google/wiki40b huggingface dataset:
Michelinguiden

Historie

Michelinguiden ble første gang utgitt i 1900 i Frankrike av brødrene André og Edouard Michelin for å hjelpe bilister å finne veien, få service til bilen og et hotell å sove på.
Guiden var gratis fram til 1920. Ifølge en historie fortalt av Michelinbrødrene begynte de å ta betaling da en bunke av guidene ble funnet som støtte for et arbeidsbord i et verksted. Dette viste ifølge brødrene at en gratis katalog ikke ville bli tatt seriøst. 
I 1926 introduserte guiden en stjerne for å markere god mat, to og tre stjerner ble lagt til tidlig på 30-tallet. Omslaget på guiden var opprinnelig blått, men skiftet i 1931 til rødt slik vi kjenner guiden i dag.
Etter hvert som biltrafikk ble vanligere ble stjernesystemet videre utviklet, og guider for andre land ble introdusert. I dag er det 12 forskjellige utgaver av Michelinguiden, og tilsammen inneholder den oppslag om mer enn 45 000 hoteller og restauranter i Europa. Det utgis nå en nasjonal enkeltstående guide for landene: Frankrike, Storbritannia, Irland, Østerrike, Spania, Portugal, Benelux (dvs. Belgia, Nederland og Luxembourg), Italia, Tyskland og Sveits, i tillegg til «Main Cities of Europe» som dekker de største byene i Europa. De første guidene som dekker byer utenfor Europa ble for første gang publisert i 2005 for New York og i 2006 for San Francisco. Det er senere publisert guider for Tokyo og Los Angeles.
Harley-psalteret

Harley-psalteret er et illuminert manuskript (Harley MS 603 ved British Library) som ble produsert i løpet av hundre år, fra ca 1020 og til ca 1130. Det er latinsk psalter (bønnebok) på pergamentpapir som måler 380 x 310 mm og var antagelig produsert ved Christ Church i Canterbury. Den mest sannsynlige velgjører av et slikt kostbart verk ville ha vært erkebiskopen av Canterbury ved denne tiden, muligens Æthelnoth av Canterbury som ble vigslet i 1020 og forble ved Canterbury fram til 1038.
Forskeren Janet Backhouse har beskrevet Harley-psalteret som «et av de viktigste av engelske illuminerte manuskripter fra før erobringen». Det er de tidligste av tre bevarte middelalderkopier av det karolingske Utrecht-psalteret fra ca 820, den gang ved Canterbury, og inneholder mer enn et hundre illustrasjoner i farger i Utrecht-stilen. Det avsluttes brått i salme 143:12, antagelig på grunn av mangel på flere sider enn at produksjonen av verket ble avbrutt. Psalteret er særlig interessant for å ha blitt skrevet i tre faser. Den første fasen synes å ha begynt med hensikten å produsere en rimelig nøyaktig kopi av illustrasjonene og opplegget til Utrecht-psalteret, skjønt den galliske formen for salmer i dette verket ble byttet til en romersk form. Denne fasen består av første (ff.1-27) og tredje (ff.50-7) faser av manuskriptet og ble skrevet av en enkelt skriver.
Den andre fasen av produksjonen er representert av fjerde seksjon (ff.58-73) hvor den samme skriver fra første fase fortsatte å skrive salmene, men istedenfor å etterligne opplegget fra Utrecht-psalteret etterlot han ganske enkelt mellomrom for illustrasjonene ved begynnelsen av hver salme. Kunstneren som fylte disse mellomrommene avvik ytterligere fra Utrecht-psalteret ved å gjøre langt enklere komposisjoner.
Fase tre av manuskriptet er innesluttet i andre seksjon av psalteret (ff.28-49) som synes å ha blitt skrevet senere av den berømte skriveren Eadui Basan, skjønt hans hånd synes enten eldre eller svak og skrøpelig sammenlignet med det arbeid han gjorde i 1018. Kun to tegninger fra 1000-tallet er funnet i denne delen av manuskriptet; det har blitt foreslått at dette ble skrevet for å erstatte en del av psalteret som hadde gått tapt eller blitt ødelagt da det fyller et mellomrom mellom to seksjoner av tilsynelatende tidligere verk.
Forfatteren William Noel mener at Harley-psalteret ikke må forstås utelukkende som en kopi av Utrecht-psalteret, men heller som et storslått eksperiment i en rekke av angelsaksiske manuskripter som var illustrerte. Harley-psalteret er et viktig verk for å forstå utviklingen av kunst, skriving og bokproduksjon i løpet av den tid som har blitt karakterisert som en «gullalder» i angelsaksisk kunst.
Arcade (sang)

