Mestertyven Peder Springer

«Mestertyven Peder Springer» er et skillingstrykk om mannen, som i motsetning til Ole Høiland og Gjest Baardsen kanskje er gått litt i glemmeboka. Melodien til denne visa skal være «Hjalmar og Hulda».

Teksten

1.I skoven ved Gretland hist ved Fredriksstad

ble skovbrann en varm julidag,

og ilden den blusset syv gange på rad

i skoven med smell og med brak.

Og lensmann med bønder der ei vare gange,

forsøkte seg ivrig den brannstifter fange

og Petter den springer av lensmannen kjent

man trodde såvisst hadde skogbrannen tent.
2.Men Petter på foten var temmeli rapp

da lensmannen kom var han vekk,

og unna så ofte fra bønder han slapp

de modigste skalv rent av skrekk.

De klaprende mente men hvem er da mannen

han må have hjelp av den selveste fandden,

men Petter med kjæresten sin satt og lo,

nei lensmann og bønder må meg la i ro.
3.Men lensmann med hjelp var i sporet så nær

han mente i klemmen han var,

nu Petter du Springer min fange du er

snart endt har du frihetens dar.

Men Petter var oppe så hurtig som lyset

en kule herr lensmannen fikk nær i trynet

og hurtig i skogen fra fellen han stakk

herr lensmann så sint så nesten han sprakk.
4.Men elskovens hygge se den var forbi,

thi kjæresten lensmannen tok,

men Petter som fuglen i skogen var fri

og hastig fra bygden han dro.

Thi endt var nu livet med moro og hygge

og farten den gikk gjennom Rade og Rygge

fra Moss over fjorden tiL Sande det bar

og hurtig i Skauer Herr Springeren var.
5.Til lensmann i Lier kom melding med hast

at Springeren på farten er nær,

ja om han tør komme se så skal han fast,

selm om han er aldri så svær.

Men Petter så hurtig i skovene trasker

og hurtig så har de ham inne i Asker

da lensmannen kom så var springeren vekk

og bøndene sto så de dånte av skrekk.
6.En husmann en kveld i sin ensomhet satt,

kom springeren dit på besøk,

om han hadde vovet hin aften så glad

så hadde han gjort et forsøk.

Men mannen ei vivt at løfte sin finger

at fange den farlige Petter Springer,

og hurtig var gjesten i skogen så vekk

men husmannen bante: Fy faden så frekk.
7.Nu lensmann og øvrighet er på sin vakt

når mon vi den fyren skal få,

og rundt om i skovene faller en akt

den fyr vil de levende flå.

Men Petter hin springer sig tager i vare

o nei mine lensmenn den manglede bare,

jeg vil foretrekke i friheten gå

enn inne i cellen blant murene stå.
8.Så fór det fra Follo et bud over land

to hundrede kroner vi gir,

til den som kan gripe den farlige mann

eller gjøre så fakket han blir,

og penge det vil jo så mange fortjene

de spør ei om midlene alltid er rene

og Petter forfulgtes med hund og gevær

men hvor de så lette de kom ham ei nær.
9.Men snart ble han lei av den grusomme jakt

og mindre forsiktig han ble,

en natt i en låve han hadde seg lagt

så inderlig trett av alt strev,

han lå der og lyttet så stille og rolig

han ventet ei fred i sin fattige bolig,

så merket han skritt og han lyttede blek

og hørte at lensmannen navnet hans skrek.
10.Han fikk ikke tid til at klede seg på,

men skynder seg ut som han var,

ni håndfaste bønder der ute ham så

på akselen geværer de bar.

Og hurtig som lynet de nu ham omringer

og griper den farlige Springer,

han ga seg godvillig og sto ei imot

mens de lagde lenker om hånd og om fot.
11.Og så ble han fengslet og straffen ble hård,

tolv år han i fengselet skal gå,

og bøndene rolig kan ta seg en tår

nu kan ikke Petter dem flå.

Og lensmannens lønn de to hundrede kroner

de kan nu bli delt mellom Nannestads koner

dem bør de benytte i fulleste mål

og drikke den lettvinte Springerens skål.