google/wiki40b huggingface dataset:
Concordia Seminary

Concordia Seminary ligger i Clayton, Missouri, en forstad på vestsiden av St. Louis. Institusjonens fremste mål er å utdanne pastorer, diakoner, misjonærer, prester og kirkeledere til Lutheran Church - Missouri Synod (LCMS). Dagens rektor ved skolen er pastor Dr. Dale Meyer.
Concordia Seminary er det eldste amerikanske lutherske presteseminaret, og et av de største i USA. Da det ble startet i 1839 lå presteseminaret i Perry County, Missouri. I 1849 ble det flyttet til Saint Louis, og i 1926 til sin nåværende campus. Concordia deler oppgaven med utdanning av prester til LCMS med Concordia Theological Seminary i Fort Wayne, Indiana.
Institusjonen i Saint Louis har blitt karakterisert som LCMS' «teoretiske» (dvs. akademiske) seminar, mens Concordia Theological Seminary i Fort Wayne ble karakterisert som det «praktiske» seminaret, men disse forskjellene har ikke lenger noen betydning. 
Seminaret blir sett på som teologisk konservativt siden det ikke tilbyr studieplass til kvinner som ønsker å bli prester, og også fokuserer på en historisk-grammatikalsk fortolkning av bibelen. 
Radiostasjonen KFUM-AM 850 har sitt studio og sender på campusen, og igjennom mange år ble radioprogrammet «Lutheran Hour» produsert her.

Seminex-kontroversen

Concordia Seminary ble kjent gjennom nasjonale amerikanske medier i 1974 når 45 av fakultetets 50 lærere, sammen med hoveddelen av studentene, sluttet for å starte en rivaliserende institusjon kjent som Seminex, eller «Concordia Seminary i eksil». Seminex-kontroversen ble forårsaket av at fakultetets rektor, John Tietjen, ble anklaget av den mer konservative synodepresidenten, Jacob Preus, for å tillate falsk lære. Mer spesifikt gikk anklagen på at Tietjen hadde tillatt undervisning i den historisk-kritisk metode i bibelfortolkningen, og at det ble lagt for sterk vekt på evangeliet på bekostning av hele Bibelens lære. Seminex ble aldri noen stor suksess, mest fordi de hadde problemer med å få prestestillinger til studentene sine. Seminex opplevd en stor nedgang på nye studenter gjennom 1970-årene. Den siste eksamensfesten i Saint Louis ble holdt i mai 1983. Seminex fortsatte å eksistere som en utdannelsesinstitusjon på LSTC campus i Chicago frem til 1987.
Gerov Pass

Gerov Pass (bulgarsk Геров проход, ‘Gerov Prohod’) er et pass på 400 moh i Friesland Ridge i Tangra Mountains på Livingston Island i Sør-Shetlandsøyane i Antarktis. Det ligger 1,6 km sør-sørøst for Pleven Saddle. Det grenser til Shumen Peak i øst-nordøst, og Gabrovo Knoll i vest-sørvest. Skaret danner en passasje mellom Charitybreen i nordvest og Tarnovo forlandsbre i sør. Det ble navngitt etter den bulgarske lingvisten Najden Gerov (1823–1900).
Blindern

Beliggenhet

Blindern grenser mot Vinderen i vest, Gaustadbekkdalen i nordvest og nord, Ullevål Hageby i nordøst og øst, området rundt Vestre Aker kirke i sørøst, Marienlyst i sør og Frøen i sørvest.
Noen av Blinderns grenser er sammenfallende med bydel Nordre Akers grenser mot andre bydeler. Dette gjelder mot Vinderen og Frøen (bydel Vestre Aker), samt Marienlyst og området til Vestre Aker Kirke (bydel St. Hanshaugen)
Litt mer spesifikt er Blindern avgrenset av den sydligste grenselinjen til bydel Vestre Aker/Nordre Aker, deretter Sognsvannsbanen fra Blindern stasjon til gaten Vestgrensa, deretter Vestgrensa til Sognsveien, og deretter grenselinjen til bydel St. Hanshaugen/Nordre Aker til tilbake til startpunktet.