Bakgrunn

Sangen er skrevet av den nederlandske sangeren Duncan Laurence sammen med Wouter Hardy og den svenske låtskriveren Joel Sjöö. Duncan hentet inspirasjon til sangen ved å bruke hendelser fra sitt eget liv, blant annet ved å bruke historien til en nær person som døde i ung alder. «Jeg valgte å kalle sangen "Arcade" – ordene og akkordene kom av seg selv, som gjør at den høres så organisk ut, tross skiftene i sangen», fortalte Laurence da sangen ble lansert. 
I samarbeid med de to andre låtskriverne utviklet sangen seg til å bli en «delt, felles historie, og ikke bare min egen.» Duncan fortalte videre at «Arcade» er en historie om jakten på ens livs kjærlighet, og at sangen beskriver håpet om det noen ganger uoppnåelige. Ordet «arcade» nevnes kun én gang i teksten, og tittelen referer til et arkadespill, jamfør tekstlinjen: «Small town boy in a big arcade, I got addicted to a losing game» (norsk oversettelse: småbygutt i et stort arkadespill, jeg ble avhengig av et spill jeg er dømt til å tape).

Mottakelse

«Arcade» er en popballade med engelsk tekst og ble offentliggjort 7. mars 2019 som Nederlands bidrag til Eurovision Song Contest. Etter lanseringen ble sangen favoritt til å vinne konkurransen, og i tiden før konkurransen toppet den veddemålslister og oddslister. Favorittstemplet førte til at den nederlandske kringkasteren NPO allerede før konkurransen begynte å forberede seg på å arrangere Eurovision Song Contest 2020 om «Arcade» skulle vinne.

Eurovision Song Contest

Sangen ble valgt internt av kringkasteren AVROTROS til å representere Nederland i Eurovision Song Contest 2019 i Tel Aviv. I januar 2019 ble Nederland trukket til å delta i semifinale 2 av Eurovision Song Contest. Semifinalen ble arrangert i Expo Tel Aviv i Israel torsdag 16. mai, og Nederland hadde startnummer 14. I avstemningen ble «Arcade» blant de ti beste i semifinalen, og kvalifiserte seg dermed til finalen lørdag 18. mai. I finalen hadde sangen startnummer 12.
Sangen endte på tredjeplass i juryavstemningen og kom på andreplass i telefonavstemningen, men vant likevel konkurransen sammenlagt med 498 poeng. Dette var Nederlands femte seier i konkurransen, og den første på 44 år etter at gruppen Teach-In og «Ding-a-dong» vant i 1975.
Adenbukta

Adenbukta, eller Adenbukten, er en bukt av Arabiahavet mellom Jemens sydkyst på 
Den arabiske halvøy og Somalias nordkyst i Afrika. I den vestlige enden ligger Djibouti. Adenbukta avgrenses mot Arabiahavet ved meridianen fra Ras Asir på nordøstspissen av Somalia.
Bukta er omkring 900 km lang fra øst til vest, og omkring 500 km bred ved østenden. Der er forbindelse mot nordvest til Rødehavet gjennom Bab el-Mandeb-stredet.
I de senere årene har skipsfaren i Adenbukta vært plaget av piratvirksomhet av somaliske sjørøvere som kaprer skip.
Ifølge Leger Uten Grenser flyktet 30 000 over denne bukta, fra Somalia til Jemen, i 2007, på grunn av konflikter og tørke på Afrikas horn. I de første fem månedene av 2008 flyktet 20 000 over bukta.
Viggo & Reidar

