google/wiki40b huggingface dataset:
Kéköldi indianske territorium

Kéköldi indianske territorium er et territorium for bribri-folket i Costa Rica. Det befinner seg ved bygda Hone Creek i kantonen Talamanca ved den karibiske kysten, bare noen kilometer fra strandbyen Puerto Viejo. Territoriet ble oppretta i 1977, og har om lag 210 innbyggere fordelt på rundt 60 km².
Navnet Kéköldi kommer av navnet på den største elva som renner gjennom territoriet. På spansk heter den Cocles.
Storvassdammen

Storvassdammen er en steinfyllingsdam med tetningskjerne av asfalt. Den ligg i Bykle kommune.Den demmer opp Storvatn-delen av Blåsjø mot sørøst. Med et volum på 9,7 mill. m³ er dette den største fyllingsdammen i Norge. Damkronen er 1,4 km lang, og på det høyeste er den 90 meter høy. Den største bredden i bunnen er på 300 meter. Dammen var opprinnelig planlagt med en tetningskjerne av morene, men på grunn av 40 kilometers avstand til forekomsten ved Sandsavatnet ble den erstattet med en kjerne av asfaltbetong. Denne er skråstilt, og smalner i bredde fra 80 cm i bunn til 50 cm på toppen. Sør for dammen ligger Stavanger Turistforenings hytte Storsteinen i en smal korridor mellom Blåsjø og Svartevatn-magasinet.
Arne Tumyr

Arbeid

Arne Tumyr begynte som journalistlærling i avisa Nordlands Framtid i Bodø i 1956. Han var redaksjonssekretær i Sunnmøre Arbeideravis og seinere journalist i Bergens Arbeiderblad. I 1970 ble han ansatt som redaktør i Larvik-avisa Nybrott og hadde den stillingen til den ble lagt ned i 1984. Deretter ble han redaktør i avisa Sørlandet.
Tumyr dannet Human-Etisk Forbunds bergensavdeling i 1967. Han ble siden fylkesleder for Human-Etisk Forbund (HEF) i Vest-Agder. Han trakk seg fra denne stillingen etter det invandringskritiske leserinnlegget «Stopp islamiseringen av Norge» i Fædrelandsvennen i 1999. 
Tumyr skrev mens han var fylkesleder i HEF to leserinnlegg hvor han uttrykte sterk støtte til Øystein Hedstrøm og Vidar Kleppe. Han sammenlignet der islam med nazismen, og mente at «Hedstrøm og Kleppe vil om 100 år fremstå som lysende enere – fordi de advarte mot en slik politisk kult».
Styreleder Brit Nustad i HEF uttalte at Tumyrs meninger «oser av menneskeforakt og spiller på fremmedfrykt og rasisme». Tumyr gikk til sak, og i 2005 ble HEF dømt for ærekrenkelser og til å betale oppreisning.
Arne Tumyr var lenge medlem av Det norske Arbeiderparti, men skiftet til Fremskrittspartiet og var en periode leder for lokallaget i Kristiansand. Han er i dag ikke medlem av noe politisk parti, men var i fra 2007 til årsmøtet i 2014 formann for Stopp islamiseringen av Norge (SIAN). 
Tumyr har også skrevet debattbøkene Knut Hamsun og hans kors (utgitt på Norgesforlaget 1996) og Vardene brenner! (Kolofon forlag 2008). Ifølge forlagets omtale tas det i Vardene brenner! «et oppgjør med jødedommen, kristendommen og islam», og islam omtales som et «totalitært system».

