Paul Botten-Hansen

Utdannelse

Den merkelige skoleholderen Hans Hansen Pillarviken, som var tremenning med far til Paul, skal ha noe av æren for ungguttens umettelige kunnskapstørst. Etter grunnleggende skolegang startet Botten-Hansen sitt yrkesaktive liv som krambodgutt på Lillehammer med å selge «svisker og rosiner», (slik han selv uttrykte det), for å få råd til å lese til examen artium og underkaste seg studier ved Universitetet i Christiania, men også for å kunne dyrke sine bibliofile interesser. Han ble imatrikulert i 1847, og underviste samtidig fra 1848 til 1851 på Gunder Kjøstads ortopediske instiututt i Wergelandsveien i Christiania. Her delte han også et "elendig Tagkammer" med forfatteren Aasmund Olavsson Vinje. Deres hybel er i humoristiske ordelag skildret av Marcus Thrane som adressering på en postsending:
«Dette Brev er til Paul Hansen, som boer i Doktor Kjølstads Gaard. Hans Værelset er kjendeligt derpaa, at det ene Vindu er stablet fuldt, af en uhyre Mængde gresselig domme Bøger, som ikke tjener til andet end at faa Lyset "udestenkt", saaat han aldrig faar Vorhærres Sol, jeg vil ikke snakke om Maanen, 'som skinner saa inderlig blæg.' hurra!» (Edvardsen 2003, s. 22).

Redaktøren og forfatteren

Vårsemesteret 1850 tok Botten-Hansen «Anden Examen», men valgte fra nå av å vie seg fullt ut til litterære sysler. Sammen med Henrik Ibsen og Vinje startet han i 1851 et litterært tidsskrift som i begynnelsen utkom navnløst. Bladet ble gjerne omtalt som "Manden" etter ulike tittelvignetter, som Ibsen hadde tegnet av en lang, hengslet redaktør i ferd med å bringe trykksaken ut til leserne: «Manden» løper ut i verden med bladene under armen, rir dem ut på hesteryggen, opptrer som repporter ved debatter i Stortinget, eller sitter i redaksjonen travelt opptatt med å forfatte artikler. Senere ble bladet døpt Andhrimner etter kokken i Valhall. Botten-Hansen var hovedredaktør. Ikke minst ble han en betydningsfull venn, forsvarer og inspirasjonskilde for Ibsen.
Botten-Hansen hadde selv ambisjoner om å bli forfatter. En av føljetongene hans i Andhrimner, Huldrebryllupet, ble også utgitt i bokform. Her gjør han bruk av de tre kameratene som modeller for fortellingens gjennomgangsfigurer. Men Huldrebryllupet (1851) hadde nok knapt fått noen plass i litteraturhistorien hadde det ikke vært for at flere av temaene og figurene ble tatt opp igjen og kommentert av Ibsen i Peer Gynt (1867).

Hollenderkretsen og boksamleren

Etter at Andhrimner gikk inn høsten 1851, ble Botten-Hansen satt til å redigere Illustreret Nyhedsblad, som utkom fra 1851 til 1866. Det lyktes ham å få noen av samtidens fremste forskere og skribenter til å bidra, både renommerte personer som Peter Christen Asbjørnsen og Peter Andreas Munch og unge lovende litterater som Henrik Ibsen. Fra tidlig i 1850-årene samlet det seg også en krets av intellektuelle i Botten-Hansens stuer i Rådhusgaten 15. Leiligheten lå i tredje etasje og hadde vinduer som vendte ut Kongens gate. Kjernemedlemmene som kalte seg Det lærde Holland.
Gårdeieren, kjøpmann Niels Haslund, var en godslig, gammel gubbe med butikk i første etasje, som villig tok imot redaksjonelt stoff for Illustreret Nyhedsblad. Hva som ble levert Nyhedsbladt ble vellig tatt vare på bak disken når redaktøren selv var fraværende. Imidlertid var det noen borgere som for spøk klarte å innbille kjøpmannen, at bygningen ville ta synke under tyngden av alle Botten-Hansens bøker. Dermed kom Haslund og Botten-Hansen i et noe anstrengt forhold til hverandre. Historikeren Ludvig Daae, som tilhørte hollenderkretsen, forteller:
’’Denne Husvært saa surt til Hansens Bibliothek, da man havde gjort ham vis paa, at den tunge Bogmasse maaske bragte den gamle Gaard til at synke, og Hansen truedes ofte med Opsigelse, ja maatte for at undgaa den love ikke at kjøbe flere Bøger (!), hvorfor han stundom indsmuglede sine nye Bogkasser paa Tider, da Værten ikke kunde iagttage det." (Daae 1888, s. 339f.)
Alt ute på gangen møttes de besøkende av et større parti bøker, (sannsynligvis litteratur av noe mindre verdi), og innenfor var der reoler over alt;
’’selv Sengen var saaledes indesluttet af saadanne, at der fremkom en bibliothekarisk Alkove. Man forbausedes ved de ofte fortrinlige Exemplarer paa Skrivpapir og Velin. (…). Hvad var her ikke at lære og iagttage for den, som havde Sands derfor!’’ (Daae 1888, s. 340.)
I 1856 begynte Botten-Hansen som assistent i Riksarkivet. Fra 1864 var han leder for Universitetsbiblioteket i Christiania (Oslo). Under det nordiske studentmøtet i 1869 pådro han seg lungebetennelse etter å ha vist en del av de fremmede gjestene rundt i biblioteket, som fremdeles var fuktig etter storrengjøring. Legene trodde allerede han var på bedringens vei da han plutselig om morgenen 7. juli ble funnet død i sin seng på Rikshospitalet.
Botten-Hansen var en av Norges største bibliofiler. Han etterlot seg en betydelig privat boksamling på hele 12 000 bind, som skal ha vært den største som til da hadde eksistert i Norge. Originalmanuskriptene ble solgt til Riksarkivet, hvor Paul Botten-Hansens privat arkiv (pk. 17) utgjør tre rikholdige esker. De fleste av bøkene i hans bokhyller kom i 1872 til å danne grunnlaget for Bergen Offentlige Bibliotek.

Slekt og etterslekt

Paul Botten-Hansen var i 1861 blitt gift med Johanne Evine Karine Elisabeth Sang (født 27. februar 1833, død 19. oktober 1917). Hun ble til daglig kalt Hanna og var datter av soknepresten til Romedal, Ole Christian Sang, og hans andre hustru, Petronelle Elisabeth Kreutz. Paul og Hanna fikk tre barn; Sigrid (f. 1862), Paul (1864–1948), som ble lektor ved gymnasiet i Molde og Johanna (1868–1941). Johanna ble også utdannet lærer fra Hartvig Nissens pikeskole, og ble lærer i Svelvik og på pikeskolen i Halden. I en kortere periode jobbet hun som lærer i Tyskland. Johanna endte opp som lærer ved Bolteløkka skole i Oslo, og jobbet der frem til hun ble pensjonist i 1928.