Wolverhampton Wanderers FC

Historie

Klubben ble grunnlagt under navnet St. Lukes i 1877 av John Baynton og John Brodie etter at en utvalgt gruppe elever som hadde utmerket seg ved skolen St Lukes, som holdt til i bydelen Blakenhall i Wolverhampton, hadde fått en fotball i gave av rektoren på skolen, Harry Barcroft. To år senere, i 1879, slo klubben seg sammen med en lokal cricket- og fotballklubb, The Wanderers, og grunnla klubben Wolverhampton Wanderers.
De første årene fikk klubben bruke to baner, John Harper's Field og Windmill Field, som begge lå ved Lower Villiers Street in Blakenhall. I 1881 fikk de flytte til en bane rett over gaten fra Fighting Cocks Inn på Dudley Road. Det var ikke så enkelt for tilskuerne der, da det eneste man hadde for å kunne søke tilflukt under på regnværsdager var et redskapsskjul. Her ble man værende frem til 1889 da man flyttet til dagens beliggenhet, Molineux.
Klubben ble en av 12 klubber som startet The Football League i 1888, og første sesongen sluttet de på tredjeplass i serien, samt at de klarte å spille seg frem til FA-Cup finalen, der de tapte 3-0 for Preston North End.

Frem til andre verdenskrig

Wolves var med i øverste divisjonen fra 1888 til 1906, da de rykket ned. Klubben hadde frem til da vunnet FA-Cupen for første gang den 26. mars 1893, da de slo Everton 1-0 på Fallowfield Stadium i Manchester, og fikk et nytt nederlag i finalen tre år senere, i 1896 da de tapte 1-2 for Sheffield Wednesday.
To år etter at klubben rykket ned, vant den FA-Cupen for andre gang, selv om den da var en klubb i den nest høyeste divisjonen da de den 25. april 1908 noe overraskende slo Newcastle 3-1 i finalen, som ble spilt på hjemmebanen til Crystal Palace. Klubben fikk med seg en ny finale i FA-cupen i 1921 mens de enda spilte i andredivisjonen, men denne gangen måtte de gi tapt med 0-1 mot Tottenham på hjemmebanen til Chelsea, Stamford Bridge.
Etter å ha kjempet i mange år for å komme tilbake i den øverste divisjonen, endte det istedenfor med at klubben rykket ned til tredje divisjonen i 1923. Dette ble en kortvarig visitt da de, under ledelse av major Frank Buckley klarte å vinne divisjonen på første forsøk i 1924 foran Rochdale. Klubben etablerte seg deretter i den nest øverste divisjonen og ble værende i denne i hele åtte år, før de i 1932 endelig vant serien og rykket opp til den øverste divisjonen igjen.
Frem mot andre verdenskrig etablerte klubben seg som en av toppklubbene i serien og var bare én seier unna seriemesterskapet i 1938, men tapte den siste avgjørende kampen mot Sunderland, og Arsenal vant istedenfor. Sesongen etter, i 1939, ble de på nytt nummer to, denne gangen etter Everton, samt at de også gikk på et forsmedelig 4-1 tap i cupfinalen mot Porsmouth.

Krigsårene

Wolves fikk en vanskelig start på 1939/40-sesongen med å spille 2-2 mot Arsenal, 0-0 mot Grimsby og tap 1-2 mot Blackpool. Etter tre kamper i sesongen ble det erklært krig og serien ble stanset.
Etter en tre-ukers pause ble ligaen re-organisert i en regionale ligaer, slik at ikke klubbene måtte reise så langt. Wolves ble først lagt inn i en region som het The Midland section, men ble senere flyttet over i The Southern section.
Wolves vant The Midland Regional League Championship i 1939-40 og i 1941-42 vant de The Football League War Cup ved å slå Sunderland sammenlagt i en finale over to kamper. Wolves var ikke med i 1940/41-sesongen, siden Molineux ble utnevnt som hovedkvarter for landets såkalte Air Raid Precautions Unit som hadde som oppgave å beskytte sivile mot flyraid.
I krigsårene var det vanlig at klubbene benyttet de spillerne som var tilgjengelig, inkludert «gjestespillere», ungdommer og old-boys. Wolvesspilleren Stan Cullis spilte mange kamper for hæren når han var utenlands, og spilte ofte for Aldershot når han var stasjonert der.
Wolves ble slått ut av War-time cup i 1944/45 i semifinalen mot Bolton, som ble spilt over to kamper. Krigen ble avblåst mellom de to kampene, noe som gjorde at Dennis Westcott kunne komme hjem fra opphold i Bremen for å spille andre kampen. Alex McIntish, som hadde vært savnet og meldt omkommet, kom også tilbake og kunne spille. Han var ikke omkommet, men hadde sittet som krigsfange i den siste delen av krigen. Men, verken Westcott eller McIntosh kunne hindre at Wolves tapte 3-4 sammenlagt.
1945/46-sesongen ble en mellomsesong der Wolves spilte i Southern league. De spilte 42 kamper og fikk 20 seiere, 11 uavgjort og 11 endte med tap. Wolves endte på 6.-plass i serien med 51 poeng og ble slått ut av FA Cupen av Charlton i 4. runde etter å ha slått ut Lovell's Athletic i 3. runde.