Viggo & Reidar var to figurer oppdiktet av Tom Mathisen og Herodes Falsk i 1985 da de ville gi ut en plate etter bruddet med Jahn Teigen. Disse figurene medvirket på flere av duoens turneer, plater og filmer, og var også litt med da Prima Vera gjorde comeback i 2000 etter Marius Müller sin død. Disse figurene bor i en container i Oslo, og deres far døde på sjøen da gutta var barn og de hater julenissen. Viggo & Reidar hadde av og til eget program i Tom Mathisen og Herodes Falsk sin serie Nådeløs kveldskos, som gikk på TVNorge på 1990-tallet. Viggo & Reidar var også interessert i musikk, og spilte inn to album og en singel.
Risøya (Tvedestrand)

Risøya er en øy i Tvedestrand kommune. Øya er 550 dekar og har broforbindelse til fastlandet. På øya ligger Risøy Folkehøyskole og en leirskole. Den kristne festivalen Skjærgårds Music & Mission Festival er arrangert på Risøya hver sommer fra 2001.
S&P 500

S&P 500 (Standard & Poor's 500) er en aksjeindeks over 500 store amerikanske virksomheter. Indeksen ble opprettet i 1957. Ti av virksomhetene er dog teknisk sett ikke hjemmehørende i USA. Aksjene utvelges av en komité, som representerer et bredt utsnitt av alle amerikanske industrier, og altså ikke bare de 500 største virksomhetene.
Indeksen er markedsvektet på samme måte som den danske OMXC20 indeksen, men er siden 2005 en float-justert indeks, som den danske OMXCB. At den er float-justert vil si, at kun aksjer tilgjengelige i fri handel inngår i indeksen, altså for eksempel ikke aksjer eiet av kapitalfond eller lignende.
Aksjeindeksen styres av virksomheten Standard & Poors (S&P), som er en divisjon av virksomheten McGraw-Hill, som blant annet utgir finansielle publikasjoner og analyser. S&P har i likhet med Københavns Fondsbørs en rekke andre indekser, som følger forskjellige segmenter av aksjemarkedene, både i USA og internasjonalt.
Det skulle vært sommer

«Det skulle vært sommer» er en norsk sang. Melodi og tekst er skrevet av Ove Thue. Den var ett av bidragene til Melodi Grand Prix 1993, den norske uttakingen til Eurovision Song Contest 1993 i Millstreet i Irland.
Sangen ble framført på norsk av Rune Larsen og Helge Nilsen. Den endte på en sjuendeplass med 37 poeng.
George Yonashiro

Japans herrelandslag

George Yonashiro spilte 2 landskamper for Japans herrelandslag.
Karlskrona kommune

Administrativ historikk

Karlskrona kommune har en meget komplisert inndelingshistorikk fra kommunalforordningenes innføring i 1863 og fram til kommunens nåværende inndeling fra 1974. 
Ved inngangen til 1900-tallet besto området av, foruten byen Karlskrona, fjorten landskommuner og en municipalköping. En del av disse hadde oppstått gjennom delinger i 1888. I 1925 ble kommunen Hasslö och Aspö delt i to, Aspö og Hasslö. I 1934 ble en del av Augerums landskommun innlemmet i Karlskrona by. 
Ved kommunreformen i 1952 ble følgende storkommuner etablert: Lyckeby (av de tidigere kommunene Augerum og Lösen), Jämjö (av Jämjö og Torhamn samt Kristianopels municipalköping), Fridlevstad (av Fridlevstad og Sillhövda), mens Tving, Nättraby, Sturkö, Ramdala, Hasslö og Rödeby forble uforandret. Aspö og Tjurkö ble innlemmet i Karlskrona by. 
I 1963 gikk Tving inn i Fridlevstad og Ramdala i Jämjö. I 1967 gikk Lyckeby inn i Karlskrona by. I 1974 ble den foreløpig siste kommuneendringen gjennomført ved at Jämjö og Fridlevstad ble slått sammen med Karlskrona.
Salesianerkirken i Warszawa