Gammel historie

Navnet kommer fra gården Blindern som var en av Akers mange vin-gårder (gårder med navn som opprinnelig sluttet på -vin), og kan dermed dateres til de første århundrene av vår tidsregning. Deler av Blindern var bondeeid gjennom hele middelalderen. I nyere tid var Blindern-bøndene foregangsmenn for moderne gårdsdrift.

Som universitetsområde

Området er spesielt kjent for Universitetet i Oslo som ble flyttet hit like før andre verdenskrig, og navnet «Blindern» brukes ofte i dagligtalen som synonym for Universitetet i Oslo, i hvert fall for de delene av universitetet som ligger der. De fleste av universitetsfakultetene ligger på Blindern, mens juridisk fakultet ligger i sentrum, psykologisk institutt flyttet noe utenfor Blindern i 2002 og medisinsk institutt ligger ved Rikshospitalet på Gaustad.
Blindern Studenterhjem ble åpnet i 1925 og er et studenthjem med plass til over 220 studenter. Studenthjemmet ble bygget i nyklassisismens formspråk og tegnet av arkitekt Nicolai Beer. Bygningene ligger like ved Universitetet i Oslo og ble fredet av Riksantikvaren i 1997. «Villa Eika» var tidligere den såkalte husfarboligen til Blindern Studenterhjem, men huser nå blant annet Studentparlamentet på Universitetet i Oslo og Velferdstinget i Oslo og Akershus.
Cavite City

Cavite City er en by i Filippinene som ligger i provinsen Cavite i regionen CALABARZON. Den hadde 102 806 innbyggere ved folketellingen i 2015. 
Byen er inndelt i 84 smådistrikt, barangayer, hvorav samtlige er klassifisert som urbane.
Sebastià Juan Arbó

Tidlig liv

Han var født inn i en bondefamilie, og åtte år gammel flyttet Arbó med sine foreldre til Amposta. I 1927 flyttet han til Barcelona, hvor han begynte sin skrivekarriere som journalist for blant annet La Vanguardia og ABC.

Forfatterskap

I 1931 fikk Arbó utgitt sin første roman, L'futile combat (Den fåfengte kampen).
I 1932 utga han Terres de l'Ebre, hans mest kjente verk, en roman som beskriver situasjonen for bøndene i Ebro-deltaet, glemt og ydmyket, arbeider som de gjør i et hardt, utakknemlig og farlig landområde. Romanen omformer deres og samfunnets opplevelser til fiksjon. I 1933 utga Arbó Notes d'un estudiant que va morir boig og i 1935 Boig Camins de nit.
Etter borgerkrigen utga han ikke noe fiksjon før i 1947 da Tino Costa kom ut i katalanske og spanske versjoner. I 1946 hadde han gitt ut en biografi: Cervantes.
Fra 1948 skrev han bøker på spansk som Sobre las piedras grises (1948) som vant Nadalprisen for roman, og spesielt Martin Masks (1959). I siste delen av sitt forfatterskap vendte han tilbake til å utgi bøkene på katalansk: Narracions d'Delta (1965), L'espera (1968) og La Masia (1975).
Mount Norvegia

Mount Norvegia er et stort isdekt fjell i den australske kravsonen i Antarktis. Det rager 1 340 moh. og ligger 11 km nord for Mount Christensen i Enderby Land. Det ble kartlagt fra flyfoto tatt av ANARE (Australian National Antarctic Research Expeditions) i 1956 og 1957 og ble kalt opp etter det norske ekspedisjonsskipet «Norvegia», som seilte utenfor Enderby Land fra desember 1929 til januar 1930.
«Saga Oseberg»