Oppstart etter krigen og 1950-tallet: Stan Cullis og pokaler

Da fotballen startet etter andre verdenskrig, var Wolves blant topplagene, men på samme måte som i 1938 tapte de den siste kampen, denne gangen 1-2 mot Liverpool, og tapte dermed også seriemesterskapet til Merseysideklubben. Dette ble siste kampen i Wolves-trøya for Stan Cullis, som året etter ble trener for klubben.
Med Cullis som trener startet den mest fremgangsrike perioden i klubbens historie, og 1950-tallet ble det beste tiåret for Wolves siden klubben ble grunnlagt. I sitt første år med Cullis som trener, i 1949, ble klubben nummer seks i serien, og Cullis vant den første pokalen for Wolves på 41 år da de slo Leicester 3-1 i FA-Cup finalen. Året etter ble Wolves nok en gang nummer to i serien, denne gangen tapt på dårligere målforskjell enn seriemesterne Porstmouth.
Etter er par dårlige år i 1950/51 og 1951/52 gikk det bare fremover for klubben. Sesongen 1952/53 endte med tredjeplass i serien, og med Billy Wright som kaptein på laget vant de endelig seriemesterskapet for første gang i 1954, noe laget også klarte å gjenta i 1958 og 1959. De ble nummer to i 1955 og 1960, samt at de ble nummer tre i 1956.
Klubben vant FA-Cup-finalen i 1960 da de slo Blackburn 3-1, og samme år vant de også Charity Shield finalen. Dette er det nærmeste klubben har vært The double.
I tillegg ble de i 1960 den første klubben som lagde mer enn 100 mål i tre etterfølgende sesonger, noe de også klarte den fjerde sesongen på rad, i 1961.
På femtitallet spilte Wolves også i de berømte vennskapskampene «The Floodlight Friendlies» mot lag som Valencia, Spartak Moskva, Dynamo Moskva, Honved og Real Madrid – kontinentale topplag som alle kom til Molineux og ble slått foran store tilskuertall i et par magiske år for klubben. Ut fra disse kampene ble konseptet for de europeiske cupene utviklet.

1960-tallet: Cullis får sparken og klubben rykker ned

Utover 1960-tallet gikk det dårligere med Wolves, og i september 1964 fikk Cullis sparken etter at klubben aldri kom seg ut av nedrykksstriden og endte opp med å spille sin første sesong utenfor toppserien siden 1931. Det tok bare to sesonger før klubben var tilbake i den øverste divisjonen, da de rykket opp igjen i 1967 etter at de klarte å vinne åtte kamper på rad.

1980-tallet: ligacup seier, tre divisjoner ned og Steve Bull!

Utover 1980-tallet bar det galt avgårde med Wolves. De rykket ned i 1982 men kom tilbake året etter. Deretter ble det tre nedrykk på rad i årene 1984, 1985 og 1986, og plutselig var Wolves et lag i 4. divisjonen for første gang i klubbens historie. Mange ser på klubbens verste øyeblikk da de i en førsterundekamp i FA-Cupen tapte 0-3 mot Chorley, et lag som befant seg utenfor ligasystemet.
Men det skjedde store endringer i klubben; det ble nye eiere og klubben fikk ny trener, Graham Turner, som ble ansatt i oktober 1986. Det medførte at før sesongen 1989 var over, var Wolves tilbake i 2. divisjonen etter at klubben klarte å rykke opp to år etter hverandre. Klubben fikk også en tur til Wembley, der de slo Burnley 2-0 og vant Sherpa Van Trophy i 1988.
En stor del av æren for dette skal Steve Bull ha. Turner kjøpte Bull fra erkerivalene West Bromwich sammen med lagkameraten Andy Thompson for tilsammen 64 000 pund. Bull lagde mer enn 50 mål i begge disse sesongene og ble som første spiller gjennom tidene tatt ut til å spille på det engelske landslaget mens han enda spilte i 3. divisjon. Bull er den dag i dag en av de aller mest verdsatte spillerne i Wolves gjennom tidene, og han lagde 306 mål for klubben før han la opp i sesongen 1998/99.

