Leopold von Ranke

Bakgrunn, utdannelse

Rankes fødested Wiehe var den gang en del av kongeriket Preussen. Han fikk undervisning i hjemmet og på gymnasiet i Schulpforta, hvor han kom til sette stor pris på gresk, latin og den lutherske troslære. Han påbegynte i 1814 studier i klassisk filologi og teologi i Leipzig. Som student var han ikke meget interessert i moderne historie, da han betraktet historiebøker som en samling fakta rasket sammen av moderne historikere.
Derimot var hans yndlingsforfattere Thukydid, Titus Livius, Dionysios av Halikarnassos, Goethe, Barthold Georg Niebuhr, Immanuel Kant, J.G. Fichte, Friedrich Wilhelm Joseph von Schelling og Friedrich Schlegel.
Årene 1814-1818 studerte Ranke teologi og filosofi i Leipzig. Deretter var han gymnasielærer i Frankfurt an der Oder inntil 1825. I denne perioden udvikler han en interesse for historie, dels fordi han ville delta i utviklingen av et mer profesjonalisert historiestudium, dels fordi han gjerne ville finne Guds hånd i historien.

Historikerkarriere

Hans to store arbeider fra 1824, beskrevet nedenfor, skaffet ham et professorat i historie ved universitetet i Berlin – grundlagt 1810 av Wilhelm von Humboldt og på dette tidspunkt sentrum for tysk åndsliv med blant andre filosofen Hegel, rettsteoretikeren Friedrich Carl von Savigny og teologen Friedrich Schleiermacher. Her måtte han skjerpe sin argumentasjon, ettersom han ikke mente at ren spekulasjon kunne være veien til erkjennelse i historien.

De toneangivende verkene

Ranke regnes med sit verk Zur Kritik neuerer Geschichtsschreiber fra 1824 som kildekritikkens foregangsmann, og innledet en epoke hvor ambisjonen om en historisk objektivitet ble det primære mål.
Denne kritikk var et tillegg til Rankes første trykte arbeid, Geschichten der romanischen und germanischen Völker hvorfra der nesten alltid – når Ranke omtales – siteres følgende: bloß sagen, wie es eigentlich gewesen. 

Litt fyldigere sitert:
"... Man hat der Historie das Amt, die Vergangenheit zu richten, die Mitwelt zum Nutzen zukünftiger Jahre zu belehren, beigemessen; so hoher Ämter unterwindet sich gegenwärtiger Versuch nicht: er will bloß sagen, wie es eigentlich gewesen. ..." 
"... Man har tildelt historien den oppgave å dømme fortiden, å belære samtiden til nytte for fremtiden: så høyt drister nærværende forsøk seg ikke: det vil kun vise hvordan det egentlig har vært. ..." 
Zur Kritik neuerer Geschichtsschreiber, som redegjorde for Rankes oppfattelse av kildematerialet, ble for en hel generasjon af historikere, eller mere, til mønstereksemplet på hvordan materialet burde undersøkes, og er vel en av de mest innflydelsesrike bøker for historiefaget innenfor den vesteuropeiske kulturkrets.

Historiesyn

Det historiesyn von Ranke representerte – historismen – var i motsetning til Hegels historiesyn ikke-spekulativt. Det la vekten på en filologisk kildekritikk og betonte epokenes og begivenhetenes individuelle karakter (das Einmalige). Fortiden skulle forstås på dens egne premisser; den historiske rekonstruksjon av fortiden var historievitenskapens egentlige og vesentligste oppgave. Det dreier sig ikke om å dømme om historien, eller om at lede menneskeheren inn i fremtiden, men om å fastslå hva som faktisk skjedde den gang i fortiden, wie es eigentlich gewesen
Hvor tilhengerne av den hegelske spekulative idealisme fokuserte på Åndens selvutvikling, la Ranke og den historiske skole vekten på de enkeltstående begivenherer, das Einmalige   ... das Uebrige Gott befohlen, Gud tar sig av resten, helheten.
For de tyske idealister var Gud identisk med fornuften og på den måte også til syvende og sist gjennomskuelig. For Ranke var Gud i høy grad en realitet, men Han er skjult – Deus absconditus – og ikke til å gjenfinde i menneskenes verden. Gud har en plan med verden; en plan som imidlertid kun lar seg ane. Mennesket kan erkjenne de løsrevne fenomener med sikkerher, hvorimot Gud kan overskue det hele – ja styrer det hele.