Breivik-saken

I forbindelse med rettssaken mot terroristen Anders Behring Breivik våren 2012 sa Arne Tumyr i flere intervjuer at han tok avstand fra Breiviks handlinger og ideologi, men sluttet seg til enkelte av hans islamkritiske utspill, for eksempel at «islam er en trussel mot det europeiske og norske samfunn».
Border Gateway Protocol

Border Gateway Protocol (BGP) er en rutingprotokoll som blant annet benyttes i kjernen av Internett. Rent funksjonelt så setter den opp en tabell over IP-nettverk eller «prefixer» som spesifiserer nåbarheten mellom autonome systemer (AS). Protokollen er beskrevet som en path vector-protokoll. BGP bruker ikke vanlige IGP-verdier, men benytter trafikkbaner, nettverkspolitikk og/eller regelsett.
Altan (band)

Altan er en irsk folkemusikkgruppe som ble dannet i County Donegal i 1987.

Historie

Gruppa ble dannet av ekteparet Frankie Kennedy (fløyte) og Mairéad Ní Mhaonaigh (vokal og fele) etter at de hadde spilt inn to album under eget navn: Ceol Aduaidh (1983), en samling irskspråklige sanger og jigs og reels fra Ulster. Med på plata var Eithne Ní Bhraonáin, en så langt ukjent musiker som i likhet med Mhaonaigh kom fra Gaoth Dobhair, County Donegal. Hun ble senere kjent som Enya. Dessuten et album de kalte Altan som også bouzoukispilleren Ciarán Curran og gitaristen Mark Kelly deltok på. De to sistnevnte ble med da gruppa ble permanent i 1987.
Musikalsk holder Altan seg relativt nær røttene ved å spille i up-tempo County Donegal tradisjon. Andre kjennetegn er Mairéad Ní Mhaonaighs lyse, og Dáithí Sproules' innsmigrende stemme.
P.G. Wodehouse

Biografi

Wodehouse er kanskje mest kjent for den lange serien om den udugelige overklasseynglingen Bertie Wooster og hans betjent Jeeves. Wodehouse skrev 11 romaner og flere noveller om dette paret. Han var enormt populær i løpet av en karriere som varte mer enn sytti år. Til tross for politisk og sosial uro i løpet av hans liv, store deler av det tilbrakte han i Frankrike og USA, var hans hovedemner fra tiden før og umiddelbart etter den første verdenskrig i de øverste samfunnslag i England, noe som reflekterte hans fødsel, utdannelse og første karriere som skribent. Han er anerkjent som mesterlig stilist av engelsk prosa, og ble beundret av både samtidige som Hilaire Belloc, Evelyn Waugh og Rudyard Kipling, og av senere forfattere som Christopher Hitchens, Stephen Fry, Douglas Adams, J. K. Rowling, og John Le Carré.
Wodehouse tilbrakte de siste tiårene av sitt liv i USA og ble amerikansk statsborger i 1955, hovedsakelig grunnet de kontroverser som oppsto etter at han laget fem muntre radiosendinger fra det nasjonalsosialistiske Tyskland under den andre verdenskrig etter at han hadde blitt internert av tyskerne for et år. Spekulasjoner etter radiosendingene førte til beskyldninger om samarbeid og også forræderi, og noen biblioteker forbød hans bøker. Selv om en undersøkelse fra det britiske etterretningsvesenet MI5 frikjente ham for slik kriminalitet, vendte han aldri tilbake til England.

Dramatiseringer

Fortellinger om Wooster og Jeeves er dramatisert flere ganger; bl.a. av BBC radio på 1960–70-tallet og i 2006. Radioteatrets serie med Per Theodor Haugen og Gisle Straume gikk på NRK omkring 1970. TV-serien Jeeves and Wooster (1990–93), med Hugh Laurie og Stephen Fry, har også vært vist på norsk TV.
Exultetrull

Exultetruller er skriftruller fra Middelalderen med tekst og melodi til påskelovsangen, Exultet.

