google/wiki40b huggingface dataset:
Viktor Jerofejev

Jerofejevs liv

Jerofejev ble født inn i den sovjetiske byråkratiske eliten. Hans far, Vladimir Ivanovitsj Jerofejev, var personlig tolk for Stalin og fikk etterhvert en karriere som diplomat. Han var blant annet utstasjonert i Paris, hvor Viktor tilbrakte deler av sin barndom. 
Viktor Jerofejev fikk sin utdanning ved statsuniversitetet i Moskva, hvor han i 1975 forsvarte sin doktoravhandling om Dostojevskij og den franske eksistensialismen.
Viktor Jerofejevs sentrale rolle i Metropol-skandalen i 1979 betydde slutten på Vladimir Jerofejevs diplomatkarriere, og gjorde forholdet mellom far og sønn vanskelig.
Hele Jerofejevs litterære karriere har vært preget av skandaler. Fra Metropol-skandalen i 1979, via artikkelen «Gravøl over sovjetlitteraturen» i 1990 til anklager om russofobi i 2009.

Jerofejevs forfatterskap

Jerofejev ble kjent som litteraturviter i 1973 med en artikkel om Marquis de Sades forfatterskap. Artikkelen ble heftig kritisert, fordi Jerofejev var så åpen om sexualisert vold, men han slapp unna sanksjoner. På slutten av 1970-tallet ble han tatt opp i den sovjetiske forfatterforeningen. Kort tid senere ble han en av syndebukkene i Metropol-skandalen. Under tittelen Metropol hadde Jerofejev sammen med Vasilij Aksionov, Jevgenij Popov, Andrej Bitov og Fasil’ Iskander redigert en antologi over tekster som hadde blitt nektet publisering av den russiske sensuren. Antologien ble avvist av sensuren i Sovjetunionen, men redaktørene ga seg ikke og fikk smuglet den ut til USA, hvor den ble publisert samme år. Dette vakte kraftige reaksjoner. Jerofejev og Iskander ble kastet ut av forfatterforeningen, mens Aksionov ble fratatt statsborgerskapet og måtte emigrere.
Etter denne skandalen kunne ikke Jerofejev publisere sine verker igjen før i 1988.
I 1990 kom hans bok Den russiske skjønnheten, som ble en internasjonal suksess og er oversatt til 27 språk. Samme år publiserte han også essayet Gravøl over sovjetlitteraturen, som tok et oppgjør med hypermoralismen i russisk litteratur. Jerofejev fikk kraftig kritikk for denne artikkelen, som ble en av de mest diskuterte i russisk litteratur på 1990-tallet. 
I samme periode markerte han seg igjen som redaktør for to antologier over russisk samtidslitteratur, Russiske ondskapens blomster i 1995 og Tid for å føde i 2001.
Romanen Den gode Stalin fra 2004 er en sterkt selvbiografisk roman, hvor Jerofejev beskriver hvordan det var å vokse opp som en del av den sovjetiske eliten.
Vjatsjeslav von Plehve

Biografi

Plehve var eneste sønn av skolelæreren Konstantin von Plehve og Elizaveta Mikhailovna Sjamajev, datter av en mindre godseier. I 1851 flyttet Plehves familie fra Mesjtsjovsk til Warszawa, der faren fikk undervisningsstilling bved et gymnasium.
I august 1903 møtte han Theodor Herzl i St. Petersburg, og de diskuterte opprettlsen av sionistiske selskaper i Russland. Han la frem muligheten for et russisk forslag til tyrkerne om å få til et charter om jødisk kolonisering av Palestina. 
Litt senere samme år beskyldte han overfor keiser Nikolaj II finansminister Sergej Juljevitsj Witte for å være deltager i en angivelig jødisk sammensvergelse, og dette førte til Wittes avgang.
Plehve bler et opplagt mål for revolusjonære. Etter at han ikke hadde gjort noe for å forhindre en blodig anti-jødisk voldsbølge i 1903, bestemte den kjente dobbeltagenten Jevno Asef - en agent provocateur for Okhrana - seg for ikke å informere om de planer som de sosialistrevolusjonære la for å drepe Plehve. Plehve overlevde ett attentat i 1903 og to i 1904, inntil hans hell tok slutt.
Om morgenen den 28. juli 1904 begav Plehve seg med sin vogn fra politidepartementet ved Fontanka til Warszawa-banegården i St. Petersburg. På Ismailovskij prospekt sør i byen ble han, kusken og hestene drept av en bombe som ble kastet mot dem. En livvakt som stod på stigrettet ble alvårlig såret. En av attentatsmennene, studenten Jegor Sasonov, ble dømt til livsvarig tukthus. En annen medvirkende, Ivan Kaljajev, forøvet noen måneder senere også et attentat på storfyrst Sergej Aleksandrovitsj Romanov. 
Attentatet var forberedt av Jevno Asef og Boris Savinkov.
Phleves etterfølger som innenriksminister ble Pjotr Dmitrijevitsj Svjatopolk-Mirski, om enn bare for noen måneder.
Scatec

