Jens Hundseid

Bakgrunn

Hundseid var sønn av gårdbruker Valentin Hovda og Ingerid Jensdatter, og vokste opp på morsgården i Vikedal i Ryfylke. Han tok etternavn etter morssiden.
Han fullførte Rogaland landbruksskole i 1902, Kongsberg skogskole i 1903, og tok eksamen ved jordbrukslinjen ved Norges landbrukshøyskole (NLH) i 1905. Han arbeidet deretter som lærer ved en folkehøgskole, før han fra 1908 til 1910 var stipendiat ved NLH. Fra 1910 til 1913 var han landbrukslærer samme sted, og han hadde også et studieopphold i England.
Fra 1916 til 1918 var Hundseid redaktør av Eidsvoll Blad og lærer ved Eidsvoll folkehøgskole. Han ble bestyrer ved Telemark landbruksskole i 1918, og hadde denne stillingen frem til han i 1935 ble utnevnt til fylkesmann i Buskerud. Som lærer ble Hundseid karakterisert som «dyktig» og «intens i undervisningen», men også som «pedantisk» og «med prøysserdisiplin».

Politisk virke

Som ung mann skal Hundseid opprinnelig ha vært høyremann, og senere venstremann. I 1918 stilte han til stortingsvalg for første gang. Han var kandidat for Norsk Landmandsforbund, men tapte for motkandidaten Gunnar Knudsen. Også i 1921 forsøkte han seg på stortingsplass, men tapte nok en gang, denne gangen med knapp margin. Hundseid var i utgangspunktet sterkt i mot å skille ut et eget parti av Landmandforbundet, men støttet lojalt opp om det nye Bondepartiet da det ble opprettet i 1920.
Hundseid lyktes endelig med å bli valgt inn på Stortinget for Telemark i 1924. Han tok plass i sosialkomiteen, og var de første par stortingsperiodene lite opptatt av andre fagområder. I sosialpolitiske spørsmål provoserte han sosialistene stort, blant annet ved å mene at arbeidsledige i hovedsak kunne takke seg selv for uføret, ved å foreslå å begrense offentlig støtte til fattige til kun å omfatte matstasjoner der «asosiale individer kunne hente graut», og ved å foreslå å kutte ned på skolens undervisningsuker. Senere i stortingskarrieren fikk Hundseid et bredere politisk interesseområde, og begynte å engasjere seg i Stortingets finans- og trontaledebatter.
Han ble partiets nestformann i 1926, og fra 1929 til 1938 var han partiformann. Han var også Bondepartiets parlamentariske leder 1931–1940 (med unntak av året han var statsminister). Hundseid tok på seg ledervervene noe motvillig; i et brev fra januar 1930 skrev han til tidligere Bondeparti-formann Johan E. Mellbye «[at d]et er ingen som mer enn meg beklager at jeg ble partiets formann. Jeg føler meg uverdig og umoden til det.»
Johan Ludwig Mowinckels andre regjering falt den 7. mai 1931, og som partiformann og parlamentarisk leder var Hundseid en opplagt kandidat for statsministerposten i en Bondepartiregjering. Motkandidaten Peder Kolstad fra Østfold fikk imidlertid flere stemmer på gruppemøtet som avgjorde spørsmålet, og Hundseid tok nederlaget med fatning offentlig. Likevel må tapet ha vært en stor skuffelse for Hundseid, og han fikk ikke engang plass i Kolstads regjering.

Kriseforliket og samarbeidet med Arbeiderpartiet

Stortingsvalget 1933 ble et katastrofevalg for de borgerlige, og Arbeiderpartiet gikk kraftig frem. Mowinckel-regjeringen fortsatte, men siden Bondepartiet nektet å stemme på C.J. Hambro som stortingspresident gikk heller vervet til Arbeiderpartiets Johan Nygaardsvold. Dette førte naturlig nok til at det ble spekulert i et samarbeid mellom Ap og Bondepartiet, og Hundseid stoppet ikke akkurat spekulasjonene ved å uttale at «vil ikke de borgerlige være med å stanse proletariseringen og utarmingen av våre landsbygder, så får Bondepartiet søke nye allianser».
Ikke-sosialistisk side kom til et slags kompromiss i 1934, men innad i Bondepartiet var det fortsatt misnøye med det de mente var lite fremgang i å bedre bygdefolks kår. I juni blusset misnøyen opp igjen mot landbruksminister Håkon Five, og i en stortingsdebatt om jordbrukspolitikken uttalte Hundseid at regjeringens handlingslammelse gjorde at «forutsetningen dermed er brutt for det samarbeidet som Bondepartiet hittil har sluttet seg til […]». «[Stortingsmeldingen om jordbruk] er i forholdet til den bakgrunn den har det mest nedslående og mest negative dokument jeg har læst i hele mitt politiske liv!»
Finansdebatten i mars 1935 gjorde slutt på Mowinckels Venstre-regjering. Hundseid la der opp til en ny politisk kurs, og uttalte at
Ute i verden er det i dag lite igjen av liberalismen, den avløses mer og mer […] av plan og orden, av organisasjon på alle næringslivets felter. Det går ikke lenger å holde en samfunnsklasse i en særstilling både når det gjelder betaling for arbeid, og når det gjelder arbeidstid.
Kriseforliket mellom Arbeiderpartiet og Bondepartiet dannet grunnlaget for Johan Nygaardsvolds regjering. Mye på grunn av Hundseid var det blitt dannet en allianse mellom bønder og arbeidere i Norge, og Nygaardsvold og Hundseid uttalte at «arbeidere og bønder er de som må stå sammen her i landet» og at disse gruppene var «de bestemmende og ledende i fremtidens politikk».

