Energi i Norge

Energi i Norge har i store trekk fulgt utviklingen av tilsvarende samfunnssektorer i andre land. De vesentligste energikilder i tidlige tider var ved, torv og vind, deretter kom lokal vannkraft, og importert kull fra 1800-tallet. Landet ble fra begynnelsen av 1900-tallet preget av vannkraftutbygging for kraftkrevende industri, mens olje- og gassproduksjonen ble etablert fra 1970-årene. Norge har en dobbeltrolle som en stor olje- og gassprodusent, samtidig som landet er en pådriver for klimavennlige energiløsninger globalt. 
Fra eldre tider har energibruk i form av blant annet vedfyring, fossekraft for kvernkaller og oppgangssager, samt vind for seilbåter hatt stor betydning. Utover på 1800-tallet ble dampdrevne tog og skip viktige for økonomisk utvikling i den tidlige industrialiseringen, samtidig så også de første mekaniserte industribedriftene dagens lys. Tidlig i 1890-årene skjedde det en spredt utvikling av små elektrisitetsverk for industri og allmenn bruk, mange av disse var vannkraftverk. Utover på 1900-tallet ble elektrokjemisk industri med vannkraft som energikilde drevet frem av norske entreprenører og utenlandsk kapital. 
Etter andre verdenskrig startet en stor utbygging av vannkraft for industrireisning, produksjon av metaller som aluminium, ferrolegeringer, samt treforedling. Dette var også epoken for storstilt utbygging av elektrisitetsforsyningen i hele landet, slik at antallet husholdninger uten elektrisitet gikk drastisk ned. Elektrisitetsforbruket i husholdningene har steget svært mye i etterkrigstiden, men har de siste årene (2016) vist en fallende tendens, slik at det totale forbruk er i underkant av gjennomsnittlig 18 000 kWh per husholdning per år. Som et av få land i verden baserer de fleste norske husholdninger seg på elektrisk romoppvarming. Energibruken er høy i Norge, selv om det meste av energien eksporteres som råvarer. Imidlertid er det norske totale energiforbruket per innbygger, altså når en regner med husholdninger, industri, transport, et cetera, noe lavere enn for USA og Canada. 
I 1969 ble Ekofiskfeltet, det første drivverdige oljefeltet på norsk kontinentalsokkel oppdaget. Etter dette ble Norge ført inn i oljealderen, med etterhvert omfattende konsekvenser for industri og arbeidsliv.  Olje- og gassproduksjonens totale bidrag til Norges brutto nasjonalprodukt siden begynnelsen av 1970-tallet til 2015 er over 12 000 milliarder kroner målt med dagens kroneverdi (2016). Produksjonen av olje har siden 2010 hatt en fallende tendens, men produksjonen av gass er økende og er etter 2010 større enn oljeproduksjonen. Det foregår kontinuerlig leting etter nye kilder, med Utsirahøyden som det største nye funnet på mange år.
Den norske energiproduksjonen skriver seg i hovedsak fra utvinning av petroleumsressurser og vannkraft. Mens den første har stor betydning for luftforurensning og er en faktor i global oppvarming, har den andre først og fremst problemer tilknyttet til klassisk miljøvern. Bilbruken representerer den største forurensningskilden fra energibruk på Norges fastland. På grunn av klimaendringer har det de siste årene vært diskusjoner om overgang til andre energikilder som ikke skaper CO₂-utslipp ved forbrenning. Norge har påtatt seg internasjonale forpliktelser, og det er innført internasjonal kvotehandel for drivhusgasser.

Energibruk i førmoderne tid

I Norge som i mange andre land har vedfyring for matlaging og oppvarming, samt for fremstilling av tretjære, vært vanlig i uminnelige tider. Ved har også vært viktig for produksjon av trekull som brukes videre for fremstilling av jern av myrmalm. Epoken da denne teknikken ble utviklet, kalles jernalder. Senere i middelalderen da jern ble utvunnet fra jernmalm fra gruver i berggrunnen, var også trekull en viktig del av prosessen. Ikke før nye prosesser ble utviklet på 1800-tallet, ble kull benyttet for fremstilling av jern og stål.
I tidlige tider har fisketran vært mye brukt til belysning med oljelamper. Disse lampene består av en beholder der en veke senkes ned og trekker til seg oljen som brenner i den andre enden. Også talglys fremstilt av talg fra dyr, har vært mye brukt.
En annen viktig energikilde har vært menneskelig arbeidskraft til alle mulige gjøremål. I Norge ble treller brukt til å gjøre hardt kroppsarbeid i vikingtiden. En tror at vanndrevne kverner ble tatt i bruk i Norge på 1200-tallet. Da var det også slutt på at en holdt treller. For fremdrift av større skip var seilskips utnyttelse av vindkraften dominerende frem til dampskip ble oppfunnet på begynnelsen av 1800-tallet.
Vannkraft ble ytterligere utnyttet rundt 1500-tallet, da oppgangssagene revolusjonerte  trelasthandelen, noe som førte til at tømmer ble en viktig eksportnæring fra Norge. Flere byer vokste frem takket være denne eksporten.

Industriell fremvekst og bruk av elektrisitet

Den industrielle revolusjon begynte i Storbritannia rundt 1760, mens den andre industrielle revolusjonen oppstod i land som Tyskland, USA, Frankrike og flere andre, blant annet Norge. Den tidlige industrielle utviklingen i Norge var i tillegg til dampmaskiner basert på vannkraft. Vannturbiner ble satt opp i forbindelse med fabrikker på første halvdel av 1800-tallet. Disse fabrikkene brukte vannkraften til å drive sag, veve- og spinnemaskiner, verktøymaskiner, samt flere andre innretninger som ble funnet opp på denne tiden. Overføringen av energien skjedde via akslinger og reimer. Eksempler på dette er virksomhetene som vokste opp langs Tista i Halden og Akerselva i Christiania, med fabrikker som Saugbrugsforeningen i Halden, og i Christiania Nydalens Compagnie, Lilleborg og Hjula Væverier.
Det første dampskipet, DS «Constitutionen», kom til Norge i 1826. I 1854 ble Hovedbanen, Norges første jernbane åpnet. Bruken av dampskip og damplokomotiver økte sterkt utover på 1800-tallet og revolusjonerte transport av både mennesker og varer.
A/S Lisleby Brugs lysanlegg fra 1877 regnes for å være Norges første elektriske anlegg. Dette bestod av en dampmaskin, en dynamo og to lysbuelamper. Norges første elektrisitetsverk, altså selskap som distribuerte elektrisitet til abonnenter, var Lugstols Brug i Skien som fra 1885 leverte strøm til 120 glødelamper. I 1891 fikk Hammerfest som Norges første by etablert et offentlig elektrisitetsverk. Den elektriske kraften kom fra et vannkraftverk med 75 hestekrefter. Kraftverket hadde to generatorer: En som leverte likestrøm for gatelysene, og en som leverte vekselstrøm for glødelamper til innendørs bruk,
Det ble utover i 1890-årene etablert en rekke offentlige elektrisitetsverk. Mange av disse ble drevet med kullfyrte dampmaskiner, andre med vannkraft. I 1892 ble Christiania Elektricitetsværk satt i drift med en kraftstasjon med tre dampmaskiner. De tre generatorene hadde en ytelse på  900 kW og leverte likestrøm med en spenning på 240 V.

Andre energikilder på slutten av 1800-tallet

I tillegg til elektrisitet for belysning var det allerede mange år tidligere etablert gassverker i de største byene. I 1848 fikk Christiania gasslamper i gatene som den første by i Norge. Dette betydde at et omfattende nettverk av stålrør måtte graves ned i gatene. I Oslo ble gasslampene fjernet i 1928, mens de var i bruk i Bergen helt frem til 1970. Gassverkene leverte også gass til bruk i husholdningene, blant annet for matlaging.
Bruk av petroleumsprodukter som en stor industri begynte i Nord-Amerika på midten av 1850-årene, da i form av destillasjonsproduktet parafin. Parafin ble brukt for belysning i store deler av verden i siste halvdel av 1800-tallet. Import av parafin til Norge var av et slikt omfang at dette ble den vanligste lyskilden i norske hjem på denne tiden. Etter oppfinnelsen av forbrenningsmotorer og biler ble petroleumsindustrien en svært viktig økonomi, med produksjon diesel og bensin.
Den første bilen i Norge ble brukt i rutetrafikk i Gudbrandsdalen og ble kjøpt i 1895.