1990-tallet:Jack Hayward, play-off og nye trenere

I 1990 ble Wolves kjøpt for 2 millioner pund av Jack Hayward, en engelsk forretningsmann som alltid hadde hatt et stort hjerte for klubben. Hayward hadde gjort store penger blant annet gjennom eiendomsforvaltning på Bahamas, og han var villig til å bruke penger på klubben som nå var plassert i 2. divisjonen.
Wolves klarte neste å rykke opp i 1989/90-sesongen, men kom akkurat utenfor play-off-plassene og misset dermed på sjansen til å klare opprykk i tre etterfølgende sesonger. Det skulle gå helt til 1995 før de klarte å rykke opp til det som nå hadde byttet navn til 1. divisjonen.
På denne tiden var Hayward i full sving med å bruke penger på klubben, og man gikk på starten av 1990-tallet i gang med å bygge om stadion slik at den tilfredsstilte de nye sikkerhetskravene fra myndighetene. Man bygde om alle fire sidene på Molineux Stadium, der to av disse ble fullt og helt betalt av Hayward.
Graham Turner sluttet i klubben i mars 1994 og ble erstattet av den tidligere engelske landslagstreneren Graham Taylor. Taylor fikk Wolves til play-off, og mange trodde at det skulle bli premiershipfotball på Molineux igjen da de slo Bolton 2-1 i den første kampen, men et 2-0 tap i returkampen satte en effektiv stopper for drømmen om Premier League. Taylor fikk en dårlig start på neste sesong, fikk sparken i oktober 1995 og ble etterfulgt av Mark McGhee. McGhee fikk en bra start som trener, og i mars var klubben rett utenfor play-off-plass, men plutselig kom klubben inn i en dårlig periode og sesongen endte med 20.-plass, bare to plasser over nedrykk og dermed den laveste plasseringen for klubben siden man rykket ned i 1984.
1996/97-sesongen ble god, men klubben ble snytt for andreplassen i serien (og dermed automatisk opprykk) til Barnsley, og Wolves tapte play-off-semifinalen mot Crystal Palace. Sesongen etter kom klubben til semifinalen i FA-Cupen, der de tapte for Arsenal, men i november 1998, da klubben var i ferd med å falle ut av play-off-plassen i serien, fikk McGhee sparken.
McGhee sin assistent, Colin Lee, tok over treneransvaret, men Wolves endte sesongen på en 7.-plass, rett utenfor play-off. Sesongen 1999/00 gikk på samme måte som tidligere, og Wolves endte nok en gang på en 7.-plass.

