google/wiki40b huggingface dataset:
Ein bißchen Frieden

Eurovision Song Contest

Sangen var ett av tolv bidrag som deltok i den tyske finalen i München lørdag 20. mars 1982. I den tyske finalen var Nicole den siste ut på scenen og vant en klar seier. Dermed ble «Ein bißchen Frieden» Vest-Tysklands representant til Eurovision Song Contest i engelske Harrogate lørdag 24. april 1982. 
I den internasjonale finalen var Nicole den 18. og siste artisten ut på scenen, og hun fremførte sangen sittende på en krakk og spillende på en hvit kassegitar. Med seg på scenen hadde hun flere musikere, blant annet en harpespiller.
Avstemningen ble raskt en eneste lang seiersparade for Nicole. «Ein bißchen Frieden» fikk hele ni tolvere og vant med 161 poeng – 61 poeng foran andreplassen. Dette var den poengmessig største seiersmarginen i konkurransens historie inntil Alexander Rybak vant med «Fairytale» i 2009. Den norske juryen hadde «Ein bißchen Frieden» på andreplass og ga 10 poeng. 
Under vinnerreprisen sang Nicole vinnerlåten på fire ulike språk: Tysk, engelsk, fransk og nederlandsk, til stor applaus fra publikum. Dette var Tysklands første seier, og Vest-Tysklands eneste frem gjenforeningen i 1990. Først i Bærum i 2010 vant Tyskland en ny seier i Eurovision Song Contest, da med Lena Meyer-Landrut og sangen «Satellite».

Etter seieren

Den milde balladen beskrev et ønske om verdensfred, og Nicole spilte den inn på ni språk, blant annet fransk, nederlandsk, dansk og russisk. Hun spilte også inn en tysk-engelsk-nederlandsk versjon og en tysk-italiensk-engelsk versjon. 
«Ein bißchen Frieden» toppet singellistene i flere land og solgte mer enn tre millioner eksemplarer. Den engelske versjonen er per 2017 den siste Eurovision Song Contest-vinneren som toppet den britiske singlelisten. Den har også æren av å være den 500. nummer én-sangen på den britiske listen. 
I Norge skjedde noe av det samme. «Ein bißchen Frieden» lå åtte uker på VG-lista, hvorav én uke på førsteplass. Med unntak av Bobbysocks' «La det swinge» i 1985, var det først i 2009 med Alexander Rybaks «Fairytale», at en Eurovision-vinner på nytt toppet den norske singellisten. Tysklands andre vinnerlåt fra 2010 gikk også til topps på VG-lista. 
Nicoles album A Little Peace gjorde suksess i Norge og lå 15 uker på VG-lista i 1982 med nummer to som høyeste plassering. Det påfølgende albumet, Meine Kleine Freiheit, lå åtte uker på den norske albumlisten i 1982–1983.
«Ein bißchen Frieden» var én av fjorten tidligere Eurovision-låter som deltok i konkurransens 50-årsjubileumsshow i 2005. Der kjempet den om tv-seernes stemmer for å bli tidenes Eurovision-låt. I avstemningen kom «Ein bißchen Frieden» på syvendeplass, mens ABBAs «Waterloo» vant.

Norsk versjon

Philip A. Kruse har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Litt mere frihet».
Hajile

Utvikling

Prosjektet ble initiert etter en forespørsel fra hæren for en metode til å slippe tungt utstyr og kjøretøyer fra fly i høy hastighet og beholde materiellets fart i luften så lenge som mulig for å redusere skader fra antiluftskyts. Det var videre nødvendig at materiell fikk bare minimale eller ingen skader fra landingen, og være klar til å brukesi løpet av minutter.
Den høye fallhastigheten utelukket fallskjermer, så DMWD kom opp med idéen om å plassere lasten (kjøretøyet) på en plattform som var omgitt med korditraketter Disse skulle fyres av i siste øyeblikk for å sikre materiellet en trygg landingshastighet. Da den første testen ble utført fikk posjektet sitt kodenavn, da eksosen fra rakettene oppslukte plattformen i en sky av røyk og brann hadde lagt seg, og en offiser, kaptein G. O. C. "Jock" Davies, bemerket: «Se på det! Det er Elias i revers», med referanse til den bibelske profeten som fór opp til Himmelen i en ildvogn.

