Eurovision Song Contest 1993

Bakgrunn

Etter å ha vunnet konkurransen året før med Linda Martin og «Why Me?», var Irland vertskap for fjerde gang. Den irske kringkasteren RTÉ hadde tidligere arrangert konkurransen i hovedstaden Dublin i 1971, 1981 og 1988. Nå ønsket kringkasteren å flytte hele konkurransen ut av hovedstaden, og valget falt på den lille byen Millstreet med rundt 1400 innbyggere. Dette er det minste stedet konkurransen har blitt arrangert i, og finalen ble holdt i sprangridningsarenaen Green Glens Arena. Irland slet på denne tiden med høy arbeidsløshet, og den irske kringkasteren fikk støtte fra flere sponsorer, der EF var hovedsponsoren. Til programleder valgte RTÉ nyhetsreporteren Fionnuala Sweeney.
Det store og krevende arrangementet var utfordrende for den lille irske byen. Den norske kommentatoren Leif Erik Forberg dekket sin åttende finale og kunne fortelle norske seere at han aldri hadde opplevd en så dårlig organisering. Blant annet måtte delegasjonene kjøre lange, kronglete bussturer mellom hotellene og arenaen. Den tekniske infrastrukturen i området kunne heller ikke håndtere den økte trafikken, og det var tidvis umulig å ringe ut, ifølge Forberg.

Øst-Europa kommer på banen

For første gang arrangerte Den europeiske kringkastingsunion (EBU) en kvalifiseringsrunde før finalen. Etter murens fall og Sovjetunionens kollaps tidlig på 1990-tallet meldte en rekke sentral- og østeuropeiske land seg inn i EBU i 1992 og 1993. Medlemskapet åpnet opp for deltakelse i Eurovision Song Contest, og syv nye land søkte om å få delta i konkurransen i 1993. For å holde antallet deltakerland på 25, besluttet EBU at de syv landene skulle gjennom en forhåndskvalifisering, Kvalifikacija za Millstreet. Her kvalifiserte Bosnia-Hercegovina, Kroatia og Slovenia seg for finalen i Millstreet.
Utdypende artikkel: Kvalifikacija za Millstreet

Fem land måtte stå over 1994

Dette året risikerte deltakerne for første gang å bli diskvalifisert til konkurransen året etter. De syv svakest plasserte landene i Millstreet fikk ikke delta året etter, for å gi plass til alle de nye landene som ønsket å delta i Eurovision Song Contest. Men både Luxembourg og Italia trakk seg frivillig fra konkurransen i 1994, og dermed var det bare fem land (Belgia, Israel, Tyrkia, Danmark og Slovenia) som måtte stå over året etter. Luxembourg har ikke deltatt i konkurransen siden, mens Italia holdt seg borte i årene 1994–1996 og 1998–2010.

Sendingen

Finalen varte i like over tre timer, og sendingen åpnet med en kortfilm om irsk mytologi, tradisjonell irsk musikk og naturbilder fra ulike steder i Irland. Deretter ble seerne tatt med inn i Green Glens Arena, der musikeren Davy Spillane spilte den tradisjonelle irske sekkepipen uilleann pipes. Like etter dukket programleder Fionnuala Sweeney opp på scenen og ønsket seerne velkommen på irsk, fransk og engelsk. 
Scenen var en stor, trapesformet konstruksjon. Til venstre for scenen var RTÉs konsertorkester under ledelse av orkesterleder Noel Kelehan, som hadde dirigert i Eurovision Song Contest regelmessig siden Irlands debut i 1965. Deretter startet presentasjonen av de 25 bidragene. Rekkefølgen var avgjort ved loddtrekning høsten før, og Italia startet, mens Norge avsluttet som nummer 25.
Blant deltakerne var det særlig Bosnia-Hercegovina som gjorde seg bemerket. Den bosniske gruppen Fazla og resten av den bosniske delegasjonen måtte på dramatisk vis måtte ta seg ut av Sarajevo for å kunne komme til Irland. Sarajevo var på denne tiden under beleiring, og de bosniske deltakerne måtte rømme ut på flyplassen i nattemørket for å klare å ta seg ut av byen. Dirigenten rakk imidlertid ikke å ta seg til Irland før finalen, og dermed steppet den irske dirigenten Noel Kelehan inn for Bosnia-Hercegovina. Under avstemningen måtte arrangørene bruke satellittforbindelse for å få kontakt med den bosniske juryen, siden telefonnettet var nede i store deler av landet.
I pausen før avstemningen opptrådte de tidligere irske vinnerne Linda Martin og Johnny Logan.
Britiske Sonia var storfavoritt til å vinne med sangen «Better the Devil You Know». Men i likhet med fjoråret måtte Storbritannia også dette året se seg slått av nabolandet Irland. Dette var Storbritannias 14. andreplass i konkurransen. Irland fikk sin femte seier med Niamh Kavanagh og «In Your Eyes».