Scatec AS (kort for Scandinavian Advanced Technology) er et norsk selskap som fokuserer på industrielle forretningsprosjekt.
Selskapet er grunnlagt av REC-gründeren Alf Bjørseth. Før REC gikk på børs i 2006 forlot Bjørseth ledelsen og solgte sin andel i selskapet til institusjonelle investorer. Han realiserte verdier på nærmere en milliard kroner, kapital som ble skutt inn i hans private utviklingsselskap og inkubator Scatec. Selskapet har en rekke tunge industriprosjekter under utvikling, deriblant Norsun, Norsk Titanium, n-Tec (nano-karbonrør), Thor Energy (neste generasjons kjernekraft), ScanWind mfl. Flere av prosjektene er etablert i samarbeid med andre norske stor-konsern, f.eks. Norsk Hydro (Norsun), Statoil og Statkraft (Thor Energi).
Turn under Middelhavslekene 1997

Turn under Middelhavslekene 1997. Turn var en av flere sporter under de trettende middelhavslekene som ble arrangert i Bari i Italia i perioden 13. til 25. juni 1997. Det var tredje gangen som Turn var med på programmet under middelhavslekene. Det ble konkurrert i fjorten øvelser, åtte for menn og seks for kvinner. Frankrike ble beste nasjon med seks gullmedaljer foran Spania med fire.
Skjenning

Skjenning er et trekantet og løvtynt flatbrød penslet med nysilt melk og sukker på den ene siden. I Inntrøndelag (indre deler av Trondheimsfjorden og Snåsavatnet) brukes skjenning som tilbehør til sodd. Skjenning kommer av begrept «å skinne» fordi den siden av flatbrødet som er sukret, skinner.
Skjenning ble bakt av en deig kokte, stappede poteter og havremel. Til utkjevlingen av de tynne leivene ble det brukt byggmel, og når leiven var godt festet til takken ble den smurt med melk tilsatt 3-4 spiseskjeer sukker pr liter. Skjenningen er ferdig stekt når leiven begynner å løsne fra takken. Det var viktig å kunne holde riktig og god varme på takken under stekingen, og før det kom elektriske takker var det best å bruke småkløvd baksteved for å kunne holde varmen jevn.
Skjenning ble ikke som annet flatbrød oppbevart i buret i hele leiver, men ble delt i fjordinger mens det enda lå på takka. Hver fjording ble så delt i to slik at det ble åtte biter av en leiv. Etter hvert som skjenningen er ferdig stekt ble bitene lagt i en kasse med god tyngde på lokket slik at de ikke skulle krølle seg.
I tidligere tider er nok dette en type flatbrød som har hatt bredere utbredelse og Gerhard Schøning forteller i sine reisebeskrivelser fra 1773 om bruk av skinna-brød som til bryllupskost i Romsdal. Her heter det: Skinna-brød kaldes et vist Slags Flad-brød, som medens det steges, oversmørres paa den ene Siide med raae Mælk. (Mælken av nye baarne Køer), hvoraf det overtrækkes med en hvid Hinne. Skjenning er beskyttet opprinnelsesbetegnelse, det vil si at skjenning skal bakes etter gitte normer på Innherred (kommunene Levanger, Verran, Snåsa, Inderøy, Verdal og Steinkjer). Deigen skal bestå av potet, havremel, byggmel, rugmel, sukker, salt og vann. Den skal pensles med en melk- og sukkerblanding på den ene siden under stekingen. Forskriften setter krav til at hovedingrediensene potet og havre skal være dyrket og bearbeidet på Innherred, og at de skal utgjøre minimum 75 % av deigen.
Yoko Tanaka

Landslaget

Yoko Tanaka spilte 4 landskamper for Japans kvinnelandslag.
Raqqada

Raqqada (arabisk: رقادة) er en by med rundt 1.000 innbyggere i guvernementet Kairouan i Tunisia. Byen var fra  876 til 910 residensby for aghlabiderriket. Her er det også en campus for Universitetet i Kairouan.

