William Makepeace Thackeray

Liv og virke

William Thackerays far arbeidet for Det britiske ostindiske kompani. Familien var bosatt i England fra 1815, og William Thackeray fikk sin utdannelse blant annet ved Charterhouse og ved Trinity College, Cambridge. Han studerte først jus og siden kunst i Paris, før han bestemte seg for å bli journalist. Han skrev regelmessig artikler i det berømte tidsskriftet Punch og Fraser's Magazine.
Thackeray er mest kjent for romanen Forfengelighetens marked (Vanity Fair 1848), og for å ha opprettet begrepene «snobb» (1848 i The Book of Snobs) og «kapitalisme» (1854 i Familien Newcombe).
Forfengelighetens marked ble først publisert i hefter med undertittelen Pen and Pencil Sketches of English Society. Den ble utgitt som bok i 1848 med undertittelen A Novel without a Hero. Hovedpersonene er to kvinner, Amelia Sedley som tilsvarer det viktorianske idealet for en kvinne, og Rebecka Sharp som er en intrikat eventyrerske. Thackeray er en satiriker som skildrer menneskers svakheter, dog uten å moralisere i samme grad som sine samtidige forfattere – spesielt de franske – og uten den sentimentalitet som kjennetegner Dickens.

Omdømme og arv

Til tross for at Thackeray er en av de fremste forfatterne fra det viktorianske England er han ikke den fremste representanten for sin tids estetikk. Forfatteren og æresprofessor David Lodge skriver i The Art of Fiction (1992) at Thackeray bare går så langt som den viktorianske smaken tillater. Thackeray var aldri like populær som Charles Dickens. Han var aristokratisk i stilen og som forfatter beundret av betydelig færre. Forfatterskapet er tydelig inspirert av Jonathan Swift og Henry Fielding.
I løpet av den viktorianske tid ble Thackeray vurdert som kun nest etter Charles Dickens, men han var langt mindre lest og var kjent nesten utelukkende for Vanity Fair. I denne romanen var han i stand til å drive satire med menneskeheten samtidig som den beholdt et mildt grep. Romanen har også minneverdige figurer, den inntagende kjeltringaktige Becky Sharp. Som et resultat, i motsetningen til Thackerays andre romaner, forble den populær hos det lesende publikum; den er standard pensum på universitetskurs og har gjentatte ganger blitt filmatisert for kino og fjernsyn.
I Thackerays egen tid var det en del kommentarer, eksempelvis Anthony Trollope, som vurderte hans History of Henry Esmond som hans fremste verk, kanskje for at den uttrykte viktoriatidens verdier om plikt og alvor, hvilket også en del av hans senere verker også gjorde. Det er muligens av denne grunn at disse romanene ikke har overlevd like godt som Vanity Fair, som drev satire over disse verdiene.
Thackeray så på seg selv som en som skrev i den realistiske tradisjon og som skilte seg fra de overdrivelser og den sentimentalitet som preget Dickens. En del senere litteraturvitere har akseptert denne selvvurderingen og sett på ham som en realist, men andre merket seg hans tilbøyelighet til å benytte 1700-tallets fortellerteknikker, slike som digresjoner og snakke direkte til leseren, og argumentert at via disse bryter han hyppig virkelighetens illusjon. Den litterære retningen til Henry James, med dens framhevelse av å opprettholde denne illusjonen, markerte et brudd med Thackerays teknikker.