Salesianerkirken (polsk Kościół Wizytek) er en kirke ved Krakowskie Przedmieście i Warszawa og en av de mest fremtredende rokokko- og barokkirker i Polens hovedstad.
Kirkens barokkfasade er en av de mest interessante arkitektoniske elementer i bygningen. Den er bølgeformet og delt opp av søylepar, mens den brutte, utbygde gesimsen beriker bygningens hovedkorpus. Over portalen finnes Salesianerordenens våpenskjold. Kirken har ett skip med hovedalteret og seks sidekapeller med rike rokokkodekorasjoner, gamle malerier av polske, italienske og franske mestere (blant annet Saint Louis de Gonzaga av Daniel Schultz), portretter av berømte og adelige polakker samt et tabernakel av sølv og ibenholt, overgitt til kirken av dronning Marie Louise Gonzaga de Nevers i 1654.
Foran kirken står et monument over kardinal Stefan Wyszyński, Polens primas fra 1948 til 1981.

Historie

Den opprinnelige trekirken ble bygd i 1651 av dronning Marie Louise Gonzaga de Nevers til den franske salesianerordenen. Kirken ble brent ned av svenskene under den svenske invasjonen av Polen i 1656.
I 1644 begynte salesianerne å bygge en ny kirke. Grunnsteinen ble lagt av primas Wacław Leszczyński. Den uferdige kirken brant ned i 1695. Byggingen ble påbegynt igjen i 1728 av Elżbieta Sieniawska av Lubomirski etter tegninger av Karol Bay, og avsluttet i 1765. Hovedalteret ble tegnet av Efraim Szreger, mens skulpturene på fasaden og prekestolen ble utformet av Jan Jerzy Plersch.
Kirken ble innvidd den 20. september 1761 av Kiev-biskopen Józef Andrzej Załuski. Fra den tid har ikke kirken forandret form, med unntak av noen innvendige elementer. Den var en av få historiske bygninger som ikke ble ødelagt av tyskerne under andre verdenskrig.
Sørvestbanen

Sørvestbanen er en jernbaneplan som er ment å kutte ned reisetiden mellom Oslo og Stavanger til 5 timer, Oslo og Kristiansand til 3 timer og Oslo og Porsgrunn til 1 time og 40 minutter. Planen innebærer å ruste opp Vestfoldbanen og Sørlandsbanen, samt å koble dem sammen ved hjelp av den planlagte nye strekningen Grenlandsbanen mellom Porsgrunn og Gjerstad.
Planen er lansert av Vestfold, Telemark, Aust-Agder, Vest-Agder og Rogaland fylkeskommuner gjennom Jernbaneforum Sør, og er anslått til å koste omtrent 25 milliarder kroner. Strekningen anslås å kunne være fullført i 2025.
Lonkanfjorden

Lonkanfjorden er en fjordarm av Hadselfjorden på vestsiden av Hinnøya. Fjorden har innløp mellom Lonkanneset i vest og grenda Kaljord i øst og strekker seg seks kilometer sørøstover til Indre Nordbotn. Fjorden går først sørover, før den snur rett østover sør for Agdenesklubben.
Like sør for Lonkanneset ligger grenden Lonkan, som har gitt navn til fjorden. Det ligger spredte, små gårdsbruk på nordsiden av fjorden.
Identitet

Kollektiv vs individuell identitet

En individuell identitet er hvordan en person oppfatter seg selv. 
Kollektive identiteter er et sosiologisk uttrykk for hvilke grupper en føler seg knyttet til, eller oppfatter at andre personer tilhører.
Al-Walid

Al-Walid (arabisk: الوليد; al-Walīd) er en by tett ved grensen mellom Irak og Syria. Den liggere i det irakiske guvernementet al-Anbar, ikke langt fra grenseovergangen ved samme navn, på syrisk side kalt al-Tanf, på hovedveien mellom Damaskus og Bagdad.
Under krigshandlingene i Irak ble al-Walid erobret i mai 2014 av terrormilitsen ISIL und seitdem gehalten.
1 eurocent