Utvikling av storindustri

Fra tidlig 1900-tall skjedde det flere store industrietableringer i Norge. Disse var i stor grad basert på elektrokjemi, men også annen industri der elektrisk kraft inngikk i produksjonen. Noen av de første var Borregaard, som ble etablert i Sarpsborg med produksjon av cellulose og papir. Her ble Borregaard kraftverk bygget for å forsyne fabrikken. I 1909 var dette landets største industriarbeidsplass.
Andre store industrietableringer var Odda Smelteverk, som i 1906 startet produksjon av kalsiumkarbid og derivatene kalsiumcyanamid, dicyandiamid og hydrogencyanamid. Like ved Odda, i Tyssedal, ble også Det Norske Zinkkompani A/S og Tinfos Titan & Iron etablert. Her ble store vannkraftstasjoner som Tysso I og Skjeggedal kraftverk bygget. I nabokommunen Sauda ble også store industrietableringer igangsatt på omtrent samme tid, der Sauda Smelteverk kom i drift i 1923.
Den klart største kraftkrevende industribedriften ble Norsk Hydro, med oppstart i 1905. Samuel Eyde (1866–1940) stod bak finansieringer av virksomheten, mens fysiskkprofessor Kristian Birkeland (1867–1917) utviklet en prosess for utvinning av nitrogen fra luften. Denne energikrevende prosessen ble kjent som Birkeland-Eyde-prosessen, der kalksalpeter som brukes som gjødsel, er sluttproduktet. For å skaffe elektrisk kraft ble først Svelgfoss kraftverk ved Notodden bygget ut og en fabrikk etablert like ved. Noen få år senere ble Vemork kraftstasjon bygget i 1911 i Rjukan, og lenger ned i dalen ble fabrikker etablert. Senere ble Haber-Bosch-prosessen utviklet av IG Farben i Tyskland. Denne metoden var mer effektiv enn den Hydro hadde utviklet, og dermed gikk Hydro i kompaniskap med IG Farben for å kunne benytte seg av deres prosess.
Norske myndigheter var på denne tiden skeptiske til at internasjonale storbedrifter ville etablere seg i Norge, og basere sin virksomhet på kjøp av vassdrag for elektrisitetsproduksjon. For at ikke utenlandske eiere skulle få kontroll over vannfallene, ble konsesjonslovene vedtatt av Stortinget. En viktig del av disse lovene er hjemfall, som ble vedtatt i 1909. Hjemfallsordningen innebærer at privat eierskap av fallrettigheter bare tillates i et begrenset antall år; etter utløp av konsesjonen skal deretter staten overta fallrettighetene. Selv om disse lovene var strenge og skulle favorisere norsk industri, skjedde det flere industrietableringer ved hjelp av utenlandsk kapital frem til 1920-årene. På grunn av landets mange fossefall var vannkraften billig å bygge ut og ga stor lønnsomhet.

Alminnelig elektrisitetsforsyning

I tillegg til etablering av storindustri ble det også dannet mange mindre vannkraftverker i første del av 1900-tallet. Mange småbyer og tettsteder fikk elektrisk forsyning, spesielt på Østlandet. Samtidig ble det i mange bygder satt opp små vannkraftverk på noen få titalls kW som forsynte de tilknyttede husstandene med strøm til lyspærer. Eksempler på noe større utbygginger for forsyning av hele byer er Istad kraftverk, som ble bygget i 1919 for å forsyne Molde; Tafjord kraftverk i 1923, som forsynte Ålesund; og Nygård kraftverk fra 1932, som forsynte Narvik.
I 1944 ble det registrert 1818 vannkraftverk i Norge med ytelse under 1 MW. Av disse var bare 250 i drift i 1979.
Andre elektriske apparater enn lyspærer som var vanlig i mellomkrigstiden, var strykejern, kokeplater og varmeovner. Først på slutten av 1930-årene kom de første vaskemaskinene. Dette var maskiner og apparater som forenklet husholdet.
De første virkelig store utbyggingene for å forsyne byer og industri ble foretatt på Østlandet utover i mellomkrigstiden. I motsetning til de kraftverkene som ble bygget ellers i landet, var dette kraftverk som var koblet sammen med lange kraftlinjer med høy spenning. En rekke store kraftstasjoner som Nore I, Nore II, Solbergfoss, Kykkelsrud, Rånåsfoss og Mår ble tilknyttet og gikk i samkjøring.
En landsomfattende undersøkelse i 1937 viste at 650 000 mennesker i Norge ikke hadde tilgang på elektrisitet, mens 50 000 personer bodde på steder med dårlig forsyning. Ut fra folketallet utgjorde dette 24 % som ikke hadde elektrisitet.

Energibruk under andre verdenskrig

Under andre verdenskrig hadde den tyske okkupasjonsmakten store planer for utbygging av vannkraft i Norge, samt produksjon av lettmetall, først og fremst aluminium. Dette var så viktig for tysk rustningsindustri at rikskommissær Josef Terboven (1898–1945) tok rollen som øverste leder for Arbeitsgemeinschaft, som skulle samordne planene. Flere kraftverker ble bygget eller utvidet, og kraftlinjer ble reist. Men store interessemotsetninger mellom norsk embetsverk og Reichskommissariatet, blant annet om konsesjonslovene, førte til treghet i arbeidet og konflikter. På grunn av dette, og en rekke andre problemer, gikk ikke aluminiumsproduksjonen opp, men sterkt ned under krigen.
Blant kraftverkene der byggingen startet under krigen, er Mår kraftverk, Safa-Samnanger kraftverk og Aura kraftverk. På Herøya, der Norsk Hydro allerede hadde bygget et stort industriområde flere år før krigen, ble byggingen av en stor aluminiums- og magnesiumfabrikk startet opp, men denne ble bombet av de allierte i 1943.
Generelt var det store problemer med å få importert kull og olje under krigen. Dette førte til problemer for blant annet samferdsel. Fordi jernbanen og skipstrafikk måtte prioriteres, ble det vanlig at busser og biler ble utstyrt med såkalte knottgeneratorer som gikk på ospeved. Et annet problem var oppvarming i boliger med oljefyr, der vedfyring nå måtte brukes i stedet.

Industrireisning etter andre verdenskrig

Londonregjeringen opprettet i 1943 Industrikomiteen for at denne skulle planlegge industrialisering ved gjenoppbyggingen etter krigen. Industrikomiteen ble ledet av professor Fredrik Vogt (1892–1970), byråsjef i Forsyningsdepartementet Erik Brofoss (1908–1979) var også medlem. Komiteen anbefalte utbygging av vannkraftverk for produksjon av kraftkrevende produkter som aluminium eller andre industriprodukter.
Vogt ble generaldirektør i Norges vassdrags- og elektrisitetsvesen, mens Brofoss ble finansminister rett etter krigen. Sammen med industriminister Lars Evensen (1896-1969) ble disse de ledende strateger for industrireisningen i etterkrigstiden. Det ble satt i gang flere store vannkraftutbygginger der Statkraftverkene stod for utbyggingen, og statsstyrt tungindustri sørget for aluminiumproduksjon gjennom Norsk Hydro. Hensikten var å få valutainntekter ved eksport. Nye fabrikker på Karmøy, i Årdal og på Sunndalsøra ble etablert for aluminiumsproduksjon. I Mo i Rana startet byggingen av Norsk Jernverk i 1946, med oppstart i 1955.
Ettertiden viste at eksport av aluminium skulle bli mer lønnsomt enn noen hadde trodd på forhånd. Uten altfor store investeringer fikk en sårt tiltrengte valutainntekter fra foredlingen og eksporten av dette metallet.
I etterkrigstiden ble det også satset mye på å skaffe elektrisk forsyning til alle innbyggere i landet. Elektrisitet ble sett på som et fellesgode som skulle gi økt velferd for alle.