Videreutvikling

DMWD forsøkte å anskaffe en rekke jeeper til å teste Hajile over land, men det viste seg å være vanskelig å overbevise Royal Navy for å gi virksomme kjøretøy for å bli kastet ut fra et fly i 600 m høyde til en eksperimentell, og potensielt eksplosiv enhet. Til slutt ble to jeeper gitt av United States Navy og prøvene begynte for alvor. Den første testen var en spektakulær feil, da snøfall dagen før hindret rakettsikringen. Rakettene antente ikke og hele riggen gikk med brak i bakken, bremset bare av en liten reservefallskjerm, traff bakken med rundt 12 m/s og forårsaker store skader på jeepen. Hajile fikk ytterligere to uker med fiksing og triksing før en ny test ble utført. Denne gangen fyrte rakettene av vellykket og da røyken forsvant var jeepen relativt intakt, men plattformen hadde havnet opp-ned, med raketter som pekte mot himmelen.
Videre testing viste at Hajile var utrolig upålitelig: Raketter mislyktes på noen tester og sendte plattformen inn i et spinn, mens på andre var vekten feilberegnet og plattformen ble skutt tilbake opp i luften et stykke, før den falt i bakken med nok kraft til å rive den fra hverandre.
En av de siste tider raketter på riggen ble avfyrt på morgenen for landgangen i Normandie. Hajile stod på bakken, omgitt av sitt mannskap, da en elektriker, uvitende om at enheten var i live, begynte å teste kablene og ved et uhell avfyrte rakettene. Alle åtte raketter tente umiddelbart og plattformen ble skutt førti meter opp i luften før den havnet sidelengs og kræsjet i bakken og skadet en rekke av mannskapene. En ble blindet flere dager.

Etterspill

Testing av Hajile pågikk lenge nok til å bevise at enheten fortsatt ikke fungerte pålitelig, men krigen nærmet seg slutten, og ingen tok sjanse på å sette prosjektet ut i livet, den ble lagt på hylla. Oppløsning av DMWD etter krigen førte til at der den ble liggende på hylla ble permanent. Som med mange slike forskningsprosjekter, detaljene i Hajile ble holdt hemmelig i mange år, og svært lite av interesse kom frem da dokumenter som beskrev prosjektet ble offentlig.
Spearhead from Space

Handling

Doktoren har akkurat regenerert og blitt sendt i eksil til jorden. Etter at han kommer fram, besvimer han utenfor tardisen og blir fraktet til et lokalt sykehus hvor hans uvanlige anatomi forundrer doktorene.
Samtidig faller en sverm av meteoritter ned på den britiske landsbygda. En krypskytter finner et mystisk polyeder hvor en meteoritt har landet og tar det med seg. Hos UNIT prøver brigadegeneral Lethbridge-Stewart å rekruttere Dr. Elizabeth «Liz» Shaw som sin vitenskapelige rådgiver før han drar ut for å undersøke meteorittene. Shaw, på den andre siden, er skeptisk når han forteller henne om invasjoner fra det ytre rom og forarget fordi hun har blitt avbrutt i sine eksperimenter i Cambridge. Han får beskjed om at en mann i et sykehus i nærheten hvor meteorittene falt sier at han er Doktoren. Denne Doktoren ser imidlertid ikke som ut den han kjente.
Polyederet viser seg å være en kraftenhet for en uteomjordisk intelligens kalt Nestene, som ikke har noen kropp. Den kan forme og styre plast og lage kopier av mennesker av plasten kalt autonere. Nestene har tatt over en leketøysfabrikk i London og den planlegger å bytte ut viktige personer innen staten og kjendiser med autonere. Autonen som driver fabrikken sender andre, mindre menneskelignende autonere for å hente inn kraftenhetene fra UNIT og krypskytteren.
Etter et mislykket forsøk på å rømme fra sykehuset, oppdager Doktoren at tardisen har blitt deaktivert av tidsherrene og at han er fanget på jorden. Han overbeviser brigadegeneralen om at han er den samme mannen som har møtt ham før da de bekjempet yetiene og cybermennene. Sammen med Liz finner han ut hva Nestene har planlagt samtidig som at mannekenger over hele London blir aktivert og begynner å skyte folk. Doktoren lager et elektrosjokkapparat som han tror vil stoppe autonene.
UNIT angriper leketøysfabrikken, men autonene er usårlige overfor kuler. Doktoren og Liz sniker seg inn og møter en blekksprut-aktig skapning som Nestene har laget av kraftenhetene. Mens Doktoren kjemper med skapningen klarer Liz å bruker apparatet på det og slår det av. Alle autonene dør også, siden de er en del av Nestene.
Lethbridge-Stewart frykter at de vil returnere og spør Doktoren om hjelp. Han går med på å jobbe for UNIT mot at han får bruke deres utstyr for å reparere tardisen. Han overbeviser brigadegeneralen om å også gi ham en toseters roadster han fant, som han kaller Bessie. Liz bestemmer seg også for å bli i UNIT som Doktorens assistent.
Kardia