Bygging og sjøsetting

Byggeplassen for det nye skipet var Lindahlplan utenfor Oseberg kulturhus i Tønsberg by. Byggingen foregikk, så langt det var praktisk mulig, med de materialer og håndverksteknikker som ble brukt da originalskipet ble bygd. Byggingen av skipet er basert på de nyeste oppmålinger og tolkinger av originalskipet. Det nye Osebergskipet skal bidra til gjøre Vestfold til et nordisk sentrum for formidling av vikingtiden, og det skal brukes til forskning om vikingskipene. 
Stiftelsen Nytt Osebergskip er basert på økonomisk støtte fra en lang rekke myndigheter, institusjoner, firmaer og privatpersoner. Faglig bygger man blant annet på den erfaring Vikingskipsmuseet i Roskilde har fått ved bygging og forvaltning av flere kopier av vikingskip. 
Kjølen ble strukket i 2011, og er hugget av et 150 år gammelt eiketre som ble felt på Jarlsberg hovedgård rett utenfor byen i 2010. Bordgangene ble hugd av eikestokker fra Danmark. Seilet på 90 kvadratmeter ble vevd i Tønsberg av ull fra utgangarsau fra Vestfold. Et spesielt trekk ved vikingskipene er at bandene (spantene) ikke er spikret fast, men er surret fast til bordgangene med lærreip i gjennomhullede klamper. Lærreipene lages av hvalbarder. Bandene lages av sjølvokst kroktømmer. 
Kopien av Osebergskipet ble sjøsatt 20. juni 2012, og døpt «Saga Oseberg». Kong Harald og dronning Sonja var til stede ved sjøsettingen.
Bis Enerji gasskraftverk

Bis Enerji gasskraftverk er et varmekraftverk i området Bursa i det nordvestre Tyrkia. Det har en installert produksjonskapasitet på 357 MW, fordelt på 1 blokk med 3+1 gassturbiner på 185 MW, én blokk med 2+1 turbiner på 124 MW, og én blokk på 48 MW, med utstyr levert av General Electric og Nooter.
Anlegget ble påbegynt omkring 1990 og stod ferdig i 2007. Brenselkilden er naturgass. Operatør er energiselskapet Bis Enerji Elektrik Uretim AS. Anlegget har blitt gradvist utvidet gjennom flere år.
Bryting under Sentralamerikanske og karibiske leker 1998

Bryting under Sentralamerikanske og karibiske leker 1998. Bryting var en av flere sporter i de attende sentralamerikanske og karibiske leker som ble arrangert i Maracaibo i Venezuela i perioden 8. til 22. august 1998. Det var sekstende gangen som bryting var med i lekene. Det ble konkurrert i åtte vektklasser i fristil og åtte i gresk-romersk stil for menn og i tre vektklasser i fristil for kvinner. Det var første gangen som kvinner deltok i bryting i de sentralamerikanske og karibiske leker. Cuba ble beste nasjon med seksten gullmedaljer foran Venezuela med tre.
Melodi Grand Prix 1971

Sendingen

Etter boikotten året før var Melodi Grand Prix tilbake med et rekordstort startfelt. Tolv bidrag ble framført av ulike artister akkompagnert av et eget orkester sammensatt for anledningen, dirigert av Egil Monn-Iversen. Halvparten av finalelåtene var sendt inn av spesielt inviterte låtskrivere, mens resten ble plukket ut blant 196 innsendte bidrag i NRKs åpne konkurranse. Juryen besto av Karin Krog, Kjell Halvorsen, Finn Eriksen og Rolv Wesenlund.
Programleder var Jan Voigt, og finalen ble arrangert i Studio 1 på NRK Marienlyst lørdag 20. februar. I løpet av 1960-tallet hadde det vært en økende kritikk og oppmerksomhet omkring konkurransen i Norge, noe også Voigt bemerket da han innledet med: «Da går vi løs på årets mest utskjelte tv-program.»  
Det var flere veteraner blant artistene, blant annet Odd Børre, Jan Høiland og Inger Jacobsen. Men en rekke unge kvinnelige artister gjorde sin debut i Melodi Grand Prix-sammenheng, blant annet barnestjernen Anita Hegerland, Gro Anita Schønn, Anne-Karine Strøm og en da ganske ukjent Hanne Krogh.  
Resultatet ble avgjort av 14 jurymedlemmer fra sju ulike landsdeler, og det var 15 år gamle Hanne Krogh som vant med «Lykken er», skrevet av veteranen Arne Bendiksen. Dette ble Bendiksens tredje Melodi Grand Prix-seier som låtskriver. I tillegg vant han som artist i 1964.

