Thai-skrift

Vokaler

Som nevnt kan ikke vokaltegn opptre uavhengig av en konsonant: De må skrives sammen med en konsonant, og kan skrives over, under, foran eller bak denne konsonanten. Uavhengig av plasseringen av vokalen skal den alltid uttales etter den konsonanten den skrives sammen med. Dersom et ord begynner med en vokallyd, brukes bokstaven อ som «vokalbærer». I den følgende tabellen representeres konsonanten med « - » slik at man lettere kan se hvordan vokalen ser ut. Dersom det ikke er noen vokal tilhørende en konsonant, har alle konsonantene en [ɔ:] eller [a] som skal uttales i stedet. Slik systemet er, burde det helst være den første, men praksis tilsier at det heller er den korte a-lyden som dominerer der ingen vokal er skrevet. Dette er gjerne en arv fra sanskrit, der det er kort a som skal leses der det ikke er noen skrevet vokal. Der en uskreven [a] følger konsonanten, er dette den siste lyden i stavelsen – det kan altså ikke være noen etterfølgende konsonant. Den siste konsonanten i et ord kan ikke ha en uskreven [a]; der den siste lyden i et ord er en kort [a], markeres dette alltid. 
Vokalene kan deles i to kategorier: grunnvokaler, altså de basisvokalene som brukes, og sammensatte vokaler der to eller flere basisvokaler eller en kombinasjon av vokaler og konsonanter skrives om samme konsonant og disse representerer sammen en annen vokallyd, eller en diftong. Merk at noen vokalformer krever at det er en etterfølgende konsonant.

Uregelmessige bokstavkombinasjoner

Kombinasjonen รร («rr») kalles  ร หัน [rɔ: han]. Den representerer vokallyden [a] hvis รร har en etterfølgende konsonant, og [an] hvis det ikke er noen etterfølgende konsonant. Denne sammenskrivingen brukes i fremmedord fra pali og sanskrit, f.eks. ธรรม ([tʰam] Dharma) og กรรม ([kam] karma). Et mulig opphav til รร som vokal, kan være khmer-skriftens bokstav អ, som ser ut som รร, forbundet med en strek. Khmer-bokstaven អ tilsvarer thai-bokstaven อ (som en generell vokalbærer, ikke som vokaltegn). Uten noe tilhørende vokaltegn, uttales អ [a], ikke [ɔ:].
Et annet, og mer sannsynlig opphav, er at dette er en rest av gammel rettskriving som har overlevd rettskrivingsreformer, der en dobbel konsonant i slutten av en stavelse representerer [a] etterfulgt av den lyden den doble konsonanten representerer. Tidligere ble ord som ยัง [jaŋ] og อัน [an] skrevet som ยงง og อนน i tråd med denne regelen. I motsetning til ord som ยงง og อนน, der den siste konsonanten representerer den lyden den vanligvis har, er den siste ร i fremmedord som ธรรม og กรรม stum, og dette gjør det mulig å forstå hvorfor -รร- ble oppfattet som [a], og ikke som [a] fulgt av en konsonantlyd, og at dette etterhenget fra tidligere rettskrivning har blitt beholdt, mens det i andre ord er falt vekk. Det er også verdt å merke at i ord der ro han brukes, er det er forskjell i uttale mellom sanskrit og pali. Sanskrit karma blir kamma i pali, og tilsvarende blir dharma dhamma. 
Kombinasjonene ศร og สร representerer lydene śr og sr i lånord fra sanskrit og pali. I begge disse tilfellene er ร stum, og ศ og ส uttales, som vanlig, [s]. F.eks ศรีลังกา (Sri Lanka) uttales [si: laŋ ka:]. Ettersom pinthu ikke brukes når man skriver thai (eller lånord), kan det være vanskelig å vite hvilken uttale disse bokstavkombinasjonene skal ha, ettersom de òg kan representere kombinasjonene [sa r-] (der «-» representerer en valgfri vokal). F.eks. สระ uttales [sa ra] og betyr vokal, mens สระ (staves helt likt), uttales [sa] og betyr dam. Det finnes ingen generell regel om når ศร og สร representerer [s-] og når de representerer [sa r-], man er nødt til å pugge når de skal leses på den ene eller den andre måten. 
Kombinasjonen ทร uttales i mange ord som en [s] av lav klasse (med unntak av ซ, er alle de andre bokstavene som representerer denne lyden av høy klasse). Men, i en del ord, særlig lånord fra indoeuropeiske språk, skal denne kombinasjonen leses som ทฺร [tr], enten det er lånord fra engelsk eller sanskrit. Igjen finnes det ingen generell regel for når den skal uttales som [s] og når den skal uttales som [tr], dette er bare noe man må memorere.