Professor ved Berlins universitet

Etter at han ble ekstraordinær professor i Berlin fikk han med tanke på Berlinbibliotekets samling av italienske diplomaters skrivelser huvodsakelig fra 1500- og 1600-tallene den ide å forlate planen til en fortsettelse av ovennevnde verk, og i stedet utgi en skildring av Sør-Europas fyrstwr og folk. Starten ble i 1827 verket Die Osmanen und die spanische Monarchie im 16. und 17. Jahrhundert. Årene 1827-28 studerte Ranke de i Wien oppbevarte venetianske aktstykker. Han studerte den beryktede serbrn Vuk Stefanović Karadžićs papirer og muntlige meddelelser, som Jernej Kopitar tolket for Ranke, og forfattet så  Die serbische Revolution (1829; fortsatt i Rankes Sämmtliche Werke), som vakte stor oppmerlsomhet.
Under to og ett halvt års opphold i Italia (høsten 1828-våren 1831) forsket han med en veldig samlerflid i Venezias, Firenzes og Romas arkiver. Den fremste frukten av denne forskning ble - ved siden av monografien Die Verschwörung gegen Venedig im Jahre 1618 (1831) m.fl. - Die römischen Päpste, ihre Kirche und ihr Staat im 16. und 17. Jahrhundert (tre deler, 1834-36; fullført til Rankes nåtide i hans Sämmtliche Werke). Dette var Rankes ypperste verk, som skaffet ham verdensberømmelse. Det var et arbeide der men i rikeste mått kunne se de utmerkende drag av hans historiske kunst: store vyer parret med en mangfoldig og prektig utvikling av enkelthetene.
Upartiskheten dre Ranke i dette arbeide sa langt vad pavestolen betreffer at den følelse smøg seg over ham at han ikke hadde latt det protestantiske perspektiv komme til sin rett. Dette, sammen med et patriotiskt begjær for også å skildre Tysklands historie - noe han til da hadde forsømt - samt det rike materiale de tyske riksdagsaktene tilbød ham, drev ham til å skrive Deutsche Geschichte im Zeitalter der Reformation (fem bind, 1839-43; og et tilleggsbind med urkunder), et arbeid som vel kan settes ved siden av hans pavehistorie.
Imidlertid ble Ranke i 1833 ordinær professor, og fortsatte med sine forelesninger helt til sommeren 1871. Tyngdepunktet av hans lærervirksomhet lå imidlertid  i de «historiske øvelser» som han anordnet og ved hvilke han utdannet en rekke dyktige historikere, som hver i sin by i Tyskland så utbredte «den rankeske skoles» metode: kritikk av kildene, nøyaktighet og penetrasjon.
I år 1841 ble Ranke utnevnt til prøyssisk rikshistoriograf, og i 1854 til medlem av statsrådet. På høsten samme år var han den bayerske kong Maximilian IIs gjest i Berchtesgaden og holdt dad for kongen en serie foredrag i almen historie. Allerede da ble det avhandlet dem imellom spørsmålet om det historiske samfunn som høsten 1858 begynte sin virksomhet i München under navnet «Historische Kommission bei der Akademie der Wissenschaften», som senere ugav blant annet de tyska riksdagsaktene, Jahrbücher der deutschen Geschichte og Allgemeine Deutsche Biographie.
Ranke, som ble adlet i 1865, fikk i 1882 som virkelig geheimeråd tittelen excellense og ble i 1885 kalt av byen Berlin til æresborger i sammenheng med sin 91. fødselsdag, ds han fikk motta en storartet hyllning ikk blott av sine landsmenn, men nær sagt fra alle land i Europa.

Senere karriere

De femten siste årene av sitt liv led Ranke av svekket syn til den grad at han nesten helt måtte avstå fra å lese og skrive. Men han opphørte imidlertid ikke med sin litterære virksomhet. Daglig hadde han for sine forskninger støtte av to vitenskapelig dannede menn, og for dem dikterte han en rekke omfattende historiske skrifter.
Blant fruktene av Rankes kolossale historiske skrifter kan, foruten de forutnevnte, medtas Neun Bücher preussischer Geschichte (tre bind, 1847-48; i nytt opplag omarbeidet til Zwölf Bücher preussischer Geschichte), som særlig behandlet Fredrik Vilhelm Is, og begynnelsen av Fredrik IIs historie, Französische Geschichte (fim band, 1852-61), Englische Geschichte (syv bind, 1859-68), Zur Reichsgeschiche (omfatter tiden 1575-1619), Geschichte Wallensteins (1869), Der Ursprung des sieben-Jährigen Krieges (1871), Die deutschen Mächte und der Furstenbund, deutsche Geschichte von 1780 bis 1790 (to bind, 1872), Genesis des preussischen Staats (1873), Ursprung der Revolutionskriege 1791 und 1792 (1875), Zur Geschichte Österreichs und Preussens zwischen den Friedensschlüssen zu Aachen und Hubertusburg (samme år), Weltgeschichte (ni bind, 1880- 88), et arbeid han gikk løs på sommeren 1879 ved 84 års ålder og av hvilket han selv rakk å utarbeide syv bind (til slutten av 1000-tallet).
Årene 1832-36 utgav Ranke en i forbindelse med utenrikeministeriet stående «Historisch-politische Zeitschrift», av hvis to bind han forfattet to tredjedeler (omkring 1000 sider), 1873 Aus dem Briefwechsel Friedrich Wilhelms IV. mit Bunsen og 1877 Denkwürdigkeiten des Staatskanzlers Fürsten von Hardenberg (fem bind). Av Rankes Sämmtliche Werke ble utarbeidet 48 bind (1867-81) av ham selv (fortsettelsen, bind 49-52, 1887-88, ble publisert av A. Dove).