Motstand mot vassdragsregulering, etablering av Miljøverndepartementet

Vassdragsreguleringer og tilknyttede naturinngrep utløste tidlig lokal motstand, for eksempel i 1940 ved Oslo Lysverkers utbygging av kraftgater fra Hol kraftverk i Hallingdal. Da Lysverkene i 1946 ville legge ledningsnettet sitt gjennom Oslomarka, møtte 30 000 mennesker i protest på Rådhusplassen. Utover på 1960-tallet ble motstanden bredere og motstanderne bedre organisert. Utbyggingssakene var blitt større og mer omfattende. Samtidig hadde det vokst frem en internasjonal miljøbevegelse med vekt på ikke-materialistiske verdier. Mardøla-aksjonen mot utbyggingen av Grytten kraftverk på 1970-tallet og Alta-konflikten vedrørende utbyggingen av Alta kraftverk som kulminerte ved Stilla-aksjonen i 1980, fikk stor oppmerksomhet i pressen og samfunnet forøvrig.
Samtidig var det en stor forbruksøkning av elektrisk kraft. Utbygging av kraftverker var nødvendig for å dekke behovet, men en ulempe med et vannkraftbasert kraftsystem var de store årlige svingningene i produksjonen. Myndighetene påla Norges vassdrags- og elektrisitetsverk (NVE) å utrede varmekraft; senere i begynnelsen av 1970-årene støttet Industrikomiteen opp om planene for bygging av det første kjernekraftverket.  På denne tiden var det også aktuelt å bygge ut vassdrag i Jotunheimen og Saltfjellet, selv om disse var svært kontroversielle. Det kom ikke til enighet om hverken disse vassdragene eller planen om varme- eller kjernekraftverk. Imidlertid fortsatt utbyggingen av mindre kontroversielle elver, samt at det ble bygget kraftlinjer.
Kjernekraftverket som ble planlagt, skulle ligge i Oslofjord-området. Mot slutten av 1960-årene hadde både statlige organer og miljøvernorganisasjoner vært positive til kjernekraft. Årsaken til dette var at en betraktet kjernekraft og andre varmekraftverk som energikilder som ville spare vassdragsnaturen. Opinionen snudde i begynnelsen av 1970-årene da miljøbevegelsen endret standpunkt og ble sterkt negative til kjernekraft. I 1976 dabbet også interessen for å bygge gasskraftverk av da et planlagt gasskraftverk på Kårstø på Karmøy heller ikke ble realisert.
Miljøvernet fikk etterhvert sin plass i de politiske institusjoner og planer. Miljøverndepartementet ble opprettet i 1972, og Stortinget vedtok verneplaner for utnyttelsen av vassdrag, og samlede planer for konsesjonsbehandlingen av vassdrag som ennå ikke var utbygget.

Oljeeventyret

Selv om det ble funnet naturgass utenfor sørøstkysten av Storbritannia, var norske myndigheter i utgangspunktet lite interessert i oljeutvinning. Blant annet hadde Norges geologiske undersøkelse slått fast at hverken olje eller kull fantes i den norske delen av Nordsjøen. En annen ting var at statsorganene heller ikke hadde noe kompetanse innenfor dette feltet.
Phillips Petroleum Company henvendte seg til norske myndigheter om tillatelse til å gjøre seismiske undersøkelser i Nordsjøen. På grunn av interessen som ble vist, ble ekspedisjonssjef i utenriksdepartementet Jens Evensen (1917–2004) i november 1963 utnevnt av Einar Gerhardsen (1897–1987) til formann i det såkalte Kontinentalsokkelutvalget. Ved Kongelig resolusjon i 1963 proklamerte Norge overherredømme over kontinentalsokkelen, etterfulgt av en lov som fastslo at retten til undersjøiske forekomster tilhører staten.
Leteboringer startet i 1966 og fortsatte i flere år uten resultater. Oljeselskapene begynte etterhvert å miste håpet om at det kunne være drivverdige forekomster.
I desember 1969 ble det første drivverdige funn gjort av «Ocean Viking». Dette var den 38. leteboringen som ble foretatt, og feltet skulle senere bli kjent som Ekofiskfeltet. Feltet var så stort at flere oljeselskaper viste sterk interesse for utvinning. I 2016 er det fortsatt drift på Ekofiskfeltet.
Da oljealderen begynte, innså alle at dette ville gi store inntekter, men samtidig kreve omstilling av industrien. Politisk var det enighet om at landets økonomi ikke skulle bli for avhengig av oljeinntekter. En ønsket også at oljenæringen skulle gi langsiktige inntekter. Det ble derfor tidlig satt mål om et moderat tempo i utvinningen.
Det statlige oljeselskapet Statoil ble etablert i 1972, samme år ble også Oljedirektoratet etablert i Stavanger. En viktig oppgave for Oljedirektoratet var å fordele konsesjoner for oljefeltene. Både Statoil og andre private selskaper delte på konsesjonene. De norske oljeselskapene var, foruten Statoil, Norsk Hydro og Saga Petroleum.
De største oljefeltene i dag er Statfjordfeltet, Ekofiskfeltet, Osebergfeltet, Gullfaksfeltet, Snorrefeltet og Trollfeltet. Totalt er det rundt 50 store og små felt i produksjon eller under utbygging. Den norske oljeproduksjonen hadde sin topp i 2000 og har siden vist en nedadgående trend. Samtidig har gassproduksjonen vært økende.

Deregulering av kraftproduksjonen

Den nye energilov som ble vedtatt i 1991, innebar en vesentlig deregulering av kraftmarkedene sammenlignet med tidligere. Dermed ble kraftprisene bestemt ut fra tilbud og etterspørsel: Med varmt vær og stor tilgang på vann ville kraftprisene minske, mens kaldt vær og lite vann ville få prisene til å øke.
Statnett ble etablert i 1991 for å stå som eier og driftsansvarlig for sentralnettet. Kraftoverføring skulle være en tjeneste åpen for alle som hadde behov for overføring. Prisen for dette skulle skje ved tariffer som speiler overføringens virkning på kostnadene i nettet.
En felles nordisk kraftbørs ble etablert i 1996 der Norge, Sverige, Finland og Danmark ble medlemmer. Kraftbørsen har fått navnet Nord Pool. I dag er også Tyskland, Nederland, Polen, Russland og Estland tilknyttet. På grunn av forskjeller mellom det norske vannkraftbaserte kraftsystemet og de andre landenes mer varmekraftbaserte systemer kan en dra felles nytte av disse egenskapene. En forskjell er at i varmekraftverker er regulering av produksjonen opp og ned dyrere enn i vannkraftverker.

