Norsk Kvinnesaksforening

Stiftelsen

Norsk Kvinnesaksforening ble stiftet 28. juni 1884 for å «virke for at skaffe Kvinden den hende tilkommende Ret og Plads i Samfundet». Initiativtagerne var stemmerettsforkjemperen og Venstre-politikeren Gina Krog og stortingsrepresentant for Venstre Hagbart Berner. Berner var også den første redaktøren for Dagbladet, og han var kjent for å tale kvinnenes sak i Stortinget og stod tidligere bak lovforslaget som gav kvinner rett til å ta artium og studere ved universitetet. Ved siden av Krog og Berner var Anna Stang og Cecilie Thoresen blant de mest sentrale i etableringen. NKF var fra begynnelsen åpen for både kvinner og menn.
Blant de 171 stifterne var det 87 menn og 84 kvinner, herunder en lang rekke stortingsrepresentanter, med ett unntak alle partiformennene og statsministrene fra Venstre frem til 1908/09, senere Høyre-statsminister Francis Hagerup, redaktørene for de store Venstreavisene og andre kjente personer fra det politiske og offentlige liv.
Selv om Norsk Kvinnesaksforening var partipolitisk nøytral var det en stor overvekt av Venstre-folk i organisasjonen, i en slik grad at den på 1800-tallet ble oppfattet som «den liberale kvinneorganisasjonen». Tre av organisasjonens første ledere var også gift med statsministre fra Venstre, og mange andre kvinner som var aktive i organisasjonen var gift med fremtredende Venstre-politikere.
Det første styret i NKF bestod av leder Hagbart Berner, nestleder Gina Krog og styremedlemmene Emil Nicolaysen, Mathilde Schjøtt, Olaf Skavlan, Anna Stang og Cecilie Thoresen. Berner foreslo Krog som leder, men hun takket nei. Camilla Collett ble utnevnt til æresmedlem på stiftelsesmøtet.

Kampen for stemmerett

I de første tre årtiene av NKFs eksistens stod kampen for kvinners stemmerett sentralt. Full stemmerett for kvinner ble oppnådd i 1913. De aller første årene var det uenighet om metoder og mål i stemmerettskampen, og det førte til at sentrale NKF-medlemmer med Gina Krog i spissen stiftet to avleggere, Kvindestemmeretsforeningen og senere Landskvindestemmeretsforeningen. NKF samarbeidet etterhvert nært med disse, og særlig med Landskvindestemmeretsforeningen.
Ved siden av kampen for stemmerett engasjerte NKF seg fra 1880-årene mot prostitusjon og særlig for å få slutt på ordningen med offentlig prostitusjon, som skildret i romanen Albertine. NKFs fjerde leder Anna Bugge var særlig opptatt av kvinners økonomiske uavhengighet, og NKF engasjerte seg også for å bedre kvinners utdannelse og økonomi. NKF arbeidet også mot vold mot kvinner, og kjempet for politisk innflytelse for kvinner.
I 1895 ble Randi Blehr leder for NKF; hun var gift med statsminister Otto Albert Blehr og var også en markant forkjemper for norsk selvstendighet fra Sverige og for humanitære saker. Hun ble i 1899 etterfulgt av Fredrikke Marie Qvam. Qvam var gift med gift med statsminister Ole Anton Qvam og ble regnet som en av Norges mest innflytelsesrike politiske lobbyister, og derfor omtalt som «Korridorenes Dronning». I 1903 ble Randi Blehr leder for andre gang, og da hun gikk av i 1922 hadde hun ledet foreningen i 23 år til sammen, herunder gjennom seieren i stemmerettskampen. I 1896 ble den humanitære organisasjonen Norske Kvinners Sanitetsforening etablert etter initiativ fra NKF av Fredrikke Marie Qvam, Gina Krog og Randi Blehr, og Qvam ledet sanitetsforeningen i 37 år.