Herkomst

Exultetrullene fra det sørlige Italia er blitt til mellom 900-tallet og 1200-tallet. Som den eldste bevarte anses Codex Vat. Lat. 9820, som ble til i Benevento antagelig mellom 985 og 987. Rullene ble skrevet og illustrert i benediktinernes klostre; særlig fra Montecassino. Egentlig er de anakronistiske i utforming, for tiden etter slutten av 300-tallet ble ikke lenger bøker skrevet i skriftrullers form, men som codices. En codex var på mange vis mer praktisk, og bedre egnet til å tradere kulturarv i nedskrevet form. 
Til forskjell fra toraruller blir exultetruller ikke lest fra høyre mot venstre, men ovenfra og nedover mens den rulles ut over ambo (lesepulten). Disse rullene kunne dermed lages som en enhet. De gir også en bedre mulighet enn codexformen å organisere etter det teologisk foranstående og etterfølgende. Bilder illustrerer teksten. disse bildene er slik at de er synlige til rett tid for dem som lytter, og det er da slik at bildene er opp-ned, slik at den som synger ruller seg fordi et opp-ned bilde, som blir synlig til rett tid foran ambo og rett presentert, mens den relevante tilhørende tekst foredras.

Tekst og melodi

De søritalienske rullene kjenner to forskjellige melodiske versjoner av påskelovsangen, den gallikanske og den beneventanske. Teekster og melodier er tildels svært forskjellige.
Guillermo Varela

Landslaget

Han ble tatt ut i Uruguays tropp til VM i fotball 2018 i Russland.
Linyphia hortensis

Utseende

Linyphia hortensis er en liten edderkopp. Kroppen er todelt i en bakkropp (abdomen) og en forkropp (prosoma eller cephalothorax). Forkroppen er bredt oval, litt flat og forholdsvis liten. Bakkroppen hos hunnen er stor og kuleformet. Avstanden fra det fremste øyet til hodets fremkant er forholdsvis stor, mye mer enn to ganger øyets diameter.
Artene i denne slekten er ganske like hverandre, samtidig som de kan være fargevariable av utseende. For sikker artsbestemmelse kreves ofte nærmere undersøkelse av de kjønnsmodne edderkoppens genitalier, hos hunner epigynet og hos hanner pedipalpenes siste ledd.

Levevis

Linyphia hortensis er predatore og bygger små teppelignende fangstnett, disse har flere «etasjer» med tallrike silketråder som går på kryss og tvers. Edderkoppen henger vaktsomt, oppned (med buken opp), litt høyt i fangsnettet. De er hurtige edderkopper og tar straks et eventuelt byttedyr. Om de blir forstyrret klatrer eller slipper de seg ned fra nettet.
Kjønnsmodne hanner bygger sjeldent fangstnett, men vandrer vanligvis rundt på leting etter en hunn. De lever vanligvis ikke lenge etter en parring.
.577/450 Martini-Henry

Utvikling

En av grunnen til at den ellers solide og driftssikre Snider-Enfield skulle fases ut var at kaliberet var for stort til at geværet var effektivt ut over noen få hundre meter. Ved å ta en Snider-patron og snevre inn overdelen til en flaskehalspatron med kaliber .45 (11,6 mm), fikk man en patron med omtrent samme kruttmengde, men lettere og lengre prosjektil. Resultatet var at prosjektilet forlot løpet med mye høyere hastighet og derved flatere kulebane med lengre point blank-område og høyere gjennomslagsevne.

Problemer med foliepatronene

De første patronene var laget av messingfolie som var mer eller mindre jevnt krøllet sammen i for å forme flaskehalsen på patronen. Folien var limt fast til en base av jern med en Boxer-type tennhette, og prosjektilet hadde et par runder med vokset papir rundt den sylindriske delen av kroppen. Patronen ble stadig forbedret gjennom hele tiden den var i tjeneste. Messingfolien ble lett bulkete, og etter en mislykket ekspedisjon under Mahdistopprøret i 1885 kom det klager på at den kunne brenne seg fast i kammeret og batronbasen slåes løs, slik at våpenet ble ubrukelig. Det mekaniske Nordenfelt maskingevær var den eneste maskingeværmekanismen som ikke hadde problemer med foliepatronene. Nyere patroner ble trukket slik som moderne patroner, slik at de også fungerte bedre i de nokså temperamentsfulle gatlingene.