1¢ eller 1 eurocent er den minste euromynt i omløp og tilsvarer 0,01 € (euro). Som alle andre euromynter har den et nasjonalt motiv på den ene siden og et felles motiv på den andre. 
Mynten har en diameter på 16,25 mm, er 1,67 mm tykk og veier 2,30 gram. Myntens kant er glatt. Den består av kobberbelagt stål.

Nåværende nasjonale sider

Landene som deltar i eurosamarbeidet har sitt eget nasjonale preg på baksiden av alle euromynter.
Akers mekaniske verksted

Akers mekaniske Verksted, ofte forkortet Akers mek. Verksted eller bare Akers Mek., Akers-mek. og AmV, var et verksted, seinere skipsverft, som ble opprettet i Fossveien ved Akerselva i Oslo i 1841. I 1854 flyttet Akers mek. Verksted til Holmen på vestsiden av Pipervika, området som i dag er bolig-, kontor- og forretningskomplekset Aker Brygge. Der fortsatte bedriften å lage og reparere skip og utstyr fram til 1982 da det ble nedlagt. Verkstedet var en ledende aktør innen norsk skipsbygging og offshoreindustri og hadde en sentral posisjon i Oslos industrimiljø i 140 år.

Historikk

Omkring midten av 1800-tallet ble det langs Akerselva og i Oslo ellers opprettet flere mekaniske verksteder som gjennom åra utviklet seg til store teknologibedrifter. Agers mechaniske Værksted, som ble opprettet omkring 1842, var blant de største sammen med Myrens Verksted fra 1848, Kværner Brug  fra 1853 og Nylands mekaniske verksted fra 1854.
Akers mekaniske Verksted ble anlagt på østsida av Akerselva og leide en del av vannkraften fra Øvre Foss Sager som lå lenger oppe og fikk rundt halvparten av vannføringa i elva. Grunnlegger var orlogskaptein P.S. Steenstrup, som også var leder fram til sin død i 1863. Han hadde fartstid som skipsfører av Norges første dampskip, DS «Constitutionen», hadde bygd opp Carl Johans Verft i Horten som marinens hovedverft, og var også med på å stifte Den Polytekniske Forening i 1852.
I 1854 flyttet Akers mek. Verksted til Holmen ved Pipervika helt innerst i Oslofjorden, der bedriften utvidet virksomheten sterkt. I 1917 fikk skipsreder Fred. Olsen aksjemajoriteten i verkstedet. Familien hans beholdt kontrollen over bedriften fram til 1985. Akers mekaniske Verksted hadde i 1930 i alt bygd ca. 450 dampskip. Arbeidsstyrken varierte gjennom året avhengig av arbeidsoppdrag, og var i juni 1929 1 485. Under den tyske okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig hadde den såkalte melkestreiken i september 1941 sin start blant læregutter ved verkstedet.
Sammen med flere andre virksomheter ble Akers mek. Verksted samlet til Akergruppen i 1960. Akers Verft, som var et av de største verftene i gruppa, ble lagt ned i 1982, og det gamle fabrikkbygningene på verkstedområdet i Pipervika, da kalt Nyland Vest, ble etter hvert omgjort til dagens Aker Brygge. 
I 1987 gikk Akergruppen sammen med sementselskapet Norcem og dannet Aker Norcem. Året etter skiftet industrikonsernet navn til Aker.
Morten Müller