Offentlig forvaltning og statlig eierskap i energisektoren

Olje- og energidepartementet (OED) står som den høyeste statlige myndighet innenfor energispørsmål. Departementets hovedoppgave er tilrettelegging for en samordnet og helhetlig energipolitikk. OED ledes av olje- og energiministeren, og et av de viktigste målene er å sikre høy verdiskapning gjennom effektiv og miljøvennlig forvaltning av energiressursene. OED skal være et sekretariat for den politiske ledelsen, slik at det utvikler seg med regjeringens energipolitiske målsettinger.
Det er tilknyttet to direktorater til Olje- og energidepartementet, Oljedirektoratet (OD) og Norges vassdrags- og energidirektorat (NVE). OD har ansvar for å skape størst mulig verdier for samfunnet fra olje- og gassressursene. Dette skal skje gjennom en forsvarlig ressursforvaltning med fokus på sikkerhet, beredskap og ytre miljø. NVE har ansvar for å forvalte Norges vann- og energiressurser. Direktoratet bestod tidligere av avdelingen som eide og forvaltet statens kraftstasjoner (Statkraftverkene), men som etter oppdelingen i begynnelsen av 1990-årene ble til Statkraft, samt avdelingen som eide og driftet statens kraftlinjer, nå Statnett SF. I dag er rollen som direktorat rendyrket, uten operativt ansvar eller eierskap til infrastruktur. Statnett er eid av Olje- og energidepartementet, mens Statkraft er et AS eid av staten.
Andre etater og virksomheter tilknyttet OED er Petoro, hvis oppgave er å forvalte statens direkte økonomiske engasjement (SDØE) i petroleumsvirksomheten; Gassco, som har operatøransvaret for transport av all gass fra den norske kontinentalsokkelen; Enova, som gir økonomisk støtte og rådgivning for omlegging til miljøvennlig energibruk; samt Gassnova, som er statens foretak for CO₂-håndtering. Videre har OED ansvaret for eieroppfølging av statens aksjer i Statoil.

Olje- og gassproduksjon

Toppen av oljeproduksjon på norsk sokkel ble passert i 2004, med 263,5 millioner Sm³ (o.e.). Etter dette har produksjonen falt, og i 2015 var produksjonen 227,8 millioner salgbare Sm³ (o.e.). Produksjonen de neste fem årene forventes å bli på samme nivå som i årene 2011 til 2015. I 2015 var det 82 felt i drift, mot 51 for 10 år siden. Årsaken er den store utbyggingsaktiviteten; det har aldri vært boret flere brønner enn i 2015 når letebrønner teller med. Ekofiskfeltet er det største oljefeltet av de som startet produksjonen i 1971. Produksjonen her var på tilsammen 7,67 millioner Sm³ (o.e.) i 2015.
I 2010 var produksjonen av gass større enn oljeproduksjonen, og denne trenden har fortsatt. Når det gjelder gassfelt er de største Trollfeltet, Ormen Lange-feltet, Åsgardfeltet, Snøhvitfeltet og Ekofiskfeltet. Fra de norske feltene i Nordsjøen går det i dag rørledninger for transport av gass til Skottland, England, Tyskland, Nederland og Frankrike, men noe av gassen føres også i land på Kårstø. En del av produktene går med tankskip.
Gassproduksjonen startet først i 1977 og har stadig økt frem til 2015, selv om den har gått litt ned i noen år. I 2015 var gassproduksjonen på 117,4 milliarder Sm³, noe som er 8 milliarder Sm³ mer enn i 2014.
Trollfeltet er det som produserte mest gass, med en produksjon i 2015 på 34,6 milliarder Sm³ o.e. Det tilsvarer forbruket til 10 millioner husholdninger i Europa. Trollfeltets bidrag til gassproduksjonen er 29 % av hele produksjonen på norsk sokkel.
I 2010 gjorde Lundin Norway og Statoil et stort sammenhengene oljefunn på Utsirahøyden i Nordsjøen. Dette feltet er et av de største funnene siden midten av 1980-årene og var blant de største funnene i verden i 2010/2011. Det ble kalt Johan Sverdrup-feltet og var i 2011 anslått til å ha en størrelse på 900 til 1500 millioner fat. Det er forventet produksjonsstart i 2017, og potensialet for å øke den totale norske oljeproduksjonen er anslått til 37 % i 2020.
Olje- og gassvirksomheten ga samlede inntekter for det offentlige på totalt 1 196 milliarder kroner i 2010, hvilket betyr at de statlige inntekter fra sektoren utgjorde rundt 40 % av totale inntekter. Videre sysselsetter hele sektoren 250 000 personer. Dette er anslag for 2010 der sysselsettingseffekter av leverandørindustriens investeringer og effekter som følge av økt konsum blant de som arbeider i sektoren ikke er inkludert. Fra 2000 til 2010 skjedde det en dobling av verdiskapningen per ansatt i offshore leverandørindustri. Dette var en tid med økende oppdragsmengde, manglende tilgang på kvalifisert arbeidskraft og stigende kostnadsnivå. Deler av produksjonen i leverandørindustrien ble derfor flyttet utenlands.
De siste års reduserte oljepris har ført til at sysselsettingen i oljeindustrien og leverandørindustrien har blitt redusert med 25 000 personer, fra 232 000 i 2013 til 207 000 i 2015. Tallet tilsvarer omtrent hele økningen i antallet arbeidsledige i samme periode. I selve oljebransjen isolert sett har sysselsetningen bare falt med 2500 personer.

Andre kilder til elektrisitet

Varmekraftproduksjon for elektrisk kraft var mellom 2003 og 2008 1 TWh årlig, men i 2009 økte denne til 4,7 TWh. Dette har sammenheng med økt produksjon i gasskraftverket på Kårstø. Kraftproduksjonene i LNG-anlegget på Melkøya ble også tatt med i elektrisitetsstatistikken i 2009. I 2010 ble gasskraftverket på Mongstad med i statistikken og produksjonen av elektrisitet fra varmekraftverk kom da over 5 TWh per år.
Da vindkraft kom med i statistikken i 1993 var produksjonen på 7 GWh, og etter stor stigning var produksjonen 1,3 TWh i 2011. Vindkraft er uregulerbar kraft, og produksjonen her er høyest om høsten og vinteren. I 2015 var produksjonen på 2,5 TWh. Vindmøller kan om nødvendig slås av i perioder med vind og lite kraftbehov, men ikke omvendt; de kan ikke produsere mer i perioder med stort kraftbehov og lite vind, og det kreves derfor andre kilder som kan ta over. I 2016 inngikk Google en kontrakt om å kjøpe hele kraftproduksjonen fra Tellenes vindpark i Rogaland i 12 år fra 2017, når den etter planen skal være ferdig. Dette blir Norges største vindfarm når den står ferdig, men Fosen vindkraftanlegg som planlegges i drift fra 2020 med 1 000 MW, vil bli større.

Andre energikilder

Fjernvarme er et energisystem der varmeenergi overføres fra varmesentraler med vann i et lukket rørsystem. I de største byene er det etterhvert blitt utbygget fjernvaresystem, og bygninger som bruker fjernvarme til oppvarming har radiatorer. Også industribedrifter med varmebehov er tilknyttet fjernvarmeanleggene. Fjernvarme produseres vanligvis ved avfallsforbrenning, og flisfyring i elektrokjeler. Produksjonen av fjernvarme var i 2010 på 5,2 TWh, og det pågår en stor utbygging av slike anlegg.
Solenergi bidrar mest som såkalt passiv oppvarming i norske bygninger. En regner at 3–4 TWh årlig dekkes av solenergi. Elektrisk produksjon basert på solinnstråling er lite benyttet i Norge i dag. Solceller har sin største utbredelse på hytter og fritidsboliger uten nettilknytning.
På Svalbard driver Store Norske Spitsbergen Kulkompani utvinning av kull, en virksomhet som går tilbake til 1916. Det har inntil nylig vært to gruver i drift, Sveagruva og Gruve 7. Sveagruva ble stengt for inntil tre år i april 2016 på grunn av svært lave kullpriser. Gruve 7 er den nyeste gruven, der det er planer om å ta ut cirka 150 000 tonn kull i året. Kullet har god kvalitet og høy brennverdi, noe som gjør at det kan benyttes i stålindustrien. Store Norske Spitsbergen Kulkompani har økonomiske problemer, spesielt på grunn av lave kullpriser. Staten har store eierinteresser og vurderer fortløpende om drift skal fortsette.
Staten vurderer Store Norskes virksomhet i et større perspektiv enn det rent bedriftsøkonomiske. Selskapet er blant annet viktig for å opprettholde et stabilt samfunn på Svalbard.
Andre energikilder med et visst omfang i Norge i dag er bioenergi og geotermisk energi. I flere norske byer drives busser med biogass fra blant annet gjenvunnet husholdningsavfall. Geotermisk energi utnyttes i varmepumper for oppvarming av bygninger. Bølgekraft har vært forsøkt utnyttet i forsøksanlegg som har havarert eller stanset, derimot er saltkraft, tidevannskraft og havstrømkraft noe som blir testet ut i pilotanlegg i dag.
I Kvalsund utenfor Hammerfest i Finnmark ligger Kvalsundet tidevannskraftverk som da det ble satt i drift i 2003 var verdens første kommersielle tidevannskraftverk. Kraftverket med en ytelse på 300 kW har form som en vindmølle.
Kjernekraft blir produsert i Halden og Kjeller; disse anleggene er imidlertid kun for forskning. Det er Institutt for energiteknikk som står bak denne virksomheten.