Varianter

Nye varianter av patronen ble stadig utviklet. Martini-Henry veide ikke mer enn 3,6 kilo, og rekylen fra det store .45-prosjektilet var påtagelig. Karabinutgavene av geværet fikk en egen patronvariant med mindre krutt og lettere prosjektil, og denne ble populær også i de lange geværene. For å bøte på lavere kruttmengde ble det eksperimentert med lavere kaliber og letter prosjektil, både ved å legge en tykkere papirforing rundt kulen og ved å gå ned i kaliber på løpet. Fra 1886 ble det laget nye Martini-Henry-geværer for patroner med .402 (10,21 mm) prosjektiler, men disse ble aldri innført og alle geværene ble senere kamret om til .577/450 Martini-Henry.
På 1880-tallet begynte britene å eksperimentere med enda mindre kaliber og sammenpresset svartkrutt som gav høyere trykk og hastighet. Resultatet av eksperimentene var en patron med 7,7 mm prosjektil og en kortere og slankere kropp enn den gamle Martini-ammunisjonen. Denne ble kalt .303 British, og krevde bytte av eksisterende løp. De nye riflene ble kalt Martini-Metford. En ny repeterrifle, Lee-Metford ble introdusert i 1888 til den nye ammunisjonen.
Selv om de gamle Martini-Henry ble faset ut til fordel for nye repetervåpen, ble noe av dem fortsatt brukt i 2. linjetjeneste, og nye patroner ble stadig utviklet. En røyksvak utgave kalt .577/450 Kynoch ble produsert helt ut på 1950-tallet. Det ble også produsert hagle-utgaver og en sporlys-versjon til bruk mot tyske luftskip under første verdenskrig.
Den fattige og den rike

«Den fattige og den rike» er et skillingstrykk av ukjent opprinnelse. Alf Prøysen samlet denne inn på 1950-tallet til sin visespalte i «Magasinet for alle», og den er også tatt med i samlingen De gamle visene med Alf Prøysen, utgitt på Forlaget For Alle i 1972. Viseteksten kan spores tilbake til Tyskland og Nederland på 1400-tallet, og det finnes også nedtegnelser fra 1500-tallet, med nokså lik tekst som denne. Når det gjelder melodien, er det bevart flere ulike melodier, de eldste fra 1500-tallet. Visa har vært sunget i Danmark på 1500-tallet, og finnes i visebøker fra denne perioden. Den har også vært brukt som sanglek. I Sverige er de eldste beleggene fra 1800-tallets begynnelse.

Teksten

1.Der ginge to piker alt nede ved en strand

for at plukke de blomster så skjønne,

den ene hun var nå så hjertelig glad

den andre hun var så bedrøvet.
2.Den rike hun sagde til den fattige så

o hvorfor er du blevet så bedrøvet,

o si meg har du mistet din far eller mor

eller haver du mistet din ære.
3.Nei jeg har ikke mistet min fader eller mor

og gud han beskytter min ære,

men jeg sørger aller mest for den fagre ungersvend

som vi begge to holder så kjære.
4.Og ungersvenden sto ikke så langt der i fra

og hørte på begge deres tale,

O Gud o store Gud som i det høye bor

si hvem av disse to skal jeg tage.
5.Tager jeg nu den som rikdommen har

og later den fattige bort fare,

da kommer hun at gråte i alle sine dager

og felle så modige tårer.
6.Og ungersvenden gikk da litt lenger frem

så tok han den fattige ved hånden,

og jeg skal være din og du skal være min,

vi skal leve lykkelig til sammen.
7.Å ungersvend, å ungersvend hva tenker du på

som tager den fattige ved hånden,

nei tag du heller meg som rikdommen har

og lader den fattige bort fare.
8.Nei rikdommen er blott et lån ut av Gud

men fattigdommen er en belønning,

thi den som penger har han er nå sjelden glad

den fattige fornøyer seg med lite.
9.Og eplet det henger jo aldri så høyt

det må jo til jorden ned falle.