Kvinners politiske deltagelse og likestilt arbeidsliv og skole

Etter at stemmerett ble oppnådd i 1913 arbeidet NKF for å bedre kvinners politiske deltagelse og for kvinners likestilling i skole, utdanning og arbeidsliv.
I 1936 overtok en gruppe hovedsakelig yngre kvinner med Margarete Bonnevie i spissen ledelsen i organisasjonen og innledet en ny og mer offensiv fase, etter at organisasjonen hadde vært mindre aktiv i noen år. Ved siden av Bonnevie var Dakky Kiær og lege og stortingsrepresentant for Høyre Signe Swensson, som også ledet Norges yrkeskvinners landsforbund, sentrale i organisasjonen fra 1930-årene.
I 1930-årene ble kvinner igjen presset ut av arbeidslivet, blant annet gjennom en bestemmelse om at kvinner som giftet seg kunne sies opp, og NKF arbeidet for å få slutt på diskriminering av kvinner i arbeidslivet gjennom offentlige reguleringer og lover, og gjennom diskriminering fra arbeidsgivernes side. NKF tok i 1950-årene initiativ til fjerningen av samskatten, som gjorde at det ikke lønnet seg for gifte kvinner å ha arbeid. I 1960-årene engasjerte NKF seg for å få slutt på at gutter hadde flere teoretiske fag i skolen enn jentene.

Internasjonalt arbeid og statlig institusjonalisering av likestillingsfeltet i etterkrigstiden

Eva Kolstad kom inn i foreningen som 28-åring i 1946 og ble dens mest markante lederskikkelse i etterkrigstiden. Hun ble valgt til leder i 1956 og satt i 12 år. I Kolstads ledertid ble NKF sterkt engasjert i internasjonalt arbeid, særlig gjennom FN-systemet. NKF har siden arbeidet mye for å få kvinneperspektivet inn i internasjonale organisasjoner, utenrikspolitikk og internasjonal utvikling. Kolstad ble også en sentral person i den statlige institusjonaliseringen av likestillingsfeltet i Norge.
Kolstad ble selv valgt inn i FNs kvinnekommisjon i 1969 som kandidat for regjeringene i alle de nordiske landene og ble senere forbruker- og administrasjonsminister og leder i Venstre. Kolstad stod for «kvinnesak på et liberalt, humanistisk grunnlag, hvor like rettigheter uansett kjønn var det sentrale» i tradisjonen etter Margarete Bonnevie. I 1972 ble Likestillingsrådet etablert etter forslag fra NKF, og Eva Kolstad ble leder for rådet i 1975. I 1978 ble Likestillingsrådet avløst av Likestillingsombudet, og Kolstad ble utnevnt til det første ombudet. NKF arbeidet i 1970-årene også for å få vedtatt likestillingsloven.
Kolstads politiske linje ble videreført av etterfølgerne, herunder Karin M. Bruzelius, som var NKFs leder 1978–1984, og som ble Norges første kvinnelige departementsråd i 1989 og senere høyesterettsdommer. Gjennom 1970- og 1980-årene hadde NKF svært nære bånd til Likestillingsombudet, ikke bare gjennom at ombudet i mye av tiåret var Kolstad og at institusjonen hadde kommet i stand etter forslag fra NKF, men også gjennom at Bruzelius' etterfølger som NKF-leder Sigrun Hoel samtidig var nestleder hos ombudet og fungerende likestillingsombud i sin lederperiode.
I slutten av 1980-årene var NKF sentral i TV-aksjonen «Kvinner i den tredje verden» og NKF var medstifter av TV-aksjonens etterfølger Forum for Kvinner og Utviklingsspørsmål i 1995.