Utvikling av overføringsnettet

Overføringsnettet distribuerer den elektriske kraften fra kraftstasjonene til forbrukerne, og i Norge skjer dette over de tre nettnivåene sentralnettet, regionalnettet og fordelingsnettet. Disse nettnivåene kjennetegnes med spenningsnivå og overføringskapasitet. Jo større avstander og effektmengder for den elektriske energien, desto høyere spenning.
Sentralnettet danner selve hovedveien i overføringsnettet og har stort sett spenning på 300 og 420 kV. Fordelingsnettet distribuerer kraften til sluttbrukerne, som kan være husholdninger og industribedrifter. Dette nettet deles inn i høyspent og lavspent fordelingsnett, der det førstnevnte vanligvis har spenningsnivåene 22 og 11 kV, og det sistnevnte typisk 230 V. Lavspent fordelingsnett vil si ledningene fra nettransformatorer til husholdninger og bedrifter. Mellom sentralnettet og fordelingsnettet er regionalnettet, som vanligvis har en spenning på 132 kV.
Sentralnettet er den viktigste delen av nettet, da feil her kan bety strømbrudd for svært mange forbrukere. Sentralnettet ble for en stor del bygget fra 1950-årene og frem til 1980-årene. Først i 1994 ble det etablert forbindelse gjennom hele Norge. Siden 1980-årene har det skjedd en stor forbruksøkning. Dette har ført til at en har kraftunderskudd i visse regioner, og at elektrisk kraft må overføres over lange avstander. Det er flaskehalser i nettet; sentralnettet har lokal manglende overføringskapasitet. Derfor er det innført prissoner for å påvirker forbrukerne til å redusere forbruket, eller gå over til andre energikilder i perioder med kraftunderskudd.
Manglende redundans i sentralnettet er et annet problem. Det vil si at om en kraftlinje eller annen komponent faller ut, for eksempel ved en feil, vil hele regionen kunne miste kraftforsyningen. Regioner der manglende redundans inntreffer hyppig, er Bergens-området, Stavanger, Kristiansand, Sunnmøre, Sunnfjord, Nordfjord, Lofoten og Vesterålen, samt Nord-Norge nord for Ofoten. Her vil det periodevis være økt sannsynlighet for nettutfall. Statnett er derfor i gang med store oppgraderinger av sentralnettet. Dette gjelder nye kraftlinjer på 420 kV-nivå, samt oppgradering av eksisterende 300 kV-linjer til 420 kV.
Med overføring av elektrisitet i kraftnettet oppstår tap ved at noe elektrisk energi går over til andre energiformer som ikke kan benyttes. Det er snakk om varmetap som oppstår i alle elektriske ledere, men også andre fenomener gjør seg gjeldende. Det totale tapet i kraftnettet i Norge ligger normalt på 10 TWh per år, eller 8 % av vanlig årsproduksjon. Da er tapene både i sentral- regional- og fordelingsnett også inkludert.
I 1977 ble det lagt en høyspent sjøkabel mellom Norge og Danmark, den såkalte Cross-Skagerrak. Senere har flere kabler blitt lagt mellom landene, og en fjerde ble satt i drift i desember 2014. Dette øket overføringskapasiteten fra 1000 MW til 1700 MW. NorNed er en annen sjøkabelforbindelse, som ble tatt i bruk i 2008 mellom Norge og Nederland. Denne har en kapasitet på 700 MW.
NordLink er en sjøkabelforbindelse under planlegging mellom Norge og Tyskland. Den er planlagt med en kapasitet på 1400 MW og skal være i kommersiell drift i 2020. Enda en forbindelse under planlegging er North Sea Network, som skal gå mellom Norge og Storbritannia. Denne vil også få en kapasitet på 1400 MW. Med disse to kablene vil eksportkapasiteten til utlandet økes med 50 %. Det forventes at vannkraft vil erstatte fossile energikilder i Europa, men også bidra til verdiskapning i Norge.
Norges vannkraftbaserte kraftsystem med sin store magasinkapasitet er spesielt interessant for kraftutveksling med naboland med termiske kraftsystemer. En grunn er at vannkraftverkene har evne til hurtig å endre produksjonen, mens kraftstasjoner med dampturbiner ikke kan endre sitt effektpådrag like hurtig. Dette er en ulempe når forbruket gjennom døgnet endrer seg, spesielt om forbruket har en kortvarig toppverdi. En tilknytting til det norske systemet vil derfor kunne bidra med effekt når behovet i disse landene øker og minker.
En annen grunn er de store årvisse variasjonene som kan oppstå i det norske kraftsystemet: I år med mye nedbør vil en ha større innenlandsk produksjon enn forbruk av energi. Dette medfører eksport fra Norge. I år med lavt tilsig vil Norge derimot være avhengig av import fra nabolandene.
Sjøkabelforbindelse til Tyskland skal først og fremst skaffe balansekraft, men forbindelsen til Nederland og den fremtidige til Storbritannia vil på sikt også dekke et slikt behov. Utveksling av balansekraft innebærer hurtig endring av effektoverføring for å balansere variabelt behov eller produksjon. Spesielt vindmøller og solenergi har behov for slik balansering, da produksjonen endrer seg med vær og vind. Norge blir av den grunn kalt «Europas grønne batteri».
Prisen for elektrisk kraft i Norge er som følge av disse kabelforbindelsene beregnet til å øke med cirka 4 øre/kWh. Statnett beregnet prisøkningen til å bli cirka 4 øre/kWh i 2020, og nesten 3 øre/kWh i 2030 sammenlignet med om kablene ikke var bygget.

Total energibruk

Totalt bruttoforbruk av elektrisk energi var 126 TWh i 2014. Bruttoforbruket inkluderer alt forbruk, også det som brukes til utvinning av råolje og naturgass, og tap i overføringsnettet. I kraftkrevende industri og bergverk var nettoforbruket 52 TWh i 2014, og til tjenesteytende virksomhet var forbruket 26 TWh samme år. Husholdninger og jordbruk hadde et netto forbruk på 38 TWh i 2014.
Det norske energiforbruket per innbygger er noe over gjennomsnittet i OECD-landene. Totalt elektrisitetsforbruk per innbygger er betydelig større enn i andre land, og en årsak til dette er det store forbruket i kraftkrevende industri. En annen faktor er at elektrisitet brukes til romoppvarming og til varmtvann i større grad enn i andre land.
Samlet energibruk i Norge er fordelt på tjenesteyting, husholdninger, kraftintensiv industri, annen industri, transport og energisektoren selv, og er vist i det første diagrammet i galleriet nedenfor. Siden 1976 har totalt forbruk økt med 40 %. De største sluttbrukerne er kraftintensiv industri, husholdningene og transportsektoren, og det er i den siste kategorien at forbruksutviklingen er størst. En ser også at det er en markert nedgang av forbruket i husholdningene i de siste årene.

