Hélder Câmara

Bakgrunn

Hélder Pessoa Câmaras far var bokholder, og moren folkeskolelærerinne. Han ble utdannet på lokale katolske skoler og begynte på presteseminar i 1923.

Prest

Han ble presteviet i 1931, da han var 22 år gammel - dette var etter særskilt bemyndigelse fra Den hellige stol på grunn av hans unge alder. 
Han hadde tidlig i sitt prestelige virke støttet den høyreorienterte brasilianske integralismo, et ideologisk valg han senere gikk bort fra. Han grunnla også to sosiale organisadkoner: Cearás arbeidslegion i 1931, og Kvinnelige arbeideres katolske fagforening i 1933.

Biskop

Câmara ble hjelpebiskop i erkebispedømmet São Sebastião do Rio de Janeiro i 1952.
Under Annet Vatikankonsil (1962–1965) var Câmara en profilert talsmann for kirken på den sørlige halvkule (Tredje verden). Dagen før konsilets annen sesjonsperiode i 1963 rettet han et brev til ssine medbiskoper, der han oppfordret dem til å legge av all ytre rikdom, for slik å redusere deres avstand til de arbeidende mennesker. Den 16. november 1965 - etter at han var blitt erkebiskop - munnet dette engasjementet under konsilet ut i den såkalte katakombepakten, som 40 biskoper fra verden over inngikk i Domitillakatakombene. Pakten knyttet an til pave Johannes XXIIIs devise om «de fattiges kirke».

Erkebiskop

I mars 1964 ble han utnevnt til erkebiskop av Olinda e Recife. Den 1. april 1964 ble de brasilianske presidentene Jânio Quadros' og João Goularts reformer bragt til oppfør ved et militærkupp.
Under militærdiktaturet kunne Câmara først virke nesten uten forstyrrelse under president Castelo Branco. Câmara engasjerte seg nasjonalt og internasjonalt for ikkevoldelige sosial- og landreformer til fordel for utbyttede småbønder i Brasil og andre land. Han startet «aksjonen for fred og rettferdighet» og et selvhjelpsprogram for bønder. Virksomheten skapte opposisjon fra høyrekonservativt hold. Etter at Artur da Costa e Silva ble president i 1968, ble det et tiltagende trykk mot «den røde biskop». Flere attentater ble gjennomført mot ham; hans sekretær, fader Antonio Peirera Neto, ble skutt. I en tale den 26. mai 1970 i Palais des Sports i Paris for 10 000 tilhørere brennemerket han torturen av politisk opposisjonelle i hjemlandet. Etter sin hjemkomst til Brasil sørget militærregjeringen for at han ble ignorert av den nasjonale presse. Dette vedvarte til 1983, de militærdiktaturet var forbi.
Fra begynnelsen av 1970-årene ble han flere ganger foreslått som kandidat til Nobels fredspris, men fikk den aldri. Câmaras kandidatur ble motarbeidet av de to norske politikerne Sjur Lindebrække og Bernt Ingvaldsen (begge medlemmer av Den norske Nobelkomite). De to samarbeidet med den brasilianske ambassadøren for å undergrave Câmara, da militærdiktaturet i Brasil var svært imot at han skulle få fredsprisen. I stedet mottok han i 1974 den såkalte Folkets fredspris (norsk). Han mottok æresbevisninger fra en rekke land. I 1983 ble han den første mottakeren av Niwano-prisen, som han fikk for å fremme ikke-vold og pasifisme og beskytte svake og fattige gjennom arbeid med økonomiske reformer, religionsdialog, for menneskerettigheter
I 1971, under Vietnamkrigen, utga han en traktat, Spiral of Violence, hvor han påviste koblinger mellom strukturell urettferdighet (vold på 1. nivå) med det eskalerende opprøret (vold på 2. nivå) og den undertrykkende reaksjon (vold på 3. nivå). Han oppfordret ungdom i hele verden til å bryte voldsspiralen.
Câmara fratrådte embedet den 2. april 1985, 76 år gammel.