Hendelser

Finalen satte to aldersrekorder som står den dag i dag. Anita Hegerland er den yngste artisten som noensinne har deltatt i Melodi Grand Prix. Hun var ni år da konkurransen fant sted, men hun fylte ti år bare noen dager senere. Hanne Krogh er også den yngste vinneren av Melodi Grand Prix noen gang, bare 15 år gammel. De nåværende reglene sier at artistene må ha fylt 16 år. Om reglene ikke endres, vil Hegerland forbli den yngste deltakeren, og Krogh den yngste vinneren.
Dette var første gang at komponistene og tekstforfatterne var kjent før finalen. Tidligere hadde NRK holdt opphavsmennene hemmelig fram til resultatet var klart.
I dagene før finalen i Melodi Grand Prix hadde Hanne Krogh ligget syk med kraftig forkjølelse. Hun overvant imidlertid forkjølelsen og stilte på scenen uten problemer.  
Jurymedlemmene Sten Fredriksen og Liv Usterud ble plukket ut som Norges to dommere til den internasjonale finalen i Dublin 3. april 1971. Låtskriveren Arne Bendiksen debuterte som dirigent i den internasjonale finalen, siden Egil Monn-Iversen ikke hadde anledning til å reise til Dublin.
Bøverdalen

Bøverdalen er et dalføre i Lom kommune, oppkalt etter elva Bøvra. Dalføret begynner ved Bøverbreen og ender ved kommunesenteret Fossbergom. Fylkesvei 55 følger deler av Bøverdalen. I Bøverdalen er det flere turistattraksjoner, blant annet er utgangspunkt for turer til Galdhøpiggen i dalen. Bøverdalen sogn deler prest med Lom og Garmo sogn. Dalføret har også en barnehage og en nedlagt todelt skole, Odda skule. Dalføret har mange turiststeder, blant annet Røisheim og Elveseter.
Sagasøylen, laget av billedkunstneren Wilhelm Rasmussen, ble i 1992 reist ved Elveseter turisthotell i Leirdalen, som er en sidedal til Bøverdalen.
Den annen orientalske krise

Den annen orientalskw krise mellom 1839 og 1841 dreide seg om Det osmanske rikes stadig svakere maktposisjon i Midtøsten og Egypts fremvekst på den internasjonale scene, en andre konflikt med Muhammed Ali.