Beliggenhet

Raqqada ligger i på sletteland i en høyde av ca. 70 m o. h.ca 12 km veistrekning sørvest for Kairouan ved RN2.

Historie

I føge overløeveringene led emir Abū Ishāq Ibrāhīm II under vedvarende søvnforstyrrelser i den gamle hovedstaten Kairouan, og besluttet derfor kort tid etter sin tilredelse i 875 og flytte sin residens ut på landet. Han valgte det nærliggende Raqqada og lot der i løpet av kort tid anlegge flere palasser, moskleer, cisterner og annet. Allerede i året 909 ble palassbyen erobret av fatimidene under Abdallah al-Mahdi, og da vel også delvis ødelagt. Etter grunnleggelsen av Fustat/Kairo i 969 ble Raqqada forlatt. Noen søyler og ndre elementer ble gjenbrukt i senere byggverker.

Museum

I 1960 bygynte man med utgravninger i det gamle palassområdetr. Det ble funnet mange ler- og keramikkskår, som delvis lot seg sammenføye. I 1986 åpnet Musée national d’art islamique de Raqqâda med mange eksponater som belyser den islamske kunsts historie og utvikling i Tunisia og i det øvrige Maghreb – deriblant også mynter og håndskrifter av Koranen (den mest bemerkelsesverdige av dem er den blå Koran.
Fekting under Asialekene 1986

Fekting under Asialekene 1986. Fekting var en av sportene under de tiende Asialekene som ble arrangert i Seoul i Sør-Korea. Det var tredje gangen som fekting var med på programmet i Asialekene. Det var i alt åtte øvelser, seks for menn og to for damer. Damene konkurrerte i florett individuelt og i lagkonkurranse. Mennene i lag og individuelt i kårde, sabel og florett
Vor Frue kirke (Aalborg)

Inventar

Kirken hadde tidligere en altertavle fra 1619 skåret av mester Claus som var 8 meter høy og 4 meter bred. Mesteparten av denne gikk opp i flammer i forbindelse med en brann ved alterpartiet i 1902. I korbuen er det hengt opp to figurer som stammer fra denne altertavlen; Lukas og Rettferdigheten.
Kirkens nåværende altertavle er tegnet av arkitekt H.B. Storck i 1908 og de samtidige maleriene er utført av Frants Schwartz. I midten ser man den tornekronede Jesus, rundt Jesus ser man folket og de jødiske prestene som tar avstand fra ham. Ytterst er den unge og den gamle Maria og øverst seks knelende engler.
Prekestolen er utført av en snekker fra Ålborg og ble skjenket til kirken i 1581 av Poul Popp og hans ektefelle. Popp var rådmann og senere borgermester i Ålborg. Nederst på prekestolen står en innskrift:
«Poel Popp ock Maren Poppis hans høstro kerre lode meg opsette Guds ordt til erre, som de gerne horre ock lere».
Figurene over døren og på oppgangen stammer muligens fra et korgitter fra 1623. 
Den begerformede malmfonten med himmel er fra 1619 og ble skjenket kirken samme år av Anne Maltesdatter Sehested som var enke etter lensmann Ove Lunge. På sidene av døpefonten er det relieffer som viser Jesu dåp og oppstandelsen og Ove Lunge og ektefellens våpenskjold. Fontehimmelen er som et lokk og henger ned fra loftet. Oppå himmelen er det en due som skal symbolisere den hellige ånd. Rundt kanten på lokket ser man symbolene for de fire evangelistene samt et skriftsted og årstallet 1619.
Selve dåpsfatet i sølv er fra 1717 og kannen fra 1936.
Orgelet er bygget av Marcussen & Søn og ble innviet i 1961. Orgelfasaden er fra 1749 og har våpenskjold med Frederik V og dronning Louises initialer.