Bredt fokus på kvinners menneskerettigheter – NKF etter årtusenskiftet

I dag har NKF et bredt fokus på kvinners menneskerettigheter i Norge og internasjonalt, og arbeider spesielt for implementering av FNs kvinnekonvensjon, for kvinners deltagelse i politikk i Norge og internasjonalt, og mot vold mot kvinner. NKF fungerer som diskusjonsforum og høringsinstans for spørsmål som berører kvinner og er særlig aktiv i arbeidet overfor ulike FN-organer.
NKF ble igjen mer aktiv i internasjonalt arbeid rettet mot FN-systemet etter at Torild Skard (SV), tidligere lagtingspresident, assisterende utenriksråd, FN-direktør og styreleder i UNICEF internasjonalt, ble valgt til leder i 2006, og dette engasjementet ble videreført under Skards etterfølger, sosiologen Margunn Bjørnholt. I Skards ledertid tok NKF initiativ til å utarbeide den første skyggerapporten om Norges implementering av FNs kvinnekonvensjon til FNs kvinnediskrimineringskomité (CEDAW-komiteen). I 2014 tok NKF initiativ til etableringen av Norges kvinnelobby, som har videreført arbeidet med  skyggerapportene til FNs kvinnediskrimineringskomité under ledelse av Karin Bruzelius.
I 2016 ble Gro Harlem Brundtland æresmedlem i NKF og samtidig ble Stortingets 1. visepresident Marit Nybakk (Ap) valgt som NKFs leder. I 2018 ble Karin Bruzelius valgt til leder av NKF og Helga Hernes utnevnt til æresmedlem.

Lokaler

Organisasjonen ble stiftet i Kristian Augusts gate 6 og hadde i mange år kontorer i Sehesteds gate 1, rett ved siden av. I dag eier organisasjonen egne kontor- og møtelokaler i Majorstuveien 39 i Oslo, som organisasjonen fikk i gave av et av sine medlemmer.

Forhold til andre organisasjoner

NKF har vært initiativtager til flere andre kvinneorganisasjoner.
Under stemmerettskampen frem til 1913 hadde NKF et nært forhold til Kvindestemmeretsforeningen og senere særlig til Landskvindestemmeretsforeningen.
I 1896 tok NKF initiativ til opprettelsen av den humanitære organisasjonen Norske Kvinners Sanitetsforening (NKS). Sanitetsforeningen ble en forening som favnet bredt blant norske kvinner, og hadde på det meste 250 000 medlemmer. Per 2015 var medlemstallet i NKS i overkant av 40 000. 
NKF var medlem av Norske Kvinners Nasjonalråd fra 1904 til 1972. NKF har siden 1937 vært medlem av International Alliance of Women, en internasjonal paraplyorganisasjon for 50 organisasjoner som jobber for kvinners menneskerettigheter, som var den fjerde organisasjonen som fikk generell konsultativ status i FNs økonomiske og sosiale råd. NKF er også tilsluttet Forum for Kvinner og Utviklingsspørsmål (fra 1995) og Norges kvinnelobby (fra 2014), og tok initiativ til opprettelsen av begge organisasjonene.

Logo

NKFs tradisjonelle logo er en solsikke. Solsikken ble tatt i bruk av forkjemperne for kvinners stemmerett i USA i 1867, og Aasta Hansteen brakte symbolet til NKF i 1894. NKF tok i bruk en logo som kombinerte solsikken med venussymbolet (♀) under 125-årsjubileet; logoen ble utarbeidet av Torild Skard, og har senere vært gjengitt i ulike grafiske utforminger.

Tidsskriftsutgivelser

Foreningen utgir tidsskriftene Feministen, med fokus på debattstoff, og Kvinnesaksnytt, med fokus på foreningsinterne nyheter.
NKF har tidligere utgitt bladet Nylænde (1885–1927).

Gina Krog-prisen

Siden 2009 har NKF delt ut Gina Krog-prisen, som går til personer som «i Gina Krogs ånd har gjort en betydelig innsats for å fremme og synliggjøre feministiske saker». Prisen ble i 2018 tildelt «de skamløse jentene» Nancy Herz, Sofia Nesrine Srour og Amina Bile.