Forløp i Orienten

Det osmanske rikes sultan Mahmud II tapte Syria til Muhammed Ali under den første orientalske krise. Etter at prøyssiske offiserer hadde omorganisert den tyrkiske armé bestemte han seg for å ta tilbake Syria. Under kommando av Hafiz Pasha gikk tyrkerne i april 1839 over Eufrat, men den 24. juni beseiret Ibrahim Pasha invasjonshæren i slaget ved Nizeb. Åtte dager etter katastrofen døde Mahmud II. Hans admiral Ahmed Pasha seilte deretter til Alexandria og overleverte uten kamp hele sultanens flåte til Muhammed Ali. Osmanene hadde nå verken hær eller flåte og syntes altså å stå foran sin undergang. 
Ved traktaten i Hünkâr İskelesi i 1833 hadde Russland lovet å komma til tyrkarnes hjelp, men tsaren våget ikke å gripe inn på egen hånd. Han tok i stedet kontakt med Storbritannia og foreslo at de sammen skulle redde Det osmanske rike. Britiske marinesoldater besatte Aden på Den arabiske halvøy. Frankrike derimot tok parti for Egypt. Ved en diplomatisk aksjon ved siden av de øvrige stormaktene forsøkte Frankrikes rådspresident Adolphe Thiers å presse tyrkerne til å gi etter for Egypt. I stedet for at dette hendte møttes Storbritannia, Russland, Østerrike og Preussen i London och besluttet den 15. juli 1840 å forelegge Muhammed Ali et ultimatum med krav om umiddelbar evakuering av Syria, Kreta og Arabia. Da Muhammed Ali avvist dette i tillit til fransk hjelp bombarderte den britiske middelhavsflåte under admiral sir Robert Stopford Ibrahim Pashas syriske høykvarter i Beirut. Den 10. oktober 1840 inntok østerrikske og britiskw landstigningsstyrker byen. I november dukket Royal Navy opp utenfor Alexandria, och da gav Muhammed Ali opp. 
I februar 1841 sluttet sultanen og Muhammed Ali definitiv fred. Egypt tilbakeførte alle sine erobringer og Muhammed Ali ble til gjengjeld utnevnt til egyptisk vasallfyrste med arvelig verdighet. Den 13. juli undertegnet tyrkerne Dardanelletraktaten med fem europeiske stormakter om Dardanellenes internasjonalle status. Man bestemte at Dardanellene skulle være stengt for alle ikke-tyrkiske krigsfartøy. I Russland var man misfornøyd med traktaten.

Nervekrig i Europa

Ettersom fransmennene følte seg tilsidesatte i det diplomatiske spillet kom landet i krigsstemning. Thiers mobiliserte og den franske revolusjons gamle slagord om «Rhinen» og «de naturlige grenser» lød atter. Storbritannias utenriksminister lord Palmerston lot seg ikke skremme. Men i og med at stormaktene skred til verket med militære maktmiddel slo franskmennene til retrett. Frankrikes borgerskap våget tross alt ikke å ge seg på en europeisk storkonflikt. Den 21. oktober 1840 avskjediget kong Ludvig Filip Thiers. 
Nervekrigen hadde i Tyskland fremkalt en voldsom antifransk stemning, der den tok sig uttrykk i nye politiske sanger som «Die Wacht am Rhein» og «Deutschland, Deutschland, über alles».
Lucian Pulvermacher

Liv og virke

Earl Pulvermacher trådte denm 28. august 1942 inn i kapusinerordenen og ble presteviet 5. juni 1946 i Wisconsin. Da han ble ikledt i ordenen fikk han klosternavnet Lucian. Årene 1947–48 var pater Lucian i St. Francis-klosteret i Milwaukee. Fra 1948 til 1970 virket han som misjonær på Ryūkyū-øyene (Japan), og var så frem til 1976 i Australia. 
Etter sin hjemkomst fra Australia i januar 1976 kom p. Lucian til den overbevisning av at pavene Johannes XXIII og Paul VI ikke var rettmessige paver; den siste ekte pave var således pave Pius XII. Han var utilfreds med endringene som fulgte etter Annet Vatikankonsil og orienterte seg mot den katolske tradisjonalisme, men også der ble han desillusjonert og skuffet. Fra 1976 feiret han den tridentinske messe uten noen inkardinasjon i noe katolsk bispedømme, i privatkapeller rundt om i USA. 
Pulvermacher gjorde anspråk på bispeembede, men ble aldri ordinert til biskop. Den 24. oktober 1998 ble Pulvermacher per e-post valt til pave av enkelte lekmenn. De sendte sine e-poster til Kalispell i Montana. Pulvermacher hadde vært eneste kandidat ved valget, og offentliggjorde deretter på sin hjemmeside bilder som viser hvit røyk som stiger opp fra en kamin. 
Han døde den 30. november 2009.
Saint Paul Island (Alaska)