Gravkapeller og epitafier

Da kirken ble oppført innredet man to gravkapeller. Mot nordøst finnes det såkalte Skeels kapell hvor man har stilt opp tre epitafier samt to stenkister. De tre epitafiene er over Ove Lunge (død 1601) og Anne Maltesdatter Sehested (død 1621), over riksmarsk Jørgen Lunge (død 1619) og ektefellen Sophie Brahe (1588–1659) samt over Henrik Lindenov til Gaunø (død 1656) og Sidsel Lunge. Stenkistene inneholder Holger Skeel (død 1764) og Regitse Sophie Gyldenkrone (død 1779),
Det andre gravkapellet som ligger mot sydvest kalles Pentz kapell. Her er det stilt opp to marmorsarkofager med stiftsamtmann Gotfred von Pentz (død 1726) og Maren Grotum (død 1736), i kapellet sees et epitafium over Jens Høeg og Margrethe Holck. Kapellet lukkes av et smijernsgitter fra 1641, det har tidligere sittet foran Jens Høegs nedlagte gravkapell. Dessuten ser man en rekke epitafier hengt opp i kirken bl.a. over Severinus Olai (død 1588) samt en minnetavle fra 1582 over Bjørn Andersen Bjørn, Sidsel Ulfstand og Karen Friis.
Sløverfjorden

Sløverfjorden er en fjordarm av Hadselfjorden på nordsiden av Austvågøy i Hadsel kommune i Vesterålen. Fjorden strekker seg ti kilometer sørvestover til Higrav innerst i Higravfjorden som er navnet på den innerste delen.
Fjorden har innløp mellom Kalvøya i vest og Svartgalten i øst. Midt i innløpet ligger også Arnøya. På vestsiden av Arnøya ligger Arnøysundet og over dette sundet går europavei 10 og rett inn i en tunnel under fjorden som en del av Lofast. Europaveien følger hele vestsiden av fjorden. Det er få bosetninger langs fjorden. Higrav ligger innerst i fjorden, og på vestsiden av Higravfjorden ligger Budalen. På østsiden ligger Sløvra. Litt sør for Sløvra går Austpollen vel én kilometer sørøstover.
Foilbrett

Et foilbrett eller et hydrofoilbrett er et surfebrett med en hydrofoil som stikker nedi annet. Foilen fører til at resten av brettet kan være over vannet under kjøring.
Laird Hamilton hadde vært en fremtredende figur i oppfinnelsen av storbølge-surfing, altså surfng på så store bølger at surferen må fraktes ut til startstedet med vannscooter (tow-in surfing). Han oppdaget senere foilbrettene sin evne til å utnytte energien i bølgen når man blir dratt md vannscooter. Mango Carafino er en hawaiiansk storbølge-surfer og surfeinstruktør som har fått æren for å ha utviklet hydrofoil for kitesurfing og wakeboarding. Designet gjør at at surferen kan høste den kinetiske energien fra det øverste vannlaget. Hydrofoilen eliminerer også effekten av ujevnheter i vannet, og kan derfor gi en mer behagelig surfing. På grunn av hydrofoilen kan også surferen vinkle seg høyere opp mot vinden enn på tradisjonelle kitebrett som glir på overflaten av vannet.
På grunn av redusert friksjon kan hydrofoiler oppnå høyere hastigheter, samt få mer løft ved lavere hastigheter. Foils har blitt brukt på vindsurfebrett utviklet av Neil Pryde Maui. Ved å bruke et vindseil av moderat størrelse kan et vindsurfebrett med foil oppnå hastigheter på over 6 knop (3,1 m/s; 11 km/t) raskere enn relativ vind.
I 2017 ble verdens første masseproduserte elektrisk drevne foilbrett introdusert av selskapet Liftfoils fra Puerto Rico.
Kwekwe

Kwekwe er en by i Zimbabwe som ligger i provinsen Midlands. Byen hadde 100 900 innbyggere ved folketellingen i 2012.
Kwekwe viktigste næringsgrunnlag har vært gullgruver.
Kongepokalvinnere i skiidrett for kvinner

Kongepokalvinnere i skiidrett for kvinner mottar Hans Majestet Kongens Pokal (Kongepokalen). Tildelingen administreres av Norges Skiforbund og dekker sportsgrenene langrenn, alpint, freestyle og telemarkskjøring. 
Den første kongepokalen tildelt en kvinne innen skiidrett gikk til Inger Bjørnbakken under NM i alpint 1959. Pokalen ble satt opp annehvert år innen alpint de første årene. Fra 1969 ble det satt opp pokal også innen langrenn med 3 års intervaller. I 1990 ble Stine Lise Hattestad tildelt den første pokalen for freestyle, og 1998 ble telemarkskjøring første gang belønnet med kongens pokal.
Flavio Biondo