Kardia (gresk: Kαρδία) var den fremst oldtidsbyen i historiske Trakia på halvøya Thrakike Khersoneso (dagens Gallipoli i Tyrkia). Den lå ved enden av bukta Melas (dagens Sarosbukta).
Kardia var opprinnelig en koloni av greske bosettere fra Miletos og Klazomenai, men senere, i tiden under tyrannen Miltiades den yngre (slutten av 500-tallet f.Kr.), mottok stedet også kolonister fra Athen, noe som ble bevist av Miltiades' tyranni (515–493 f.Kr.). Det gjorde ikke Kardia nødvendigvis pro-Athen: da Athen i 357 f.Kr. tok kontroll over halvøya Khersoneso, var Kardia, da under styret til en trakisk fyrste, den eneste av halvøyas byer som holdt seg nøytral, men det avgjørende året var 352 f.Kr. da byen inngikk en vennskapsavtale med kong Filip II av Makedonia. En stor krise brøt ut da Diopeithes, en athensk hærfører og leiesoldat, i 343 f.Kr. brakte bosettere fra Attika til byen. Da Kardia ikke var villige til å ta imot dem, sendte Filip øyeblikkelig hjelp til byen. Kongen foreslo å avgjøre striden mellom de to byene ved voldgiftsdom, men Athen avslo.
Da Karrdia ble ødelagt av byen Lysimakeia en gang rundt 309 f.Kr. og selv om den senere ble bygd opp igjen, kom den aldri tilbake til sin tidligere grader av framgang da Lysimakeia, som lå i dens nærheten og befolket med innbyggere fra Kardia, ble den fremste byen i området. Kardia var fødestedet for Aleksander den stores sekretær Eumenes og historikeren Hieronymos.
Fords N-serie

Ford 9N

Ford 9N er første traktor i Fords N-serie. Den var et samarbeid mellom Ford Motor Company og Ferguson. Det førte til at det ble et skilt under Fordmerket der det står Ferguson System. Den ble levert med standard gummihjul, elektrisk system med starter, batteri, dynamo, oljefilter av patron-type med stor kapasitet, og luftfilter i oljebad. Den har 4-sylindret bensinmotor, 3-trinns girkasse, direktedrevet fordeler med  integrert coil i motsetning til magnet-tenning.
Ford 9N ble produsert fra 1939–1943 i Dearborn, Michigan. Etter det ble den byttet ut med Ford 2N grunnet nedskjæringer under krigen.

Ford 2N

Ford 2N er den andre traktoren i Fords N-serie produsert av Ford Motor Company. Den var som Ford 9N et samarbeid mellom Ford Motor Company og Ferguson. Det førte til at det ble et skilt under Fordmerket der det står Ferguson patent. Traktoren ble produsert i perioden 1942–1947 i Dearborn, Michigan og er modellen etter Ford 9N. 
9N ble byttet ut med 2N grunnet nedskjæringer under krigen.
Ford 2N ble levert med stålhjul, og dynamo og batteri fra Ford 9N var blitt byttet ut med magnettenning. 
Alle andre spesifikasjoner var som for Ford 9N. Modellen ble erstattet av Ford 8N i 1947.
Galbanum

Galbanum er en harpiks som fremstilles fra Ferula gummosa (synonym F. galbaniflua) og Ferula rubricaulis. Slekta Ferula tilhører skjermplantefamilien.
Den samles inn fra viltvoksende planter i Iran og Turkestan. Harpiksen er halvveis gjennomsiktig og har en gul til rød farge. Det skilles mellom levantisk eller myk galbanum som er seigtflytende, og persisk eller hard galbanum som kan brytes i biter.
Harpiksen ble tidligere brukt til medisinske formål, blant annet i gummiplaster. Den brukes nå til røkelse og som fiksativ for parfyme. Harpiksen kan destilleres for å framstille en olje som brukes i noen parfymer.
Galbanum er nevnt i oppskriften på røkelse i Andre Mosebok 30:34, men i den norske oversettelsen fra 2011 er den kalt «gummiharpiks».
Mitt navn er Knoph