Thi bliver man forlatt av sin hulde hjertevenn

så bliver man forlatt av dem alle.
Leangsfjorden

Leangsfjorden er en liten fjordarm av Åsenfjorden i Levanger kommune i Trøndelag. Fjorden har innløp mellom Tørøya i vest og Hesthåggånebben i øst og strekker seg 1,5 kilometer nordøstover til grenda Leangan, som den er oppkalt etter. På den andre siden av Hesthåggånebben går Hoplafjorden østover. Vest for Tørøya ligger Sunndalsfjorden. Den indre delen av Leangsfjorden er delt i to viker av halvøya Litløya.
Fylkesvei 753 går langs nordsiden av fjorden.
García Ramírez av Navarra

García VI Ramírez (baskisk: Gartzia Berrezarlea, spansk: García el Restaurador; født ca 1112, død 21. november 1150 i Lorca i Navarra) var konge av Navarra mellom årene 1132 og 1150. Han er mest kjent for at han gjenvant Navarras uavhengighet, etter at landet i de forutgående 58 år hadde tilhørt Aragón.

Bakgrunn

García VIs mor Cristina Rodríguez Díaz de Vivar var datter av Rodrigo Díaz, som var bedre kjent som El Cid. Garcías far, Ramiro Sánchez, var sønnesønn til García V av Navarra.

Konge

Etter Alfonso Is død var det stor uenighet om hvem som skulle etterfølge ham. García klarte å ta tilbake Navarra fra sine nevøer i Aragón, og han ble valgt av Navarras biskop og landets adelsmenn til Navarras konge i Pamplona. Men dette var tvert imot hva Alfonso hadde skrevet i sitt testamente. Han ville att hans bror Ramiro skulle ha både Aragón og Navarra. Ramiro ble konge over Aragón, men han motsatte seg Garcías krav på Navarras trone. Men ettersom både biskopen og Navarras adelsmenn hadde godkjent García som konge. gikk Ramiro motvillig med på dettr. 
Klimaet mellom de to landene var mildt sagt kjølig til år 1135 da García og Ramiro inngikk en adopsjonspakt der Ramiro adopterte García som sin sønn.
I mai 1135 ble García vasall til Alfonso VII av Kastilla mot løfte om beskyttlse mot eventuelle fiender som skulle true Navarra.
En eller annen gang etter  år 1130 giftet García seg med Marguerite de l'Aigle, og hun fødte ham en sønn og arving, Sancho. De fikk også to døtre som giftet seg med hver sin konge. Den eldste datteren Blanca giftet seg med Sancho III av Kastilla og den yngre datteren, Margaret, giftet seg med William I av Sicilia. Men Garcías ekteskap var vaklende; hans hustru Marguerite, hadde mange elskere, og da hun fødtee sin andre sønn Rodrigo, nektet García å erkjenne gutten som sin. 
Den 24. juni 1144 giftet García seg på nytt med Urraca som var un oekte datter til Alfonso VII av Kastilla for å styrke båndene mellom dem.
I år 1136 ble García beordret av Alfonso VII til å overdra Rioja til Kastilla. Men García nektet, og han allierte seg med Alfonso I av Portugal og konfronterte Alfonso VII. Freden ble gjenopprettet mellom år 1139 og 1140, og Alfonso VII betraktet ham heretter som en alliert i stedet for en vasall.
García døde den 21. november 1150 i Lorca, og ble begravd i katedralen, Santa Maria, i Pamplona. García ble etterfulft av sin eldste sønn Sancho VI av Navarra
Stockfoto