Andre verdenskrig

Hundseid ble sjokkert da hans gamle fiende Quisling utropte seg til regjeringssjef i forbindelse med det tyske angrepet i 1940, og han skal ha vært redd for represalier fra Quislings side. Hundseid tok så inn på et landsens hotell under falsk navn, og bad en gammel legevenn skaffe ham «en hurtigvirkende gift som han kunne ta dersom Quislings menn kom». Quislings avgang den 15. april skal imidlertid ha beroliget Hundseid.
Sommeren 1940 begynte Gustav Richert, leder for Reichkommissariatets ernærings- og landbruksavdeling, arbeidet med å omorganisere de norske landbruksorganisasjonene etter korporativ modell. Han foretok en rundreise rundt i landet for å møte toppene i bondebevegelsen, og i juni kom han til Hundseid, da fylkesmann i Buskerud. Richert spurte Hundseid om han ville være interessert i å bli formann i en ny forening, Norges Bondesamband, som skulle erstatte Norges Bondelag. Hundseid nektet å ta på seg et slikt verv (noe tyskeren godtok), og gjorde det samtidig klart at han ikke var begeistret for å arbeide for Quisling.
Senere samme år ble Hundseid oppsøkt av kommissarisk statsråd Sverre Riisnæs. Kort tid etterpå la Riisnæs frem en ferdigskrevet erklæring, forfattet av Quisling, som det ble forlangt at han skulle undertegne. Erklæringen inneholdt en unnskyldning til Quisling, og en uttalelse om at Hundseid var villig til gå inn i Nasjonal Samling (NS) og tale partiets sak i avisartikler. Erklæringen lot seg ikke etterspore etter krigen, men da Hundseid spurte om hva konsekvensene ble dersom han ikke undertegnet svarte Riisnæs «det verste». Dagen etter meldte Hundseid seg inn i NS, en beslutning han etter krigen beskrev som «feig». Dette må likevel sees i sammenheng med Hundseids rasepolitiske uttalelser før krigen, da han blant annet i debatten rundt en ny innvandringslov betegnet den norske innvandringspolitikken som en «godfjottpolitikk» og fra Stortingets talerstol retorisk spurte om «vi lager vårt land om til en internasjonal søppelkasse, rasebiologisk sett?»
På tross av at han avslo formannsvervet i Bondesambandet, argumenterte Hundseid senere i krigen for at bondebevegelsen måtte knytte seg tettere til Nasjonal Samling. Under et møte i Bondelaget presset Hundseid på for at man sluttet seg opp om NS, og uttalte at «veien til frihet og selvstendighet … ligger i at vi går inn for den ideologi seierherren kjemper for …». Hundseid var også en av få fylkesmenn som fant seg til rette under NS-regimet, og takket i 1943 ja til å sitte i en NS-komité som skulle se på fylkesmannsembetet i NS-staten. Her sluttet Hundseid seg til planene om et sterkt nedsatt lokalt selvstyre og en kraftig styrking av statens kontroll.

Landssvikoppgjøret

Hundseid ble arrestert etter frigjøringen allerede den 9. mai 1945 og satt i varetekt. I landssvikoppgjøret ble han anklaget for landsforræderi ved å ha meldt seg inn i NS, oppfordre andre til NS-medlemskap, og støtte NS-systemet i avisartikler. Dette var mindre alvorlige forhold sett i sammenheng med tiltalene mot andre under landssvikoppgjøret, men lagmannsretten fant det skjerpende at en tidligere partileder og statsminister hadde stilt seg til rådighet for NS-propagandaen. Lagmannsrettens flertall fant derfor ingen formildende forhold og dømte ham til tolv års tvangsarbeid.
En anke til Høyesterett førte til at straffen ble redusert til ti år, men retten anklaget samtidig Hundseid for opportunisme og la mindre vekt på Hundseids uttalte frykt for Quisling. Senere ble to tredjedeler av straffen ettergitt, og Hundseid ble løslatt i 1949 etter å ha sonet fire år. De siste 16 år av sitt liv levde Hundseid tilbaketrukket i Oslo.