Mitt navn er Knoph er en norsk kriminalroman av Olaf Bull. Romanen ble trolig skrevet i 1909, og kom ut som føljetong i magasinet Hver 8. Dag fra 1913, året etter i bokform på Narvesens kioskkompani. Boka har blitt framhevet som nyskapende og velkomponert av krimkritikere. Romanen er Bulls eneste prosaverk, bortsett fra to noveller.
Den ble utgitt på nytt i 1973 i Den svarte serie med en innledning av André Bjerke. Boka ble utgitt på nytt av Gyldendal Norsk Forlag i 1995 og kom som lydbok i 2006.
Massimo De Santis

Dommerskandalen (2006- )

Juventus ble i mai 2006 mistenkt for å ha håndplukket dommere. Klubben skal også angivelig ha trikset med regnskaper. Åtte andre lag ble også satt under etterforskning for dommerjuks. Statsadvokaten i Napoli etterforsker Fiorentina, Lazio, Messina, Siena og Udinese fra serie A, samt serie B-lagene Arezzo, Crotone og Avellino i tillegg til Juventus. Italia trakk De Santis som VM-dommer, etter at han ble satt under etterforskning. Fem italienske toppdommere ble nevnt i forbindelse med skandalen rundt Juventus.
Pionér-gruppen

Pionér-gruppen var et antall rødfigurvasemalere som arbeidet i Kerameikos eller pottemakerikvartéret i Athen rundt begynnelsen av det femte århundre før Kristus. Pionér-gruppen er blitt karakterisert av arkeologen John Boardman som den kanskje første bevisste kunstbevegelsen i vestlig tradisjon. Gruppen innbefattet malerne Eufronios, Euthymides, Smikros, Hypsias, Dikaios-maleren og Fintias. John Beazley var den første som identifiserte disse håndverkerne som en sammenhengende gruppe, selv om intet dokumentasjonsbevis har forblitt, alt man vet om dem består av arbeidene i seg selv.
Framvoksende marked

Et framvoksende marked (fra engelsk emerging market) er et land som har noen av egenskapene til et utvikla marked, men som fremdeles ikke er det. De to største framvoksende økonomiene i verden er Kina (unntatt Hongkong og Macau) og India. De fem største omtales ofte som BRICS-landa: Brasil, Russland, India, Kina og Sør-Afrika. De fire påfølgende kalles for MINT-landa: Mexico, Indonesia, Nigeria og Tyrkia.
Begrepet emerging market stammer fra 1981, og ble oppfunnet av Antoine van Agtmael. Mange mener at begrepet nå er utdatert, siden mange av markedene som opprinnelig ble kalt framvoksende, nå er en viktig del av verdensøkonomien.
Rocky Mountain gasskraftverk

Rocky Mountain gasskraftverk er et gasskraftverk i Weld County i delstaten Colorado i USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 600 MW, fordelt på 2+1 turbiner. Dette er delstatens sjette største fossile kraftverk målt etter installert produksjonseffekt. Anlegget ble påbegynt omkring 2000 og stod ferdig i 2004. Brenselkilden er naturgass. Operatør er energiselskapet Calpine Corp.
Pierre Dureau

Andre verdenskrig

Dureau studerte juss og gjennomførte kurs ved militærakademiet Saint-Cyr.
 Ved utbruddet av andre verdenskrig i 1939 tjenestegjorde han i Den 6. alpejegerbataljon. I april 1940 ble Dureau sendt med det fransk-polske ekspedisjonskorps til Norge. Han utmerket seg i kamp mot tyske invasjonsstyrker i Nord-Norge i mai–juni 1940. Han gjorde seg særlig bemerket for sitt mot i kamp ved Elvenes og Roasme.
Etter evakueringen av de allierte styrker fra Norge i juni 1940 kom Dureau til Storbritannia, der han ble med i general de Gaulles frie franske styrker. Han tjenestegjorde som instruktør og var deretter i de Gaulles stab. I august 1941 ble han stasjonert i Syria og Libanon. Deretter tjenestegjorde han under general Edgard de Larminat inntil januar 1943 da han ble tilknyttet Fremmedlegionens 13. halvbrigade. Dureau kjempet i Tunisia og deretter i Italia, der han ledet bombekasterne i Fremmedlegionens 1. bataljon. I august 1944 deltok han i landgangen i Provence og kjempet deretter i frigjøringen av Frankrike helt til de siste kampene i Alsace og Alpene. Dureau hadde ved krigens slutt grad av kaptein.
Etter krigen gikk Dureau over i privat næringsliv, der han var aktiv i skogs- og byggebransjen.