Dyre- og planteliv

Det kalde sjøvannet rundt Pribiloføyene er rikt på næringsstoffer, som gir føde til et av verdens mest produktive fiskeri, og som igjen tiltrekker seg hvaler, pelsseler, hvalross, sjøløver og sjøfugler. 
Øyene er levestedet til rundt halve bestanden av nordlig pelssel, og er ett av seks oppvekstområder i verden for arten.
Saint Paul er en av de viktigste områdene på den nordlige halvkulen for sjøfuglkolonier, og det er registrert over 248 fuglearter på øya. Av disse er blant annet krykkjer, rødfotkrykkjer, havhester, rødmaskeskarver, polarlomvi og horn- og topplunder vanlige arter. Av mer sjeldne arter er der blant annet observert brunissespurv, amerikasandlo og skifermåke og rødstrupe- og alaskasnipe.
Av landlevende pattedyr, er Probilof-polarreven stedegen for Pribilof-øyene, og har gener og kroppsbygning som skiller seg ut fra andre polarrever. Antallet rever har av ulike årsaker gått ned. Probilof-spissmus er vanlig og stedegen for Saint Paul. I 1911 ble det tatt 25 tamrein fra Russland til Saint Paul. Bestanden har vokst til flere hundre, og det gis tillatelse til jakt på dyrene.
Floraen på Saint Paul består i hovedsak av frodig gress, musøre, lav, bladmoser og en rekke ulike blomsterplanter. Det er ikke trær på øya.
Lucile Desmoulins

Bakgrunn

Anne-Lucile-Philippe Laridon Duplessis, som var hennes fiulle navn, var datter av Claude Etienne Laridon Duplessis og Anne Françoise Marie Boisdeveix. Dette var en velstående og borgerlig familie.

Revolusjonen

Foreldrene var patrioter og revolusjonære. Det mottok i sitt hus blant andre Maximilien de Robespierre, Jacques Pierre Brissot, Georges Danton und Desmoulins. Robespierre forsøkte å gjøre kur til Lucile, men hun foretrakk Desmoulins.
Hun giftet seg med Camille Desmoulins den 29. desember 1790. Under bryllupet i kirken St-Sulpice var Robespierre, Brissot und Jérôme Pétion de Villeneuve blant ekteskapsvitnene. Paret fikk en sønn, Horace Camille Desmoulins (født 6. juni 1792; død i juni 1825 i Haiti). Robespierre var gruuten dåpsfadder.
Forut for henrettelsen av hennes elskede mann den 5. april 1794 skrev Lucile Desmoulins petisjoner om nåde for ham til Robespierre, og der viste hun til deres vennskap. Under henrettelsen vendte hun seg mot folket og oppfordret dem høyt til å gjøre opprør mot regimet.
Hun ble raskt anklaget som anfører av et komplott for å befridd sin mann. Hun ble anklaget for «forræderi», dømt til døden, og ført til giljotinen og henrettet den 13. april 1794. Hun sa muns hun ventet på henrettelsen ha sagt: «De har myrdet den beste av menn. Hvis jeg ikke skulle ha hatet dem for dette, ville jeg ha velsignet dem for den tjeneste de har gjort mot mot meg på denne dag», og skal ha vært lykkelig over sin skjebne: «Send meg til min ektemann!»
Sønnen Horace Camille Desmoulins ble så tatt vare på av Luciles mor og søster. Han emigrerte til Haiti i 1817.

Senere omtale

Georg Büchner beskriver henne som heltinne i sitt drama Dantons Tod.
I 1978 kom TV-filmen La passion de Camille et Lucile Desmoulins med Claude Jade og Bernard Alane i hovedrollene.
Dionigi Tettamanzi

Bakgrunn

Dionigi Tettamanzi var sønn av Egidio og Giuditta Ciceri (1911-2012), og den første av tre barn. Han studerte ved presteseminarer i Seveso  og Venegono.