Stockfoto, arkivfoto eller «kjøpebilder» er fotografier og videoer lisensiert for spesifikke bruksområder. Lisensene selges vanligvis av et bildebyrå. Begrepet «stock» er engelsk og har flere betydninger, men kan i dette tilfelles oversettes med «rå», således som «råbilder». Uttrykket «in stock» brukes i varehandelen om det som hører inn under den faste varebeholdningen og på norsk vanligvis oversatt med hyllevare i motsetning til spesialbestilling/målsøm.
Disse bildene brukes til å dekke behovene til produsenter av trykksaker som mangler særskilt bilder, er i tidsnød, eller av kostnadsårsaker velger ikke å benytte egen fotograf, men kjøper et generelt eller et spesifikt bilde. Sammen med bildet følges det med en lisens til å benytte seg av bildet en eller flere ganger. I de fleste tilfeller blir dette ofte gjort til en betydelig lavere kostnad. Billedmaterialet kan være fra spesielle geografiske områder, eller kan involvere modeller og være produsert i studio. Med modellene framstilles et bredt utvalg fotoer som kan inneholde fagfolk, stereotyper, uttrykke ulike følelser og lignende. 
For kunden kan det være hensiktsmessig å kunne velge et generelt illustrasjonsbilde fra et billedbibliotek på mange tusen bilder innenfor ulike kategorier framfor å måtte å bruke tid og ressurser på å framstille disse bildene selv. En av de største leverandører for fototjenester i Skandinavia har en digital base på over tolv millioner bilder, fra historiske bilder til illustrasjonsbilder og nyhetsbilder. Byrået har bilder fra inn- og utland, men kan også påta seg fotografering på oppdrag for kunde.
Det finnes en rekke kommersielle leverandører av lisensiert bilder i Norge og i utlandet. De fleste er tilgjengelige over internett. I Norge finnes blant annet fotobyrået Scanpix. Det finnes også nettsted som kun fokuserer på et geografisk område. Et eksempel på geografisk avgrensing i denne bransjen er Freestocks som kun leverer bilder og videoer fra Norge. Blant de store internasjonale leverandørene er blant annet Colourbox og iStockPhoto som selger fotomateriale fra hele verden.
Det finnes også nettsteder som tilbyr bilder uten betaling og med en lisens som gjør at man kan benytte bildene i egen produksjon. I uansett tilfelle om bildet kjøpes eller ikke, er det viktig å sette seg inn i hva lisensen for bruken av bildet dekker og ikke dekker.
Domaine de Boingnères

Domaine de Boingnères er et armagnachus. De ligger utenfor Le Frêche i departementet Landes. Den ligger i Armagnacregionen Bas-Armagnac. Eiendommen eies av familien Lafitte.

Historie

Huset ble etablert i 1807. Léon Lafitte overtok eiendommen i 1953, da hans svigerfar døde. Samme år kjøpte han også mer vinmarker fra naboeiendommen. Léon lafitte drev gården, og var også ordfører i byen Labastide i 18 år. 
Léon Lafitte startet med produksjon av armagnac på flasker, og fikk innpass hos mange restauranter. På slutten av 1950-tallet samlet han produksjonen omkring 3 druetyper, som han kalte "Cépages Nobles", dvs. Folle Blanche, Colombard og Ugni Blanc. 
I 1975 etablerte de sin egen alambic (destillasjonsapparat), med gassbrenner. 
Léon døde i 1994, da overtok hans kone, Marguerite, og hans datter Martine. I 2004 døde også Marguerite, og Martine Lafitte overtok hele gården. Hun har sluttført prosessen med å fokusere utelukkende på druetypen Folle Blanche. 
Deres eldste armagnac på fat pr 2007 er 1964-årgangen. Til fatlagring bruker de en del nye eiketønner, og kjøper 10-15 nye tønner pr år. Halvparten av produksjonen får et år på nye tønner før de tappes over i eldre tønner, og halvparten får sitt andre lagringsår på disse nye fatene. 
De produserer 30-40 tønner armagnac pr år, og bruker ingen tilsettingsstoffer som boisé og karamell.
Gjeble Pederssøn

Utdanning

Gjeble Pederssøn var sønn av Peder Simonsen og Margrethe.  Faren var rådmann i Bergen, og hun var av adelig slekt. Gjeble gikk først på skole i Trondheim og var seinere elev ved Bergen katedralskole. Seinere reiste Gjeble til Nederland og studerte i byen Alkmaar. Han studerte også ved universitetet i Leuven i årene 1513 og 1514. Etter noen års utdannelse i utlandet tok han magistergraden, og han fikk først arbeid som magister og ledet den lærde skolen i Bergen. I 1518 ble han kannik og prest ved Mariakirken i Bergen.

