Den nordisk-katolske kirke

Bakgrunn

Den nordisk-katolske kirke (DNKK) ble stiftet i 1999 som et misjonsdistrikt under Polish National Catholic Church (PNCC) i USA og Canada. Etableringen fant sted på bakgrunn av forutgående læresamtaler i USA og Norge mellom PNCCs biskoper og et miljø av høykirkelige lutheranere som reagerte på utviklingen i de nordiske statskirkene i den siste del av 1900-tallet, særlig den politiske styringen av kirkene i teologiske spørsmål. Som en kirke med vestlig ritus og ortodoks teologi, befinner PNCC seg i skjæringspunktet mellom vestlig og østlig kirkeliv.

Aktuell status

I 2000 ble Den nordisk-katolske kirke formelt godkjent som kirkesamfunn i Norge, og senere også omfattet av den statlige tilskuddsordning for trossamfunn og skatteetatens gavefradragsordning. I 2014 ble kirken opptatt som medlem av Norges Kristne Råd.
Siden 2011 er Den nordisk-katolske organisert som ett bispedømme under ledelse av biskop Roald Nikolai Flemestad. Kirken har menigheter og fellesskap i Norge, Sverige, Tyskland, Ungarn, Frankrike, England, Italia og begynnende virksomhet i Spania.
I 2015 gikk samfunnet gjennom en turbulent periode i Norge og Sverige. Rundt halvparten av prestene og diakonene forlot gruppen og gikk over til andre samfunn, fremst den katolske kirke og ulike ortodokse jurisdiksjoner.

Scranton-unionen

Den nordisk-katolske kirke er en datterkirke til Polish National Catholic Church. PNCC ble stiftet av polske immigranter i en turbulent tid i amerikansk katolisisme. Fra 1988 har en begynnende forsoning funnet sted som en følge av direkte initiativ fra pave Johannes Paul II, blant annet i brev av 4. februar 1992 til PNCCs daværende Prime Bishop. Man deler derfor de pastorale sakramentene med den romersk-katolske kirke. Den romersk-katolske kirke anerkjenner PNCCs embede og sakramentsforvaltning som gyldig på linje med de orientalske kirkene.
PNCC var medlem i den gammelkatolske Utrecht-unionen fra 1907 frem til 2003 da kirken ble ekskludert på grunn av motstanden mot kvinnelige prester og samkjønnet ekteskap. PNCC og DNKK fastholder således opprinnelige gammelkatolske lære, for eksempel kritikken av Maria-dogmene og dogmet om pavens ufeilbarlighet fra 1870 som førte til Utrecht-erklæringen av 1889. For å ivareta den klassiske gammelkatolske læretradisjon, opprettet PNCC i 2008 en ny gammelkatolsk union på basis av Scranton-erklæringen som viderefører Utrecht-erklæringen i en ny kontekst. Erklæringen fastholder forpliktelsen til å holde i hevd kirkens historiske overlevering og slutter seg til kirkefaderen Vincent av Lérins' trosregel: «Kun det er sant katolsk som er trodd av alle, på alle steder og til alle tider».
Scranton-unionen ble operativ i forbindelse med konsekrasjonen av biskop Roald Nikolai Flemestad i 2011, da Den nordisk-katolske kirke ble opptatt som medlemskirke i unionen ved siden av PNCC. Kirken er således en autokefal katolsk kirke innenfor rammen av Scranton-unionen. Scranton-unionens gammelkatolske identitet består i at kirkene anvender vestlig ritus men bygger læremessig på østlig teologi, slik det kommer til uttrykk i den formelle lærekonsensus mellom de gammelkatolske kirkene og de kalkedonensiske patriarkatene.

Organisasjon i Skandinavia og Europa for øvrig

I Norge er fellesskapene geografisk inndelt i to prostier, Selje prosti med menigheter i Bergen, Trondheim og Ålesund og Viken prosti, med menigheter i Oslo og Fredrikstad. Virksomheten i Sverige er organisert som et erkediakonat. Det ledes av en biskopsvikar og har etablerte fellesskap i Stockholm og Karlskrona. Samfunnet har 95 registrerte medlemmer i Norge.
I de øvrige europeiske land er fellesskapene organisert som administrasjoner under biskopen og vanligvis ledet av en generalvikar. Innenfor den tyske administrasjon er det også et ekumenisk cistersienserkloster i Port Royal-ordenen med moderhus i Kaufbeuren og filiatur i Ebenweiler i (Baden-Württemberg). Klosteret har nylig fått en forgrening til Karlskrona.