Håndskrift

I motsetning til latinsk og kyrillisk skrift som lar seg gjengi med sammenhengende håndskrift, har ikke thai-skrift noen egen håndskrift; tegnene skrives som de trykkes, hver for seg, tegn for tegn. Noen personer vil gjerne la noen tegn henge sammen (særlig konsonanter og over/underskrevne vokaler), men dette er ikke noe som generelt gjøres eller noe det finnes et spesielt system for. Når man skriver, begynner man med den lille sirkelen, og tegner så resten av bokstaven med ett enkelt strøk (med unntak av de bokstavene som består av to adskilte deler).

Tastatur

Det er utviklet to tastatur for å skrive thai-skrift. Det første ble lansert på 1920-tallet sitt, og kalles Kedmanee (เกษมณี [ket ma ni:]) etter oppfinneren av denne layout-en. Det er stort sett dette tastaturoppsettet som brukes idag. Det andre tastaturoppsettet kalles Pattajoti (ปัตตะโชติ [pa ta tɕʰo: ti]) etter sin oppfinner, og man kan vel kalle dette for thai-skriftens «dvorak», ettersom det er designet til å være raskere å skrive med, og å gi en jevnere belastning av hendene, ettersom Kedmanee har en særdeles skjev arbeidsfordeling: høyrehånden står for ca. 70 % av skrivingen. Selv om Pattajoti ble vedtatt som det offisielle tastaturoppsettet av regjeringen, ble det aldri særlig populært, og i 1986, ved starten på data-revolusjonen, valgte man igjen å gå over til Kedmanee-oppsettet, og det er dette som brukes idag.
Flere av vokalene som brukes i thai-skrift skal stå enten over eller under en konsonant, og dette har påvirket utformingen av thai-tastatur, som bruker flere såkalte dødtaster. På skrivemaskiner var armene designet slik at når man ville skrive en vokal som skulle stå over eller under en konsonant, så siktet armene seg inn på den foregående konsonanten man hadde skrevet, og der en skrivemaskin for å skrive et språk som skrives med det latinske alfabetet har ett hakk som armene sikter seg inn mot, har en thai-skrivemaskin to slike hakk: et for størsteparten av bokstavene (konsonanter og de vokalene som skrives før eller etter disse konsonantene) og et annet for de vokalene som skrives over eller under. På grunn av dette, befinner de aller fleste av thai-vokalene seg i midten av tastaturet, slik at de lett kan treffe dette andre hakket. For å få en vokal som skal være over eller under en konsonant, trykkes denne vokalens knapp etter konsonantens (i motsetning til diakritiske tegn på et norsk tastatur, som skal trykkes ned før den bokstaven de skal stå over). Vokaler som skal skrives før eller etter den konsonanten de tilhører, trykkes ned etter den plasseringen den har i ordet: Dersom vokalen skal stå foran konsonanten, skal den trykkes før konsonanten, og skal den stå bak, trykkes den etter.
Når det gjelder plasseringen av resten av tastene, er disse plassert slik at bokstaver som brukes ofte kommer uten å holde nede shift-knappen, mens bokstaver som er mer sjeldne, krever at denne holdes nede.
Legg merke til at tegnene –๎, ๏, ๚, og ๛ ikke er plassert på tastaturet, og at man derfor ikke kan få dem når man skriver en tekst på tastaturet: På en datamaskin må de legges inn fra en meny, og på en skrivemaskin må de skrives inn manuelt, hvis man vil ha dem. (Dette viser også hvor sjeldent det er at disse tegnene faktisk brukes: Det er ikke engang behov for å ha dem på tastaturet.)
Merk også at for å få tall, må man holde nede shift-knappen (i likhet med AZERTY-tastaturet som brukes for å skrive fransk). En stor forskjell mellom Pattajoti og Kedmanee er at på Pattajoti er tallene grunntegnet på sine knapper, noe som gjør at Pattajoti gjerne er mer hendig dersom man arbeider mye med tall (og ikke har et numerisk tastatur). En ting som gjør Pattajoti-oppsettet noe underlig, er at tallene er sortert i rekkefølgen 2,3,4,5,7,8,9,0,1,6.
Der man på et QWERTY-tastatur har tallet 7, har thai-tastaturet to tegn; det ene er vokalen -ึ, det andre er tegnet ฿, som brukes for å representere Thailands myntenhet, baht. Dette gjør denne knappen på en og samme tid om til en levende og død tast. På en datamaskin går dette an, mens det ikke kan gjøres på en skrivemaskin, siden armenes innstillinger ville gjort at ฿-en ble skrevet på samme plass som den foregående bokstaven, og det hele ville blitt nokså rotete. En thai-skrivemaskin har ikke tegnet ฿, i stedet har det kombinasjonen -ั้ i denne posisjonen. Det er fordi vokalen -ั og tonemerket -้ kolliderer når de skrives hver for seg på en skrivemaskin, og man trenger derfor en egen tast for akkurat denne kombinasjonen. En datamaskin trenger ikke denne tasten, ettersom den kan redigere tekstens utseende etter hvert som man skriver, og derfor sørger for at det ikke blir noe rot, og denne posisjonen fries opp og kan få en annen verdi.