Utmerkelser

Løytnant Pierre Dureau ble i statsråd 20. mars 1942 hedret med det norske Krigskorset med sverd for sin innsats i kampene ved Narvik. Han ble også tildelt St. Olavs Orden.
Dureau ble utnevnt til medlem av den franske Frigjøringsordenen og ble hedret Croix de Guerre, samt andre franske utmerkelser. Han ble også dekorert med det belgiske Croix de Guerre, utnevnt til offiser av Leopoldsordenen og mottok det polske Tapperhetskorset. Dureau var ridder av Alaouite-ordenen og av Iftikhar-ordenen.
Saidpur Airport

Saidpur Airport (IATA: SPD, ICAO: VGSD) er en innenriks flyplass i Saidpur i Bangladesh.
Fylkesvei 4388

Fylkesvei 4388 går mellom Njølstad i Hå og Haugland i Time. Veien er 2,9 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 167.
Refraktor

En refraktor, et refraktorteleskop eller linseteleskop er et dioptrisk teleskop som bruker en optisk linse som sitt objektiv til å danne et bilde. Refraktorteleskopets design har opprinnelig blitt brukt i monokulære kikkerter (for ett øye) og astronomiske teleskoper, men brukes også i andre enheter som (binokulære) kikkerter og kameralinser med stor brennvidde (telelinser).
De to største refraktorteleskopene i verden befinner seg i USA. Den største (tatt i bruk 1897) finnes på Yerkes-observatoriet i Wisconsin, USA. Objektivets diameter er 1,02 m. Den nest største (tatt i bruk 1888) finnes på Lick-observatoriet i California, USA. Objektivets diameter er 0,91 m.
Keltisk mytologi

Keltisk mytologi er mytologien til jernalderens keltisktalende folk og keltisk kultur.

Historie

Som andre folkeslag i jernalderens Europa hadde de tidlige kelterne en polyteistisk mytologi og religiøs struktur. Blant kelterne med nær kontakt til antikkens romere, som gallere og keltiberere, overlevde troen deres ikke Romerriket, den påfølgende omvendelsen til kristendommen, eller tapet av deres eget språk. Likevel er det hovedsakelig i romerske og kristne kilder at keltisk mytologi er bevart. De keltiske folkene som klarte å bevare enten sin politiske eller språklige identitet (som gælere og britonere i Storbritannia og Irland), etterlot seg overleveringer fra sine forfedres mytologi, som ble nedskrevet i løpet av middelalderen.
Sentralt i keltisk mytologi sto krigerhelter med overnaturlige krefter, samt en forestilling om at jorden er hellig. Den viktigste guddommen var en modergudinne som gav fruktbarhet, liv og beskyttelse. 
Et karakteristisk trekk ved keltisk mytologi er at historiske hendelser og sagn gled over i hverandre, og det er i dag usikkert om kong Arthur var en historisk person, eller en mytologisk figur flettet inn i en historisk kontekst. Kultiske handlinger skjedde som oftest utendørs ved hellige steder som innsjøer, åser, lunder og øyer, der seremoniene ble utført av druider. Druidene var også dommere og læremestere.

Historiske kilder

Fordi så lite skriftlig materiale er bevart på gallisk, har man antatt at de hedenske kelterne i liten grad var lese- og skrivekyndige, skjønt en skriftlig form for gallisk som benyttet greske, latinske og norditaliske alfabeter, ble benyttet (som bevitnet i votivgaver som har inskripsjoner på gallisk, og i Coligny-kalenderen). Julius Cæsar har bevitnet gallernes skrivekyndighet, men skrev også at druidene hadde forbud mot å nedtegne bestemte vers av religiøs betydning. Han merket seg imidlertid at helvetere hadde foretatt en skriftlig folketelling.
Hos romerne fantes en utbredt skikk med offentlige inskripsjoner, og de hadde brutt druidenes makt i de erobrede områdene; men faktisk er de fleste inskripsjoner til guddommer som er avdekket i Gallia (dagens Frankrike og nordlige Italia), Britannia og andre tidligere (og tidvis fortsatt) keltisktalende områder, fra før den romerske erobringen.
Selv om de tidlige gælere i Irland og deler av dagens Wales benyttet seg av et system som kalles for Ogham-skrift, for å nedtegne korte inskripsjoner (hovedsakelig personnavn), var det først etter kristendommens innføring at skrivekyndighet ble mer vanlig i keltiske områder som ikke hadde vært under romerne. Faktisk var det kristne munker som først nedtegnet mange av de gæliske mytene, men uten å ivareta deres opprinnelige religiøse betydning.
Riddarholmsbrannen i 1802