2000 – 2008: Dave Jones, Premier League og ny eier

2000/01 startet uten at klubben klarte å forbedre seg, og i desember 2000 Lee fikk sparken da klubben lå på nedre halvdel av tabellen.
Tidligere Southampton-trener Dave Jones overtok etter Lee, og Wolves forbedret seg i den andre halvdelen av sesongen, men siden man tapte så mange poeng tidlig, kom ikke klubben lengre opp en nummer 12. Jones fikk etter hvert mer sving på sakene, og sesongen 2001/02 startet meget bra. Klubben lå inne på topp to plassering i store deler av sesongen, men en formsvikt på slutten av sesongen gjorde at erkerivalene West Brom tok andreplassen i serien og henviste Wolves til tredje. Wolves tapte play-off semifinalen mot Norwich, og dermed ble det ikke Premier League denne gangen heller.
Sesongen 2002/03 skulle bli en merkesesong for Wolves. Klubben fikk aldri en skikkelig flyt og var aldri med i toppen og kjempet om en direkte opprykksplass. Men de klarte å få en rekke med 12 kamper uten tap, sju seiere og fem uavgjort, og avsluttet med det serien på en femteplass. Det betød at de skulle spille play-off igjen.  Denne gangen var det semifinale mot nyopprykkede Reading. Wolves lå lenge under 0-1 på hjemmebane i første kamp, men kom tilbake og lagde to mål på to minutter og vant 2-1. Alex Rae lagde det eneste målet i bortekampen på Madejski Stadium og dermed hadde Wolves vunnet semifinalen med 3-1 sammenlagt. Finalen ble spilt mot Sheffield United og tre mål i første omgang av Kenny Miller, Mark Kennedy og Nathan Blake var nok for at Wolves skulle vinne kampen 3-0, og klubben var med det tilbake i den øverste divisjonen i engelsk fotball, 19 år siden de rykket ned.
Livet i Premiership ble ikke så enkelt for Wolves som ikke vant på de åtte første kampene. De fikk et par gode resultater som for eksempel 1-0 seier over Manchester United i januar, men da klubben ikke klarte å vinne en eneste bortekamp i løpet av sesongen, endte sesongen med nedrykk igjen. Wolves endte sesongen på sisteplass i serien på dårligere målforskjell enn de to andre lagene som rykket ned: Leicester og Leeds.
Sesongen 2004/05 hadde klubben som mål å komme seg tilbake til det gode selskap, men sesongen startet på en forferdelig måte, og klubben var på et tidspunkt helt nede på 19.-plass på tabellen. Det endte med at Jones fikk sparken i november 2004 da klubben lå an til å rykke ned for andre sesongen på rad. Assistenten Stuart Gray ble temporært satt til å lede laget i de første månedene etter at Jones var ute. Etterfølgeren til Jones ble Glenn Hoddle på en «løpende tolv måneders kontrakt». Wolves tapte bare 1 av de siste 25 kampene den sesongen, men hele 15 av disse endte uavgjort. Klubben endte på niendeplass i serien, godt utenfor play-off plass. Likevel var faktisk Wolves det beste av de tre lagene som rykket ned fra Premier League året før, med Leeds på 14.-plass og Leicester på 15.-plass.
Sesongen 2005/06 gikk klubben høyt ut igjen og satte som mål å klare opprykk igjen. Men Hoddle hadde begynt å få problemer med tilhengerne, som stilte spørsmålstegn ved noen av disponeringene til Hoddle, som å sette den store spissen Carl Cort på vingen og å bruke 1,4 millioner pund på kjøpet av angriperen Thomasz Frankowski, som ikke lagde et eneste mål. Sesongen endte med en 7.-plass i serien, hele åtte poeng etter play-off plass, noe som hadde vært et minimumsmål da sesongen startet. Fansen tok dette hardt, og mange gikk ut og sa at de ikke ville fornye sesongbilletten så lenge Hoddle trente laget. Det ble også tydelig på slutten av sesongen da tilskuertallet gikk ned på hjemmekampene.

Klubben selges for 10 pund

21. mai 2007 solgte eier Jack Hayward klubben til Steve Morgan for 10 pund.
Hayward, som ble 84 år i 2007, hadde lenge sett seg rundt etter en passende etterfølger som eier i klubben. Han uttalte tidlig at det var noen krav til en ny eier; det måtte være en brite (ikke uten grunn at Hayward kalles for «Union Jack») og at vedkommende måtte være villig til å satse et visst antall millioner pund i klubben. Hvis man fant den rette eieren, skulle Hayward selge klubben for en symbolsk sum. Mange har lurt på om dette var en PR-triks for å skaffe publisitet rundt klubben, spesielt etter at Graham Souness fikk et bud på klubben avvist.
Men Hayward holdt sitt ord og 100 % av andelene i Wolves ble overført til Steve Morgan. Formelt sett het det at «Hayward Family Trust selger Wolverhampton Wanderers til Carden Leisure Ltd for £10.»  Samtidig forpliktet den nye eieren seg til å investere 30 millioner pund i klubben.

Hjemmebane

Klubben har spilt sine hjemmekamper på Molineux siden 1889. I de første årene spilte man på John Harper's Field og Windmill Field, til man i 1881 flyttet til en bane ved Dudley Road.
Molineux ble utviklet på 1920- og 30-tallet til å bli en av de mest berømte arenaene i England. Stadionet hadde fire seksjoner: South Bank, North Bank, Molineux Street Stand og Waterloo Road Stand. I en FA-Cup-kamp mot Liverpool i februar 1939 ble det satt publikumsrekord da hele 61 315 tilskuere så at klubben vant 4-1. I klubbens storhetstid på 1950-tallet hadde man stort sett alltid over 50 000 tilskuere på kampene, mest ståplasser.
Arenaen beholdt sitt utseende frem til 1979, da John Ireland Stand erstattet gamle Molineux Street Stand. Etter tribunebrannen i Bradford i 1985 ble tre-seksjonene North Bank og Waterloo Road Stand stengt av sikkerhetsgrunner.
Men etter at mangemillionæren Hayward kjøpte klubben i 1990 ble arenaen bygget om. I 1992 ble North Bank Stand erstattet av Stan Cullis Stand og i august året etter ble Waterloo Road Stand erstattet av Billy Wright Stand. I desember 1993 ble Jack Harris Stand, som erstattet South Bank Stand, åpnet. Også John Ireland Stand ble renovert og endret navn til Steve Bull Stand. Molineux har i dag plass til 28 525 sittende tilskuere.