Kraftintensiv industri

Den delen av industrien som bruker store energimengder i produksjonen, kalles kraftintensiv industri. Det var i 2009 over 17 000 industribedrifter i Norge, disse hadde et samlet energibruk på 60 TWh. Av disse er det tre næringer som peker seg ut med et vesentlig større energiforbruk enn de øvrige: metallindustri (spesielt aluminiumsverkene utgjør en stor del), kjemisk industri og treforedling (papir, papp og cellulose). Disse industrigruppene stod for 76 % av forbruket i denne kategorien. Andre industrier, som bruker den resterende delen, er bergverk, trelast, næringsmidler og mineralindustri. I 2009 utgjorde elektrisitet 69 % av det totale energiforbruket; videre ble det brukt 14 % gass, 7 % fyringsoljer, 7 % bioenergi (treavfall, avlut og avfall), 1 % kull og 2 % fjernvarme.
Energibruken til industrien hadde en økning frem til 1990-tallet, men etter 2000 har forbruket flatet ut. I 2009 gikk energibruken i industrien ned med hele 18 %. Dette skytes finanskrisen, der spesielt den delen av kraftintensiv industri som driver med metaller, kjemiske råvarer og papirmasse, er konjunkturavhengig. Denne industrien er eksportrettet, og etterspørselen gikk ned på grunn av lavere internasjonal etterspørsel, spesielt for stål og aluminium. Forbruket i industrien gikk opp igjen i 2010, men det har ikke vært noen ytterligere økning. I 1990 utgjorde energibruken i den kraftintensive industrien 38 % av det totale konsumet, mens andelen var nede i 32 % i 2011.
Nedgangen skyldes nedleggelse av fabrikker spesielt innenfor treforedling og metallindustri. Kjente industribedrifter som har avviklet de siste årene, er Union i Skien, Norsk Hydros aluminiumsverk på Karmøy med Søderbergelektroder, Follum Fabrikker utenfor Hønefoss og Peterson AS i Moss. En del ny industri har kommet til, for eksempel har Hydro erstattet aluminiumproduksjonen som ble lagt ned på Karmøy med et nytt prebakanlegg. Disse har lavere energiforbruk og forurenser mindre. Netto nedgang i industriens bruk av energi fra 2000 til 2009 var cirka 4 TWh. Ny industri har innenfor den kraftkrevende kategorien vært mer energieffektiv, i tillegg har det skjedd en økning av mindre energiintensive næringer som verft- og verkstedindustri. Denne industrien har økt uten det det har skjedd en økning i den kraftintensive delen.
Energiprisene til den kraftintensive industrien er doblet fra 2000 til 2011. Økningen av prisen for den elektriske energien har mest å si, fordi denne utgjør størsteparten av forbruket. Gamle kraftkontrakter med priser bestemt politisk for mange år siden er løpt ut de siste årene. Disse er erstattet med nye og markedsbestemte vilkår. Trolig har dette ført til nedleggelser av noen industribedrifter, samtidig som andre dermed har fått incentiver til å energieffektvisere produksjonen.
Petroleumssektoren brukte en energimengde i 2009 på 13 TWh, og av dette er 5 TWh elektrisk energi. Det er et stadig voksende behov for elektrisk kraft til oljeindustrien, og det er politisk interesse for å elektrifisere oljeplattformene. I Nordsjøen er Trollfeltet og Ormen Lange-feltet elektrifisert, med strøm fra fastlandet. Andre forbrukere av elektrisk kraft er gassterminalene og prosessanleggene på Kårstø, Sture, Kollsnes og Mongstad, raffineriene på Slagentangen og Mongstad, samt LNG-anlegget Snøhvit. Statoil har i 2010 startet opp et gasskraftverk på Mongstad som drives av naturgass og gjenvunnet raffinerigass fra Mongstad. Dette kan produsere 2,3 TWh elektrisitet og 3 TWh varme. Elektrisiteten blir brukt både i raffineriet og overført til Kollsnes, Trollplattformen og Gjøaplattformen.
I den kraftintensive industrien benyttes elektrisitet på mange forskjellige måter. I kjemisk prosessindustri er det ofte snakk om elektrolytiske prosesser, der elektrisiteten blir likerettet og ført gjennom materialene som skal omdannes. Eksempler er aluminiumsproduksjon der aluminiumoksid i pulverform behandles elektrokjemisk. I stålindustrien brukes elektrisk energi i elektriske smelteovner ved at det skjer en intens oppvarming og smelting av jern eller stålskrap. Et eksempel er Norsk Jernverk i Mo i Rana, der produksjonen fra opprinnelsen var basert på norske jernforekomster. I treforedlingsindustrien blir trevirke til massevirke via kjemisk og mekanisk bearbeidelse, tremasse og cellulose bearbeides videre og i siste omgang produseres papp og papir. I disse prosessene brukes elektrisitet i store mengder til oppvarming (koking) og til å drive papirmøller som knuser trefibrene; senere går massen inn i en papirmaskin som lager papir i valser. Eksempel på norske papirfabrikker er Norske Skog Skogn og Norske Skog Saugbrugs i Halden. I mineralforedlingsindustrien er Hustadmarmor et eksempel på en relativt stor energibruker der marmor blir mikronisert. Dette skjer mekanisk, og oppblandet med vann blir dette til et flytende stoff kalt kalsiumkarbonat. Stoffet brukes i papirindustrien, både som fyllstoff og for å få blanke papirark.
En del av innsatsfaktorene som brukes i industrien, er det som i offisiell statistikk omtales som energivarer, men der energien ikke frigjøres. Eksempler er naturgass som brukes til å lage metanol, petroleumsprodukter brukt til å lage plastprodukter og trevirke til å lage papir og andre varer basert på tre. Energivarer som brukes som råstoff i industrien i Norge, tilsvarer en energimengde på 22 TWh, men blir holdt utenfor statistikkene for sluttbruk av energi. Energi som brukes i energiproduserende næringer, er heller ikke inkludert i statistikken. Her snakker en om energi som brukes i olje- og gassindustrien. Når også gass som fakles på feltene inkluderes i de såkalte energivarene, utgjorde disse i 2011 hele 65 TWh.

Annen industri

Tjenesteytende næringer har hatt en økning av energiforbruket, samtidig som de har hatt en kraftig vekst i produksjonsverdi og antall ansatte. Imidlertid har det i disse bransjene skjedd en utvikling mot mer effektiv energibruk: Produksjonen er mer enn fordoblet fra 1990 til 2011 uten at energiforbruket har økt mer enn 22 %. 2011 var et mildt år; sammenlignes derimot 1990 med 2010, var økningen på 38 % fordi 2010 var et kaldt år. Utetemperaturen har mye å si for disse bransjene, der mye av energibruken går med til romoppvarming. Andre forklaringer er høyere energipriser, mer energieffektive bygninger, bedre oppfølging av energibruken, bedre arealutnyttelse, bruk av varmepumper og forbedret drift av tekniske systemer i bygningene.
Den totale energibruken i yrkesbygg var i 2009 på 33 TWh når industribygg ikke er tatt med. Bygninger i industrien kommer med i statistikken som omhandler industri. Oppgangen er på 80 % siden 1979. I yrkesbygg brukes det desidert mest elektrisk energi, men det har vært en stor økning av bruken av fjernvarme. Bruken av olje har samtidig avtatt mye siden 1970-årene.
Yrkesbygg består av mange forskjellige kategorier med høyst forskjellig energibruk. Sykehus har døgnkontinuerlig drift og høyt forbruk, mens barnehager og skoler bruker energi til lys og varme i skoletiden. Kontorbygg bruker mest energi fra seks-syv tiden om morgenen til sekstiden om kvelden.
En SSB-undersøkelse fra 2009 påpeker at yrkesbygg har flere forskjellige oppvarmingssystemer, og at skifte mellom disse kan redusere driftskostnadene. For eksempel har 50 % av yrkesbyggene sentralvarmeanlegg med vannbåren varme, hvilket muliggjør veksling mellom energikilder som fjernvarme, varmepumpe, oljekjel og elektrisk kjele.

Noen andre trekk ved energibruken

Husholdningene i Oslo bruker minst energi. Dette har sammenheng med stor andel blokkbebyggelse og at mange husholdninger består av én person. Klimaforholdene i regionen har også betydning. Husholdninger i innlandsfylkene på Østlandet (Hedmark og Oppland), Nord-Norge og Trøndelag har høyere energiforbruk enn gjennomsnittet. Husholdningene i Hedmark, Oppland og Trøndelag bruker mest ved.

