Lavrion

Historie

I antikken ble det fjellrike landet i sørøstlige Attika kalt Laurion, men en deme (kommune) med dette navnet har aldri eksistert. Arkeologien har funnet gravfunn fra paleolittisk tid i området. De tidlig grekere oppdaget antagelig at fjellets berg inneholdt bortsett fra hvit marmor også et skinnende metall når det ble oppvarmet. Det kan ha vært tilfeldig, som fra skogbrann eller ved å benytte steinen under matlaging. De lærte deretter at gjenoppvarming av metallet i nærværet av annen assosiert stein, som sinkblende, gjorde det mulig å utvinne et meget skinnende metall, som sølv. Gruvedrift kom i gang på 2000-tallet f.Kr. i tidlig mykensk periode og sølv herfra havnet på Kreta, Santorini (en del av øygruppen Kykladene) og i oldtidens Egypt. På 500-tallet f.Kr. begynte det under den athenske statsmannen Peisistratos en systematisk utnyttelse av mineralressursene. På 400- og 300-tallet f.Kr. var det private entreprenører som var leietakere av staten, og hadde opp til 20 000 slaver i arbeid, hovedsakelig ikkegrekere.
Etter slaget ved Marathon overtalte statsmannen Themistokles athenerne til å vie den forventete inntekten fra en betydelig sølvåre som ble funnet en gang rundt 483 f.Kr. til å utvide den athenske flåten til 200 triremer (krigsskip) og la således grunnlaget for Athens marinemakt. Gruvene, som var statens eiendom, ble vanligvis utnyttet for en fast sum og en prosentandel av inntektene. En av de mest kjente forretningsmenn var den athenske strategos og statsmannen Nikias på 400-tallet f.Kr. hvor hans trakiske slave Sosia hadde oppsyn med slavearbeiderne. Mot slutten av 400-tallet falt produksjonen, delvis grunnet Spartas okkupasjon av byen Dekeleia. En gang rundt 104-100 f.Kr. var det opprør blant slavene, også det nærliggende Soúnion ble okkupert. Men gruvene var fortsatt i virksomhet, skjønt historikeren Strabon (død ca. 24 e.Kr.) nedtegner at på hans tid var de igjenmurt, og geografen Pausanias skriver på 100-tallet e.Kr. om gruvene som noe i fortiden.
Antikkens gruvedrift besto av sjakter og gallerier for utgravning av sølvmalm, og vaskebrett for konsentrering av malmen, noe som fortsatt kan bli sett flere steder. Det var tanker og beholdere for oppsamling av regnvann for vasking av malmen ettersom det var knapphet på tilgang på vann fra nærliggende elver.
Gruvedriften ble gjenopptatt i 1864 av et fransk selskap, og tidlig på 1900-tallet drevet av både franske og greske selskaper, men hovedsakelig for bly, mangan og kadmium. Befolkningen av den moderne byen Lavrio var i 1907 var 10 007 mennesker. Etter franskmennene trakk seg ut, trakk andre selskaper seg også ut og det ble generell fattigdom i regionen.
Det var ikke før i 1994 at det ble gjort forsøk på å snu forholdene med nye tiltak, særlig med tanke på reiseliv og turistvirksomhet. I forbindelse med Sommer-OL 2004 i Athen ble det gjort anstrengelser for å tilpasse Lavrio med de relativt velstående nabokommunene. Fortsatt arbeides det med å utvide havnen, vegforbindelser og avløp. På grunn av nærheten til flyplassen i Athen ligger Lavrio gunstig i forhold til utflukt til de greske øyene. Byens havn er derfor attraktiv for fergeforbindelser som avløsning for havnen i Pireus, og som base for yachter og lystbåter.

Fasiliteter

Eleftherios Venizelos internasjonale lufthavn ligger kun 35 km unna Lavrio, tilsvarende rundt 30 minutters kjøretur. Lavrio er tilknyttet Athen med bil ved motorvegen Lavrio/Sounio Leoforos og deretter motorvegen Attiki Odos. Denne reisen tar rundt en time. Mange velger å parkere bilen i Lavrio, parkere og ta toget til Athens jernbanestasjon Koropi og derfra ta metroen som går til sentrum av Athen.