Prest

Han ble presteviet den 28. juni 1957 av erkebiskop Giovanni Battista Montini (som senere pave Paul VI), for erkebispedømmet Milano. deretter studerte han videre i Roma, ved det pavelige universitet Gregoriana,hvor han i 1966 tok doktorgraden i teologi med avhandlingen «Plikten til legfolkets apostolat» (Il dovere dell’apostolato dei laici).
I årene som fulgte underviste Tettamanzi i fundamentalteologi i mer enn 20 år ved en rekke forskjellige presteseminarer og høyskoler, men var også virksom i menighetssjelesorgen. Han forfattet også mange bøker, og var en hyppig bidragsyter til de katolske avisene  Avvenire og L'Osservatore Romano. Han stilte også opp på fjernsyn. Et av tyngdepunktene i hans engesjement var familiespørsmål.
I 1987 ble han rektor ved det pavelige Lombardusseminar.

Erkebiskop

I juli 1989 utnevnte pave Johannes Paul II Dionigi Tettamanzi til erkebiskop av Ancona-Osma. Bare to år etter fratrådte han, ble han utnevnt til generalsekretær for den italienske bispekonferanse (CEI), en oppgave som vanligvis innebærer at man ikke kan ha tid til å lede et bispedømme samtidig.
I 1995 ble han utnevnt til erkebiskop av Genova, og i juli 2002 til erkebiskop av Milano.

Kardinal

Han tilhørte kardinalskollegiet fra 1998, og ble utnevnt til medlem av kongregasjonen for prestene, for den katolske utdannelse og de orientalske kirker. I 2005 ble han ifølge mange presseberetninger regnet som papabile, og gikk for å være en av favorittene i forkant av konklavet.
Som reaksjon på den pavelige motu proprio Summorum Pontificum fra pabe Benedikt XVI fremholst kardinal Tettamanzi at dokumentet ikke hadde relevans for erkebispedømmet Milano idet det benytter den ambrosianske ritus, ikke den romerske ritus.
Den 20. mars 2008 urgav Tettamanzi med Pavestolens approbasjon det nye lectionaruum for den abrosianske ritus, til erstatning for den eksperimentelle utgave fra 1976.
Fra 24. juli 2012 til 20. juli 2013 var kardinal Tettamanzi apostolisk administrator av Vigevano. Han deltok i konklavet i mars 2013 som valgte pave Frans.
Ved pave Frans’ omorganisering av kongregasjonenes medlemmer i november/desember 2013 gikk kardinal Tettamanzi ut av Utdanningskongregasjonen (30. november).
ANSMET

ANSMET (ANtarctic Search for METeorites) er et program som leter etter meteoritter i den transantarktiske fjellkjede. ANSMET ble startet av Office of Polar Programs i National Science Foundation.
Programmet søker visuelt etter meteoritter på det store isfeltet. De har funnet en rekke kjente meteoritter fra månen og Mars, eksempelvis ALH84001.
Trigonophorus rothschildi

Utseende

En middelsstor (opptil 34 millimeter), avlang, mørkgrønn, blåfiolett eller kobberfarget gullbasse. Begge kjønn har et flatt, T-formet framspring i pannen (slektsnavnet betyr "trekant-bærer"), på sidene av dette med rundede lapper, og også et rundet framspring som går fra bakhodet forover. Kroppen er ganske fint punktert, uten tydelige punktstriper på dekkvingene. Beina er samme farge som kroppen.

Utbredelse

Arten lever på Taiwan.
Sopdet

Sopdet var i egyptisk mytologi guddommeliggjøringen av Sothis, en stjerne som ble betraktet av oldtidens egyptere for å være Sirius. Navnet Sopdet betyr (hun som er) skarp i det egyptiske språk, og det viser til Sirius' lysstyrke og det at den er den lyseste stjernen på nattehimmelen. I kunsten er hun avbildet som en kvinne med en femkantet stjerne på hodet.