Sammenligning mellom husholdningens energibruk i Norge og andre land

Når det gjelder totalt energiforbruk i husholdningene, er Norge blant de land i verden som bruker mest elektrisk energi. Den totale energibruken er derimot ikke så mye større enn i de andre nordiske landene. Island har et spesielt høyt energiforbruk fordi bruk av geotermisk energi er omfattende, og bruk av denne energiformen har lav virkningsgrad. Bruk av geotermisk energi på Island har en virkningsgrad på 50–70 %, men elektrisk energibruk som i Norge har en virkningsgrad nært opp til 100 %.
2010 var et år der energibruken var spesielt stor på grunn av en meget kald vinter. Da stod elektrisitet for 77 % av energien i boligene, med et totalt forbruk på cirka 10 000 kWh per person i Norge. I svenske husholdninger var forbruket dette året cirka 9 000 kWh per person, andelen av elektrisk energi 46 %; i finske husholdninger var forbruket cirka 13 000 kWh per person, elektrisk andel 35 %; danske husholdninger cirka 10 000 kWh per person, elektrisk andel 18 %; og islandske husholdninger brukte cirka 21 000 kWh per person med en elektrisk andel på 11 %. I de andre landene er for eksempel fjernvarme mer utbredt enn i Norge.

Klimagassutslipp

Klimagassutslippene i tilknytning til økonomisk aktivitet (unntatt husholdningene) var i 2015 på 55,9 millioner tonn CO₂-ekvivalenter. Til tross for en økning i samlet norsk produksjon har de totale klimagassutslippene vært nokså stabile siden 1990. Samtidig som den samlede produksjonen i norsk økonomi ble mer enn doblet fra 1990 til 2015, ble klimagassutslippene fra norsk økonomisk aktivitet redusert med 6,3 %. Dette innebærer at utslippsintensiteten er mer enn enn halvert. Nedgangen i utslippsintensitet skyldes både en overgang fra industri til tjenesteytende næringer, og at industrien samlet sett har har redusert sin egen utslippsintensitet. Reduksjonen i industrien var størst fram til 2010, og har deretter avtatt. Innen olje- og gassutvinning, energiforsyning, land- og lufttransport har utslippene økt.

Vannkraftproduksjon og miljø

Vannkraft representerer en fornybar og forurensningsfri energikilde, men endrer og forringer naturmiljøet på flere måter. Stengsler i elven, endret vannføring i vassdraget og varierende vannstand i reguleringsmagasiner er tre vanlige effekter av vannkraft. Det at vannføringen endres, får konsekvenser for livet i elven, spesielt for fiskens gyteforhold og næringstilgang. En demning vil være som et stengsel i vassdraget, noe som igjen fører til problemer for fisk som svømmer opp i elven for gyte. I tillegg til dette vil andre dyr og planter i elven kunne bli påvirket ved at det opprinnelige naturmiljøet endres. Et annet forhold er at vassdragets landskapsverdi og kulturmiljø påvirkes. Dette kan være fosser som forsvinner, nesten tørrlagte elveleier eller kulturminner som settes under vann.

Petroleumsvirksomheten og miljø

Olje- og gassvirksomheten står for om lag en fjerdedel av Norges totale CO₂-utslipp. Dette skyldes virksomhetens eget behov for energiproduksjon. Det kreves elektrisitet og varme for utvinningen av olje- og gass, noe som produseres ved forbrenning av gass og diesel i plattformene.
Petroleumsproduksjon representerer utslipp av CO₂, SO₂ og NOₓ ved produksjon på norsk sokkel, men de største utslippene skjer når produktene forbrukes. Det innenlandske forbruket av energi består for en liten del olje og gass, og elektrisitetsforbruket er uvanlig stort. Bruk av petroleumsprodukter på Fastlands-Norge er størst innenfor transport og utvinning av olje og gass, samt industri.

Transport og miljø

I henhold til rapporten Samferdsel og miljø 2013 utarbeidet av Statistisk sentralbyrå kan en regne følgende miljøbelastninger fra energibruk i transportsektoren: I 2011 kom 38 % av norske CO₂-utslipp fra transport – det vil si veitrafikk, jernbane, luftfart, skip og båt, samt motorredskaper. Samme året stod transport for 57 % av NOx-utslippene. Gift og svevestøv er andre utslipp fra transport som kan være helseskadelige og belastende for naturmiljøet. Veitrafikk utgjør den største kilden til utslipp av klimagasser. Alder på bilparken, køkjøring eller fri flyt, stigninger og svinger påvirker drivstofforbruket og dermed utslippene. Køkjøring har størst negativ betydning av disse faktorene. NOₓ-utslippene øker med en faktor på tre fra fri flyt til køkjøring, mens drivstofforbruk og CO₂-utslipp fordobles. For tunge kjøretøyer er forskjellen på kjøring på rett vei og stigning spesielt stor; med stigning på 6 % øker drivstofforbruket med 140 %. I tillegg til dette har biltrafikken utslipp av andre helseskadelige gasser og svevestøv, men der flere av disse er redusert de siste årene.

Stortingsmelding 25 (2015–2016): Kraft til endring

I mai 2016 la regjeringen Solberg frem stortingsmelding 25: Kraft til endring – energipolitikken mot 2030. Den vil arbeide for styrket forsyningssikkerhet, større energiproduksjon fra fornybare energikilder, innovasjon for nye energi- og klimaløsninger og næringsutvikling basert på effektiv utnyttelse av energiressursene. Enova skal arbeide med å utvikle nye teknologier, samt bidra til reduserte klimagassutslipp fra transport.
Regjeringen vil arbeide for langsiktig utvikling av lønnsom vindkraft i Norge. Det skal utarbeides en nasjonal ramme for konsesjonsbehandling av vindkraft på land. Det tas også sikte på å klargjøre for hvilke havområder det kan være aktuelt å åpne for søknader om konsesjon for vindkraft til havs.
Regjeringen vil styrke forbindelsene til de europeiske energimarkedene. Nytten av å bygge enda flere kabelforbindelser til utlandet enn de som allerede er planlagt, vurderes til å være usikker. Regjeringen vil derfor at utviklingen skal skje kontrollert, og at det skal høstes erfaringer fra de forbindelsene som settes i drift de neste årene.

Det internasjonale energibyråets forventinger til norsk energipolitikk

Det internasjonale energibyrået (IEA) skriver i sin rapport om Norge i 2011 at landet er en storeksportør av energi og dermed sikrer energiforsyningen i flere europeiske land. Olje og gass vil være en viktig energikilde mot år 2035. IEA har gjort scenarioer for dette, og oppfordrer Norge til en øke sin produksjon for å møte et stadig økende behov. Siden oljeproduksjonen er fallende og gassproduksjonen økende, oppfordrer IEA norske myndigheter til å fortsatt satse på gassrørledninger til kontinentet.
IEA oppfordrer norske myndigheter til å bygge gasskraftverk uten CO₂-rensing for å møte regionale behov på mellomlang sikt. Grunnen til dette er at i perioder med vannkraftunderskudd i de nordiske landene, blir kraftbehovet dekket opp av kullfyrte kraftverk. Dermed blir resultatet større CO₂-emisjoner enn om en hadde hatt gasskraftverk. En annen ting er at gasskraft kan dekke opp for kraftunderskudd ved svingninger i produksjonen fra vindmøller. IEA mener også at dette vil gjøre kraftverk med større CO₂-utslipp per produsert energimengde ulønnsom.
Generelt oppfordrer IEA til at det gjøres tiltak for å redusere det norske energiforbruket, noe som anslås kan være vanskelig i et land med billig elektrisk energi og stort forbruk per capita. Videre berømmer IEA norske myndigheter for å bruke store midler på energieffektivisering gjennom Enova, for satsing på forskning og utvikling av CO₂-fangst og for å ha mål om å gjøre passivhus som standard for bygninger i 2020. I tillegg satses det på fordeler for elektriske biler, og det satses på kollektivtransport. IEA advarer mot negative konsekvenser av økning av fornybar kraftproduksjon, når oppmuntring til energiøkonomisering kan være et bedre alternativ.