Gjeble blir biskop i Bergen

Da biskopen i Bergen, Andor Ketilsson, døde i 1522, ble Gjeble Pederssøn sendt til danskekongen for å be om en ny biskop. Kongen utnevnte Olav Thorkelsson til ny biskop, og Gjeble måtte dra til Roma for å få pavens bekreftelse. Det varte og rakk før han fikk pavens samtykke, og han måtte smøre kardinaler og andre som tjente ved pavens hoff, med dukater. Gjeble ble så utålmodig at han sa til kardinalene: «Jeg lover dere at vi norske, etter denne dag, skal aldri mer komme til Roma!»  Det skulle siden vise seg å holde stikk. Omsider brakte han pavens bekreftelse på at Olav kunne bli biskop i Bergen, og selv ble han erkedegn. Som domkapitelets erkedegn var han nå – etter skikk og bruk – den nærmeste til å bli den neste biskopen. Biskop Olav fungerte i 10 år, og deretter (1535) måtte Gjeble igjen reise til København for å be kongen om ny biskop. Denne gang falt valget på ham selv.

Ordinert av Bugenhagen i 1537

I 1536 ble han valgt til katolsk biskop, men så kom reformasjonen på det samme tidspunktet.  Siden Gjeble Pederssøn lot seg overtale av Christian III’s religion, ble han den første evangelisk-lutherske superintendent (biskop) i Bergen, ordinert 2. september 1537 av Johannes Bugenhagen i Vår Frue Kirke i København.

Utdanning av nye prester

Gjeble Pederssøn fant ikke folk til å bekle embetene i skoler og kirker og skrev derfor til biskop Palladius i København om å sende opp utdannede prester. Men det var ingen som ville dra opp til Norge, siden det ryktes at nordmennene var et farlig og hardt folk, som slo prester og andre i hjel. 
Gjeble måtte derfor ta skjeen i egen hånd, og siden han var ugift, kunne han vie mye av livet til å hjelpe unge, begavede menn med utdannelse. En av dem var den foreldreløse gutten Absalon Pederssøn Beyer, som ble opptatt ved latinskolen i 1534. Pederssøn tok seg av ham og sørget for mat og utdanning, og sendte ham i 1544 til universitetet i København, hvor han bodde hos biskop Palladius, og i 1549 til universitetet i Wittenberg, hvor han fikk studere i 2 år under Philipp Melanchthons kateter.

Siste år

I 1555 ble Gjeble Pederssøn rammet av slag og søkte om å få gå av. Men kongen ville ikke innvilge hans avgang, og han beholdt sitt embete så lenge han levde. Sognepresten i Voss, Niels Henriksen, var hans medhjelper i bispeembetet i de to siste årene frem til han døde i 1557.
Jigme Lingpa

Jigme Lingpa (født 1729, død 1798) var en tibetansk tertön innenfor skolen nyingma i tibetansk buddhisme. Han var en forkynner av Longchen Nyingthig, hjertets essens av læren til Longchenpa. Ifølge tradisjonen fikk han en visjon hvor lærdommene som ble åpenbart.  Longchen Nyingthig ble til slutt den mest berømte og praktiserte syklus av Dzogchen.
Travuniidae

Utseende

Små (kroppslengde maksimalt 3 mm) vevkjerringer med lange bein uten pigger og kraftige, sterkt piggete pedipalper.

Levevis

De fleste av de europeisk artene er knyttet til karst-områder på Balkan. De fleste lever oppe på bakken men det er også noen som holder til i huler.
Den amerikanske arten Speleonychia sengeri lever i lavarør i vulkanske områder.

Utbredelse

Familien er kjent fra Europa (nord til Sveits), Japan og USA.