjonalpark, sporadisk helt til Louisiana. Om vinteren samler manatene seg gjerne nær kraftverk og naturlige varme kilder som varmer vannet rundt seg. Flere kraftverk er i ferd med å bli stengt, og den amerikanske staten ved U.S. Fish and Wildlife Service prøver nå å finne andre måter å varme vannet på for manatene. Når floridamanaten er truet er det særlig fordi naturlige leveområder forsvinner, og fordi de blir skadd i kontakt med båter og lignende.
Tallet på dyr er (2001) over 3 200, dette var det høyeste tallet som ble telt. Hvor mye over er usikkert. Funn av døde manater øker, og i perioden 1976 til 1990 økte det med 5,3% i året, fra noe over 50 til 216.