Liv og arbeid

Han var sønn av fogd med samme navn, Morten Müller (1791–1864) av  Müller (slekt) og Cecilie Cathrine Frost (født 1790). Morten Müller begynte sine kunststudier hos Adolph Tidemand og Hans Gude i Düsseldorf i Tyskland fra 1847 til 1848. Seinere fortsatte han som student ved akademiet i byen under Johann Wilhelm Schirmer. Han ble siden påvirket av August Cappelen og Marcus Larson som han arbeidet sammen med i Stockholm fra 1850 til 1851.  Fra 1866 til 1873 bodde Morten Müller i Oslo, der han fra 1870 underviste sammen med Knud Bergslien på Johan Fredrik Eckersbergs malerskole. Etter dette arbeidet han i Düsseldorf og ble der fram til sin død. 
I 1874 ble Morten Müller hoffmaler og medlem av akademiet i Stockholm. Bildene hans omsettes i høy prisklasse.
Joachim Jérôme Quiot du Passage

Bakgrunn og karrière

Joachim Jérôme Quiot du Passage (Quiot) var født i Alixan i departementet Drôme i regionen Rhône-Alpes. I 1791 begynte han som kadett i den franske arméen og ble blant annet utdannet under den senere marskalk Claude-Victor Perrin. Han avanserte, som mange andre etter den franske revolusjon raskt i gradene, og ved beleiringen av Toulon høsten 1793 var han allerede kaptein. I kampene ved Collioure, Figueres (Castillo de San Fernando) og Boulon viste han sin tapperhet.
Etter fredsslutningen i Basel i 1795 kunne Quiot vende tilbake til Frankrike og ble aide-de-camp for Claude-Victor Perrin. Quiot deltok i general Napoléon Bonapartes felttog i Italia årene 1796 til 1797, han kjempet i beleiringen av Mantova og slaget ved Rivoli Veronese i januar 1797. Etter ytterligere forfremmelser førte Quiot kommando under den andre koalisjonskrigen, og han deltok i slaget ved Verona 26. mars 1799, slaget ved Trebbia i juni og slaget ved Marengo 14. juni 1800.
Ved utbruddet av krigen mot den tredje koalisjonen var Quiots styrker underlagt marskalk Jean Lannes. Styrkene deltok i Ulm-felttoget høsten 1805, slaget ved Hollabrunn og Schöngrabern 16. november og slaget ved Austerlitz 2. desember 1805. Året etter, under krigen mot den fjerde koalisjonen, deltok han i slaget ved Jena-Auerstedt 14. oktober 1806 og ble hardt såret.
Etter undertegningen av freden i Tilsit i juli 1807 ble Quiots styrker sendt til Spania for å forsvare keiser Napoléons interesser i halvøykrigen. Med sine styrker deltok han i en resultatløs beleiring av Zaragoza i 1808. Beleiringen ble gjentatt i 1809, og etter harde kamper ble byen tatt. Underlagt marskalk Jean-de-Dieu Soult kjempet han med sine styrker, og utmerket seg for tapperhet i slaget om Gévora 19. februar 1811 og slaget ved La Albuera 16. mai 1811. Under beleiringen av Badajoz led han nederlag mot britiske og spanske styrker under ledelse av general Arthur Wellesley (senere marskalk og hertug av Wellington).
Quiot vendte tilbake til Frankrike med sine tropper og var for en stund opptatt med militære administrative oppgaver. Med en ny kommando deltok han i slaget ved Kulm (Chlumec i dagens Tsjekkia). Han ble under dette slaget hardt såret i skulderen, tatt til fange og satt i krigsfangenskap. Etter Napoléons nederlag og fredsslutningen i Paris 30. mai 1814 ble han satt fri og kunne reise hjem.
Under De hundre dagene (Napoléons flukt fra Elba og andre abdikasjon) i 1815, meldte Quiot seg igjen til tjeneste. Han avløste general Jacques Alexandre Allix de Vaux som kommandant for 1. infanteridivisjon, I. korps i nordarméen. Med sin styrke deltok han i slaget ved Waterloo 18. juni 1815.
Etter Napoléons abdikasjon og forvisning til Elba i 1815 ble han under restaurasjonen i Frankrike tilhenger av kong Ludvig XVIII. Ved utbruddet av julirevolusjonen i Frankrike i 1830 forholdt han seg offisielt avventende, men støttet kong Ludvig Filips maktovertakelse. Den 1. mai 1831 trakk han seg tilbake og flyttet til sin eiendom i Le Passage ved Grenoble hvor han døde 12. januar 1849, og hvor han også er gravlagt.
Emo (selskap)