Ulike syn på fremtidig energibruk og -produksjon

Fagforeningen Industri Energi representerer arbeidstagere i olje- og gassindustrien, og hevder at det i fremtiden vil være et stort behov for olje- og gass i verdens samlede energibruk, dette selv om det kommer til stort bidrag fra andre kilder. I 2050 er det anslått at 90 % av dagens olje- og gassleveranser må opprettholdes for at verdens energibehov skal dekkes. På grunn av velstandsveksten i befolkningsrik land som India og Kina vil energibehovet øke. Samtidig er EU-landene opptatt av å bedre sin forsyningssikkerhet. Norge ansees som en stabil og sikker leverandør, i tillegg til at produksjonen av gass i EU vil reduseres. Dermed er det behov for all olje- og gass som Norge overhodet kan produsere.
Andre viktige faktorer i henhold til Industri Energi er det store antallet arbeidsplasser som industrien direkte og indirekte gir. I tillegg kommer kompetansen og teknologiutviklingen som kan overføres til andre næringer, også til teknologier for fornybare energikilder.
Bransjeforbundet Norsk olje og gass påpeker at samtidig som klimautfordringene er en av de viktigste oppgavene verdenssamfunnet står overfor i dag, lever nesten to milliarder mennesker uten tilgang på elektrisitet. Oljeindustrien i Norge har siden 1991 vært underlagt sterke virkemidler ved at den både betaler avgifter for sine utslipp, samt at den i tillegg kjøper klimakvoter for sine utslipp. Et annet viktig aspekt for å reduserte totale klimagassutslipp er at gass som eksporteres fra Norge reduserer bruken av kull i varmekraftverkene i Europa.
Når det gjelder utviklingen for energisektorene, har de forskjellige miljøvernorganisasjonene forskjellige syn. Naturvernforbundet ønsker mer energiøkonomisering og redusert petroleumsvirksomhet. Når det gjelder kraftutveksling med andre land mener Naturvernforbundet at den fornybare energien må brukes i Norge. Elektrisk energi kan eksporteres indirekte gjennom eksport av energiintensive varer. Bellona er positive til vindkraft og mener at energisparing har stort potensial i Norge. De påpeker at klimaproblemet og tapet av naturmangfold er store miljøproblemer som må løses samtidig. Vindkraft påvirker naturmangfoldet negativt, men det er mulig å velge områder som har lav påvirkning av naturen. Zero mener at ​olje- og gassfeltene i Nordsjøen må elektrifiseres, mens Natur og ungdom er for vindkraft og vil ha petroleumsfrie områder.

Grønne sertifikater

Den 1. januar 2012 ble det som en del av innføringen av fornybardirektivet i EØS-avtalen inngått en avtale mellom Sverige og Norge om et felles elsertifikatmarked. Avtalen innebærer at det innen 2020 skal bygges ut tilsammen 26,4 TWh med fornybar kraftproduksjon i de to landene. Dette sees på som et viktig tiltak for å nå målet om andelen av fornybare energikilder i Norge. Målet skal nås med såkalte grønne sertifikater som pålegger strømleverandører å kjøpe elsertifikater. Disse utstedes av NVE og blir gitt til selskaper som har konsesjon på å bygge ut fornybare energikilder. Slik skapes det etterspørsel for fornybar elektrisk kraft. Det er spesielt utbygging av småkraftverk som er aktuelt for disse sertifikatene.
For tiden (2016) er det mange prosjekter for vannkraft, vindkraft og omfattende utbygging av kraftnettet. Dette har ført til lokale konflikter, der den mest kjente er mobiliseringen mot de såkalte monstermastene i Hardanger. I 2014 var det over 800 søknader om småkraftverk til behandling hos NVE, og flere av disse ble av naturvernorganisasjoner påpekt å ligge i spesielt sårbare og verneverdige vassdrag.

Programmer for energieffektivisering

Enova SF er et foretak som skal drive frem miljøvennlig omlegging av energibruk, i tillegg til å bidra til utvikling av energi- og klimateknologi. Selskapet gir finansiell støtte til prosjekter som reduserer energibruken eller omlegging til fornybare energikilder, samt til ny produksjon av fornybar energi. Det er også et eget selskap for forskning og utvikling av løsninger for CO₂-håndtering som heter Gassnova. Et annet større initiativ er NVEs program for effektiv energibruk innenfor deler av kraftintensiv industri PFE. I tillegg har det gjennom mange år vært initiativer rettet mot den enkelte husholdning om effektiv energibruk.

Forskning på alternative energikilder

Vindkraft, bioenergi og vannkraft er eksempler på fornybare energikilder som er mer eller mindre etablerte teknologier. Derimot er bølgekraft, havstrømkraft, havvarmekraft, saltkraft og tidevannskraft energikilder der det er stort potensial, men der konsepter for utnyttelse er lite utviklet. Det foregår kontinuerlig forskning og utvikling på disse og andre fornybare energikilder rundt om i verden, også i Norge.

Smarte energimålere

Smarte energimålere, også kalt avanserte Avanserte Måle- og Styringssystemer (AMS), er bestemt innført innen utgangen av 2018. Dette betyr at alle strømkunder, også husstander, får en enhet som registrerer forbruket på timebasis og automatisk sender det til nettselskapet. Dette skal gi raskere og riktigere innhenting av måleverdier, som igjen skal gi bedre grunnlag for fakturering. I tilknytning til strømmåleren skal kundene få informasjon om strømforbruk og kraftpriser i sanntid. På denne måten forventes det at sluttbrukerne vil få et bevisst forhold til energiforbruket ved at de selv kan styre energibruket til perioder med lavere kraftpriser. Dette kan blant annet åpne muligheten for automatisk utkobling i perioder med høy kraftpris, som varmtvannstanken i en husholdning midt på dagen når kraftprisen er høy, og det vanligvis ikke er noe bruk av varmtvann.

Elektrifisering av sokkelen

Oljeinstallasjonene på norsk sokkel har et stort elektrisitetsbehov for drift av blant annet pumper og kompressorer, og til dette brukes ofte små gassturbiner og dieselmotorer. Oljedirektoratet utførte i 2008 en studie om elektrifisering av sokkelen med sjøkabler fra land og ut til installasjonene. Med elektrifisering fra land vil vannkraft isteden brukes for å dekke energibehovet, og Norges samlede utslipp av klimagasser vil reduseres. I 2006 stod petroleumsvirksomheten for 25 % av de totale norske utslippene av klimagasser. Rapporten påpeker at teknisk gjennomførbarhet og kostnader er vanskelig å vurdere. Andre usikkerhetsfaktorer er utviklingen i kraftmarkedet når et stort kraftbehov som dette skal dekkes. Det er sett på scenarioer der kraftproduksjonen skjer i gassturbiner med CO₂-håndtering på land, og andre scenarioer der kraftproduksjonen skjer delvis i Norge og i utlandet. Det siste betyr import av elektrisk kraft der utslipp av klimagasser i andre land vil øke. Kraftproduksjonene på land er uansett forutsatt å skje i land som er inkludert i det internasjonale klimakvotesystemet. Skal kraftbehovet på sokkelen dekkes fra fastlandet, vil dette bety økt kapasitet i kraftnettet, noe som fordrer bygging av nye kraftlinjer.
En mastergrad ved UiO påpeker at innenfor det samme kvotesystemet for CO₂ vil ikke elektrifisering av sokkelen ha noen effekt på de globale utslippene. Isolert sett kan elektrifisering av sokkelen bidra til at Norge når sine nasjonale mål om reduksjon av klimagasser.