Liv og virke

Flavio Biondo studerte i Cremona og ble utdannet til notar der. Han studerte under Giovanni Ballistario, og fra 1410 virket han i flere kanslier. 
Fra 1423 til 1427 var han forvist fra Forlì. Under et opphold i Milano kom han over et håndskrift av Ciceros Brutus, som han kopierte, og kom dermed inn på lærde studier, særlig av Italias historie fra folkevandringstiden til hans egen tid. 
I 1432 utnevnte pave Eugenius IV Biondo til sin kanslisekretær i det pavelige kansli. Biondo ledsaget paven i hans eksil, var hans sekretær i Ferrara og i Firenze og vendte tilbake til Roma med ham. Han var sekretær for i alt fire paver, og hadde dermed god anledning til å finne historiske kildematerialer. Foruten pave Eugenius var det hans etterfølgere pavene Nikolaus V, Callistus III og den store humanist pave Pius II. Biondo ble viden kjent for sin sakkunnskap og samlet mye materiale for sine historiske, antikvariske og topografiske arbeider. Biondo forfattet tre encyklopedier som så skulle dagge grunnlag for alle de påfølgende ordbøker som romersk arkeologi og romerske antikviteter. 
De tre encykopediene var systematiske og dokumenterte beskrivelser av ruinene og topografien i det gamle Roma, og det er dette arbeidet som sener gav ham ry som en av de første arkeologer. På hans tid var Roma gamle ruiner nedgrodde og uutforskede. Da  Bracciolini i 1420 besteg kapitolhøyden så han bare øde jorder. Forum Romanum var begravd i eroderte jordhauger der kuer gikk og beitet—Campo Vaccino— og griser gravde i ugresset. Flavio og andre humanister som Leone Battista Alberti begynte å utforske og dokumentere arkitekturen og topografien og således kunne de danne seg et mr konkret bilde av det gamle Romas fordums storhet.
Flavios første arbeide var De Roma instaurata (3 bind, 1444-1448), en rekonstruksjon av den gamle romerske topografi. Dette var (og) er ikke bare det første deskriptive arbeid om Romas ruiner, men over gamle ruiner i det hele tatt.
Det andre verket var det meget populære De Roma triumphante (1479) om det hedenske Roma og hvordan man i den tid kan finne forbidene til samtidens embeds-drakter og militæruniformer.  
Skriftene hans ble ikke trykket før etter hans død, fordi boktrykkerkunsten ennå ikke var kommet til Italia. 
I 1474 kom Italia illustrata, og i 1483 Historiæ, som dekker tiden fra 410 til 1440. En samlet utgave av verkene hans utkom i 1559 i Basel. Et skrift som ble oppdaget senere, Historia Foroliviensis, ble utgitt av Muratori i Scriptores Rerum Italarum.
Biggar

Historie

Biggar befinner seg på et sentralt og strategisk sted i nærheten av Skottlands to store elver, Clyde som flyter vestover, og Tweed som flyter østover. Det har blitt funnet levninger fra bosetninger fra både steinalderen og bronsealderen, men det fremste beviset på bosetning finnes på høydene som omgir byen. En av disse, Bizzyberry Hill, er det avdekket levninger fra jernalderen som er bortimot 2000 år gamle. Dagens motorvei A702 følger den samme ruten til en romersk vei som knyttet elvedalen Clyde til Musselburgh.
På 1100-tallet, som gjengjeldelse for løfte om støtte, ga kong David I av Skottland landområdene Biggar til Baldwin, en flamsk leder. Det var også en del av kongens opplegg på å innføre føydalisme etter normannisk modell i Skottland. Han bygde en festning av typen motte-and-bailey, som kan bli sett nordvest for dagens hovedgate High Street. Den første overgangen over byens elv, Biggar Burn, ble også bygget. Det er antatt at det har vært en kirke i Biggar siden 500- eller 600-tallet, skjønt den første steinkirken ble reist i 1164 på stedet til den eksisterende kirken.
På 1300-tallet ble adelsslekten Fleming, antagelig etterkommere av nevnte Baldwin, gitt posisjoner og land i området av Robert Bruce da de støttet hans sak som skotsk konge mot engelsk overherredømme. De bygde festningen Boghall Castle, som var synlig som en ruin fram til tidlig på 1900-tallet, men nå kun representert av hauger i landskapet. Byen fortsatte å vokse som en betydelige markedsby og i 1451 ble den en kongelig burgh. Markedsplassen er fortsatt det sentrale fokuset i byen. Kirken (the kirk) ble ombygd som en kollegiatstiftskirke i 1546 for Malcolm, 3. lord Fleming, den siste kirke som ble således etablert før reformasjonen i Skottland i 1560. Slekten Fleming havnet på den gale siden på 1500-tallet da de støttet Maria Stuart, skottenes dronning. Deres land forble i slekten fram til 1700-tallet da mannslinjen døde ut. Landet gikk da til adelsfamilien Elphinstone i 1735 ved ekteskap av arvingen lady Clementina Fleming til Charles, 10. lord Elphinstone.
Biggar Gas Works startet i 1836 for å framstille gass fra kull. I 1973, med innføringen av naturgass fra Nordsjøen ble verket nedlagt. Biggar hadde egen jernbanestasjon på linjen Symington, Biggar og Broughton mellom 1860 og 1953. I 1899 grunnla en bonde ved Biggar det lille selskapet Albion Motors som senere vokste til største bil- og lastebilselskapet i Storbritannia. Selskapet eksisterer fortsatt som en del av Leyland DAF-gruppen. Arkivene til Albion Motors er fortsatt oppbevart i Biggar.
Kunstneren John Pairman (1788-1843) bodde i Biggar og er gravlagt sognets kirkegård.
Sommeren 1940 ble flere tusen polske soldater stasjonert i Biggar etter å ha blitt evakuert fra sammenbruddet i Frankrike. De ble senere flyttet til Skottlands østkyst for å forsvare kysten og trene for deres utplassering som 1. polske panserdivisjon (1 Dywizja Pancerna) i Normandie, Belgia og Nederland.
Amerikahummer