Emo er en norsk distributør av forbruksvarer, til bedrifter, organisasjoner og privatpersoner . Alt salg skjer til bok -og papirkjeder, kontorforhandlere, dagligvarekjeder, facilityforhandlere, IT-leverandører, HOREKA-forhandlere, netthandlere og andre som videreselger Emos produkter til sluttkunder i hele Norge. Emo lagerfører ca. 18.000 ulike produkter innenfor gruppene kontorrekvisita, IT-supplies, skrivere -og tilbehør, mykpapir, emballasje, renhold, kontorpapir og andre forbruksvarer. Emo er i dag betegnelsen på forhandlersalgsvirksomheten i Staples Norway AS, og er en direkte fortsettelse av selskapet Emo AS, som igjen var en direkte fortsettelse av Emil Moestue AS -et selskap som ble etablert i 1883.

Forretningsidé

Emos forretningsidé lyder slik: Emo skal gjennom effektiv distribusjon av produkter fra ledende produsenter av merkevarer tilby en rasjonell og lønnsom verdikjede for forhandlere. Emo skal styrke samarbeidspartneres konkurransekraft gjennom tilleggstjenester som bedrer lønnsomhet og vekst.

Historie

Emo AS har vært aktiv på det norske marked i over 130 år og har vokst til å bli den ledende distributøren i markedet for og kontor- og datarekvisita. Virksomheten ble etablert under navnet Emil Moestue i 1883, og i 1977 gikk selskapet fra å være familieeid til å bli en del av Borregaard (Orkla) og fikk navnet Emo. 
I 1994 ble Emo kjøpt av Røkke-selskapet RGI, som solgte det videre til finske Tamore i 1999. Tamore solgte Emo til Andvord i 2002. I 2005 ble Andvord fusjonert med Tybring-Gjedde, og i 2006 ble Andvord Tybring-Gjedde kjøpt av det nederlandske selskapet Buhrmann, som i 2007 byttet navn til Corporate Express. Corporate Express ble kjøpt av Staples som er verdens største aktør innen kontor- og datarekvisita. I dag er Emo en del av  selskapet Staples Norway AS, har kontorer på Lørenskog og leverer varer fra sitt distribusjonssenter på Lahaugmoen på Skjetten rett utenfor Oslo.
Heinrich von Gagern

Bakgrunn

Heinrich von Gagern var en av seks sønner av politikeren, diplomaten og kulturhistorikeren Hans Christoph Ernst Freiherr von Gagern. Den katolske moren Karoline, kalt Charlotte, var hoffdame i Mannheim og giftet seg som 17-åring med sin protestantiske mann. Paret fikk ti barn. Slekten var adelig og forfedrene hadde vært offiserer, blant annet for republikken Venezia og for Frankrikes væpnede styrker.

Tidlig karrière

Etter gymnaset gikk Gagern inn i militærvesenet i Nassau, og kjempet siden i slaget ved Waterloo. Etter krigens slutt studerte han rettsvitenskap, blant annet ved Ruprecht-Karls-Universität Heidelberg. Heinrich von Gagern var bare 21 år gammel da han ble øverste embetsmann i fyrstedømmet Nassau-Weilburg.  I 1821 gikk han inn i statsadministrasjonen i storhertugdømmet Hessen. Han ble regjeringsråd (Regierungsrat) i Hessen i 1829 og i 1832 innenriks- og justisminister.

Senere år

Gagern var fra 1863 til 1866 Hessen-Darmstadts representant i Wien, og fra 1872 medlem av Hessens landdag.
Baoshan (Shuangyashan)

Baoshan (kinesisk: 宝山区, pinyin: Bǎoshān Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Shuangyashan i den kinesiske provins Heilongjiang.
Det har et areal på 572 km² og teller 130 000 innbyggere (2004).