Den spanske erobringen av Sardinia

Den spanske erobringen av Sardinia fant sted fra august til november 1717. Det var den første militære handlingen mellom Spania og Det tysk-romerske riket etter den spanske arvefølgekrigen (1701–1714), og var den direkte årsaken til kvadrupelalliansekrigen (1718–1720). Spanske soldater kommandert av markien av Lee og Don José Carrillo de Albornoz, 1. hertug av Montemar, støttet av en spansk flåte, slo lett keiserens soldater, og erobret hele øya Sardinia, som hadde vært en del av Riket siden freden i Utrecht (1713). Øya ble nå igjen en del av Spania.

Bakgrunn

Etter den spanske arvefølgekrigen med freden i Utrecht, mistet Spania alle områdene sine i Italia og De forente Nederlanda. Spansk Nederland, Hertugdømmet Milano, kongedømmet Napoli og Sardinia ble gitt til Østerrike, mens Sicilia gikk til hertugdømmet Savoie. Disse områdene hadde vært under spansk styre i nesten to hundreår, og tapet av disse var et stort slag for landet,  både praktisk sett og i tap av prestisje.
I 1717, da Spania igjen ble en viktig militærmakt, og kong Filip V av Spania hadde ambisjoner om å ta tilbake de spanske områdene i Italia og Middelhavet, ønsket resten av de europeiske maktene Storbritannia, Frankrike og Østerrike å styrke freden i Utrecht ved å avstå Sicilia til Karl VI av Det tysk-romerske riket. Spania var derimot ikke fornøyd med dette og ønsket tilbake hele øya. Med denne bakgrunnen og østerrikernes arrestasjon i Milano av den spanske storforhørsdommeren Jose Molina, fikk Filip V det påskuddet han trengte. I juli gav kongen av Spania den spanske flåten, som lå klar i Barcelona, ordre om å erobre Sardinia og startet striden mot Østerrike.

Spansk erobring av Sardinia

Mesteparten av den spanske flåten seilte ut fra havnen i Barcelona den 24. juli, og den 30. juli seilte resten av flåten. Flåten, kommandert av markien de Mari, besto av ni linjeskip, seks fregatter, tre galeier, to brannskip og 80 transport- og handelsfartøy, og soldter, som besto av 8 500 infanterister og 500 kavalerister, kommandert av Don juan Francisco de Bette, marki av Lee.
Den 22. august gikk de spanske styrkene i land på Sardinia og i løpet av bare to måneder var hele øya erobret. De sardinske forsvarerne ble kommandert av markien av Rubi. 
Den psykologiske handlingen til markien av San Felipe var en sterk medvirkende årsak til at seieren kom så raskt. Han reiste rundt på øya og oppfordret innbyggerne, som ikke var fornøyde med det østerrikske styret, om å vende tilbake til det spanske styret. Bare styrken til Alghero, den aragonesiske borgen på øya Ischia, og den viktige byen Cagliari gjorde motstand, men etter kort tid valgte de østerrikske soldatene i Cagliari kommandert av Rubi å flykte nordover på øya da de ikke fikk forsterkinger, og den 4. oktober tok de spanske soldatene byen. Noen dager senere, den 19. oktober, førte markien av Lee hoveddelen av de spanske soldatene til Alghero, hvor de beleiret festningen som til slutt kapitulerte den 25. oktober. Det siste stedet falt 30. oktober, og den spanske seieren var komplett.

Følger

Den første reaksjonen til østerrikerne på invasjonen var liten, fordi Østerrike hadde satt alle ressursene sine inn i den østerriksk-tyrkiske krigen 1716-1718, og den østerrikske øverstkommanderende, prins Eugene av Savoie, ønsket å unngå en stor krig i Italia med Spania. Med Freden i Passarowitz endte krigen mellom  Det osmanske riket og Østerrike, og den 2. august førte dette til at kvadrupelalliansen ble dannet.
Samtidig, i juli 1718, hadde spanjolene med 30 000 mann, inkludert fire regimenter av dragoner, igjen ledet av markien og en flåte på 350 skip og over 250 kanoner invadert Sicilia. De spanske styrkene erobret Palermo den 7. juli, og så delte de arméen sin i to, hvor Lee fulgte kysten og beleiret Messina mellom 18. juli og 30. september, mens hertugen av Montemar erobret resten av øya.
Franskmennene, østerrikerne og britene krevde at de spanske trakk 
seg ut av Sicilia og Sardinia. Holdningen til Victor Amadeus II av Savoie var flertydig, siden han valgte å forhandle med den spanske statsministeren, kardinal Alberoni, om å danne en allianse mot østerrikerne.