Norges bidrag

Det norske bidraget var «Alle mine tankar», skrevet av Bjørn Erik Vige og fremført av hans 16 år gamle datter, Silje Vige. Sangen vant en klar seier i den norske finalen i Oslo, men lå en stund an til å bli diskvalifisert. Årsaken var at NRK Rogaland hadde spilt sangen høsten før. Dette var i strid med reglementet til EBU, og NRK ba EBU vurdere saken. Noen dager senere anbefalte EBU at NRK trakk melodien, for å være sikker på å unngå mulige protester fra andre deltakerland. NRK trosset imidlertid anbefalingen og besluttet likevel å sende «Alle mine tankar» til den internasjonale finalen. Det kom heller ingen protester, og det norske bidraget ble dermed aldri disket.
Utdypende artikkel: Melodi Grand Prix 1993
I Millstreet var «Alle mine tanker» det 25. og siste bidraget ut på scenen. Silje Vige stilte i en fotsid mørkeblå kjole med svarte ermer. Med på scenen var også den greske bouzoukispilleren Lakis Karnezis, gitarist Tom Lund og korist Hilde Kjeldsen. Rolf Løvland dirigerte det norske bidraget, mens Leif Erik Forberg kommenterte sendingen på NRK Fjernsynet og NRK P2. Sverre Christophersen leste de norske stemmene via telefon fra Oslo. 
Tidlig i avstemningen tok Norge ledelsen, men etter hvert falt Norge litt fra. Til slutt endte «Alle mine tankar» opp på en femteplass med 120 poeng – inkludert tre tolvere fra Hellas, Finland og Kroatia. Dette var Norges beste plassering på fem år. For første gang var det også mulig å anslå hvor mange nordmenn som så sendingen, siden det var innført tv-meter-målinger høsten før. Finalen fra Millstreet ble sett av 1 499 000 norske seere.

Avstemningen

Hvert land hadde en jury med 16 medlemmer mellom 16 og 60 år som bedømte de andre landenes sanger med poeng fra 1 til 5. Jurymedlemmene var både lekfolk og folk med tilknytning til musikkbransjen. Deretter summerte jurysekretæren sammen stemmene. Sangen som fikk flest jurystemmer, ble tildelt 12 poeng fra den nasjonale juryen. Andreplassen fikk 10, tredjeplassen 8, fjerdeplassen 7 og så videre ned til tiendeplassen som fikk 1 poeng. Altså ga hver jury 12, 10 og 8–1 poeng til sine ti favorittsanger. Det var ikke lov å stemme på bidraget fra sitt eget land. Oppsynsmann for avstemningen var for første gang Christian Clausen fra EBU. De 15 årene i forveien hadde sveitsiske Frank Naef hatt denne rollen, men pensjonerte seg etter konkurransen i 1992. Naef var likevel til stede – som publikummer og fikk en hilsen fra programleder Fionnuala Sweeney like før avstemningen. 
Hvert land hadde en representant som leste opp juryens poeng via telefon på direkten under avstemningen. Dette var siste gang poengene ble lest opp over telefon. Fra 1994 ble poengene lest opp via satellitt, der poengoppleseren dukket opp i skjermen. 
Under avstemningen var det flere tekniske utfordringer, særlig med å få kontakt med den bosniske juryen i Sarajevo. Byen var under beleiring på dette tidspunktet, og EBU hadde prøvd å etablere en linje med den bosniske hovedstaden hele dagen. På direkten lyktes det å få kontakt med Sarajevo, men på en svært sprakete og skjør linje. En fikk imidlertid ikke kontakt med den maltesiske juryen på første forsøk, og derfor stemte Malta helt til slutt i avstemningen, da det lyktes produsentene å få kontakt med Malta.
Avstemningen var svært tett og spennende – ikke minst for Norge. Tidlig i avstemningen gikk Norge opp i tet flere ganger, med Irland, Storbritannia og Sveits like i hælene. Den norske ledelsen kom overraskende på kommentator Leif Erik Forberg, som til slutt utbrøt: «Åh, nå ble det varmt her i boksen, mine damer og herrer!» 
Etter hvert falt Norge litt fra, blant annet på grunn av null poeng fra den danske og svenske juryen. I stedet utviklet det seg til en tett kamp mellom Storbritannia og vertslandet Irland. Da Malta skulle stemme som siste land, ledet Irland med elleve poeng. Etter hvert som Malta avga poeng, steg spenningen, og hverken Storbritannia eller Irland hadde fått poeng da Maltas tolver gjensto. Hadde Storbritannia fått den, ville britene ha vunnet med ett poeng. I stedet gikk Maltas tolver til Irland, som dermed vant komfortabelt med 23 poeng. Hjemmeseieren vakte ellevill begeistring blant publikum, som kvitterte med å synge «olé, olé, olé» før vinnerreprisen.