Følgene av brannen

Da brannen startet ble riksregaliene fjernet fra Kammarkollegiet og de fleste av embetsverkets dokumenter kunne reddes. Imidlertid gikk det da nærmere 300 år gamle tresnittet «Blodbadsplansjen» tapt.
Scachs d'amor

Scachs d'amor («kjærlighetssjakk») er et dikt på katalansk språk som formodentlig ble skrevet mellom 1470 og 1490, med 1475 som et sannsynlig årstall. Diktet er en allegorisk framstilling av kjærligheten i form av et sjakkparti, og er den tidligste kjente beskrivelsen av et parti med moderne regler.
Forfatterskapet tilskrives en sirkel av litterater rundt Bernat Fenollar, Francí de Castellví og Narcís Vinyoles. Siden de hadde tilhold i Valencia er det rimelig å anta at diktet ble skrevet der.

Mottakelseshistorikk

Jesuitten P. Ignacio Casanovas fant i 1905 håndskriftet i Real Capilla del Palau i Barcelona. Manuskriptet skal ha bestått av 13 påskrevne og  30 blanke ark med dimensjonene 290 x 215 cm. Den katalanske sjakkhistorikeren José Paluzíe y Lucena (1860–1938) gav i 1912 ut flere avhandlinger om diktet, den første fullstendige utgaven ble publisert av Ramón Miquel i Planas.  Den innflytelsesrike sjakkhistorikeren Harold James Ruthven Murray viste liten interesse for det katalanske sjakkdiktet, og det førte til at diktet fikk liten oppmerksomhet, tross den store betydningen det har for opprinnelsen til moderne sjakk. 
Manuskriptet forsvant under den spanske borgerkrigen (1936–1939) og har siden vært regnet som tapt.

Innhold

I diktet fungerer sjakkpartiet som en allegori over kjærligheten. Mars (Castellví) spiller med hvite brikker (i originalform røde) mot Venus (Vinyoles) som svart (opprinnelig med grønne brikker). Mars åpner spillet og kurtiserer Venus, men hun avverger framstøtet med det som i dag kalles skandinavisk forsvar. Merkur (Fenollar) er dommer, fastsetter reglene og kommenterer. 
Diktet består av 64 strofer, dvs. en strofe for hver rute på sjakkbrettet. Strofene er gruppert tre og tre: den første i gruppa representerer hvits trekk, den andre svarts og i tredje kommenterer dommeren reglene. De tre første strofene er en introduksjon og den siste strofen er trekket som fører til sjakkmatt. Det antas derfor at spillet er konstruert og ikke egentlig spilt, og følgelig ikke kan brukes til å bedømme styrken til tidens sjakkspillere. Likevel gir diktet et inntrykk av det intellektuelle miljøet som moderne sjakk oppsto i.
Akeleye

Akeleye er en dansk-norsk slekt som stammer fra Knud Lillie af Arnøje, nevnt ca. 1400. Han var oldefar til Peder Knudsen til Skinnerup (i dag Ulriksholm), gift med Else (eller Sidsel) Valkendorf. Deres sønn Mikkel Pedersen Akeleye til Skinnerup (d. 1539) var borgermester i Odense i 1506. Han var farfar til Gabriel Knudsen Akeleye (d. 1608), landsdommer på Fyn, og oldefar til landsdommer i Halland Knut Gabrielsen Akeleye til Krengerup og lensmann på Værne Kloster og viseadmiral Sigvard Gabrielsen Akeleye til Krengerup og til Kambo (d. 1659).
Blant slektsmedlemmene finner man også Jens Christian Akeleye (1744–78), direktør i Asiatiske kompagnie, og Ingeborg Akeleye (1741–1800), som først var gift med Herman Løvenskiold til Fossum (1739–99) og deretter med den svenske spionen Carl Manderfelt, og som er mest kjent som elskerinnen til grev Christian Conrad Danneskiold-Laurvig (en sønnesønn av Ulrik Fredrik Gyldenløve og oldebarn av Frederik III av Danmark og Norge). Slekten døde ut i mannslinjen med kaptein Sigvard Jørgen Akeleye (1768–1822).