Beskrivelse

Amerikahummer hører til tifotkrepsene og har derfor fem par gangbein, der de første er omdannet til kraftige klør. Hummeren har leddet bakkropp med kraftige uropoder (halevifte). Fargen varierer fra grønn til brun-oransje, i motsetning til den vanligvis blåsvarte europeiske hummeren. Begge artene opptrer derimot relativt regelmessig i avvikende fargevarianter, noe som kan gjøre det vanskelig å skille dem fra hverandre. Vanligvis har amerikahummer en pigg eller flere på undersida av pannehornet rostrum, men den eneste sikre måten å skille artene på er DNA-analyse.
Normalt er en amerikahummer 20 til 60 cm lang og mellom 1/2 og 4 kg, men eksempler på opp til 1 meter i lengde og 20 kg i vekt har blitt registrert. Dette gjør at arten er det tyngste krepsdyret i verden i dag.

Levesett

Amerikahummer er altetende og finnes i en rekke ulike habitater: Mudderbunn, sandbunn, ålegressenger, steinbunn og hardbunn. Til forskjell fra den europeiske hummeren, som bare finnes på grunnere vann, forekommer hummeren helt fra strandsonen og ned til rundt 700 m dyp. I det naturlige utbredelsesområdet til arten ligger temperaturene oftest mellom 5 og 20 °C, men den kan tåle både kaldere og varmere vann.
Parringstida skjer når hunnen skifter skall. Hannen gir hunnen da «spermpakker» som den bærer med seg mens hunnen utvikler rogn. Egga blir befrukta ved gyting en god stund etter selve paringa; ofte kan det være snakk om år. De befrukta egga blir båret med pleiopodene, «svømmebeina» på bakkroppen. Hunnen kan bære på de i 9-16 måneder, avhengig av temperatur. Det er størrelsen på individet som avgjør hvor mye avkom det får, en hunn kan produsere alt fra noen få tusen til nesten 100 000 egg. Disse er mindre enn egga til europeisk hummer, så de amerikanske hummerne er mer fruktbare.
Det planktoniske larvestadiet varer fra to uker til en knapp måned, og larvestadiet er derfor for kort tidsmessig til at spredning mellom kontinenta i dette stadiet blir rekna som sannsynlig. Eksempler i europeisk farvann er mest sannsynlig opprinnelig importerte som levende sjømat.

Amerikahummer i Norge

Amerikahummer er i Norge hovedsakelig funnet i nærheten av de store byene: I Oslofjorden og ved Risør, Kristiansand, Bergen og Ålesund. Alle eksempler som er funnet har vært voksne, og mange av dem har hatt strikk eller merker etter strikk rundt klørne. Det er lite trolig at arten er særlig vanlig langs norskekysten, men siden den kan være smittebærer for en rekke farlige hummersykdommer, blir den likevel regnet som økologisk farlig.