Helena

Forhistorisk og mytologisk kontekst

Opprinnelsen til myten om Helena går tilbake til mykensk tid. De første nedtegnelser av hennes navn som er bevart, opptrer i diktene til Homer, men forskere forutsetter at slike myter ble funnet på og innlemmet av mykenske grekere før de fikk sin form hos Homer. Hennes mytologiske fødested var i Sparta i heroisk tid. I senere minne i antikkens Hellas ble den mykenske bronsealderen tidsalderen for greske helter, det vil si tiden rundt den trojanske krig, kanskje på 1200-tallet f.Kr. Kongene, dronningene og heltene i den litterære trojanske syklus er ofte knyttet til den greske gudeverden ettersom guddommelig opphav ga sosial status til de greske etterkommerne som skrev slektstavler som beviste at de nedstammet fra en gresk helt som igjen nedstammet fra et guddommelig opphav. Fallet og ødeleggelsen av Troja kom til å representere et fall fra en glansfull heltetid, minnet i århundrer etter i den muntlige tradisjonen før den ble skrevet ned og fant sin endelige form en gang mellom 700- og 500-tallet f.Kr.
Nyere arkeologiske utgravninger og undersøkelser i Hellas synes å antyde at dagens Lakonia var et særskilt område i den senere bronsealder, men mens poetene framstilte det som et rikt og blomstrende kongerike, har arkeologien ikke funnet et mykensk palasskompleks under jorden i dagens Sparta. Et betydningsfullt mykensk sted lå ved Menelaion og et heroon (kultbygning for gresk helt) for Helena og Menelaos. Det ble ødelagt en gang rundt 1200 f.Kr. og de fleste andre mykenske steder i Lakonia har også forsvunnet. Det er sammenskrumping og svinn fra rundt femti steder til femten tidlig på 1100-tallet f.Kr. og deretter enda færre på 1000-tallet.

Fødsel

De fleste kilder, inkludert Iliaden og Odysseen, nevner Helena som datter av Zevs og Leda, og som hustru av Menelaos, konge av Sparta. I Evripides' drama Helena, skrevet på slutten av 400-tallet f.Kr., er den eldste kilde som nevner den mest kjente redegjørelse av Helenas fødsel; at selv om hennes antatte far var Tyndareos, var hun faktisk datter av Zevs. I form av en svane ble gudenes konge jaget av en ørn og søkte tilflukt hos Leda. Svanen fikk hennes hengivenhet, og de to lå med hverandre. Leda frambrakte deretter et egg som Helena ble klekket fra. Første vatikanmytograf (de anonyme forfattere av tre tekster i et middelaldermanuskript) innførte forestillingen om at det var to egg som kom fra denne foreningen: det ene inneholdt Kastor og Polydevkes og det andre med Helena og Klytaimnestra. Uansett, den samme forfatteren uttrykte senere at Helena, Kastor og Polydevkes ble frambrakt fra et enkelt egg. Pseudo-Apollodorus forklarte senere at Leda hadde samleie med både Zevs og Tyndareos den natten hun ble gravid med Helena.
På den annen side, i Kypria, en av tekstene i Den episke syklus, var Helena datteren til Zevs og gudinnen Nemesis. Dateringen av Kypria er usikker, men det er generelt antatt å bevare tradisjoner tilbake til minst 600-tallet f.Kr. I Kypria ville ikke Nemesis gå til sengs med Zevs, og hun forvandlet derfor form til ulike dyr i sine forsøk på å unnslippe Zevs, før hun til sist tok form som en gås. Zevs forvandlet seg til samme type fugl og besteg henne i denne formen. Nemesis la deretter et egg som Helena ble klekket fra. Formodentlig ble det beskrevet i Kypria, tekst som ikke er bevart, at dette egget ble gitt til Leda. Senere kilder uttalte enten at egget ble fraktet til Leda av en gjeter som oppdaget det i en lund i Attika, eller at det sluppet i fanget hennes av Hermes.
Asklepiades fra Tragilos og Pseudo-Eratosthenes har kommet med en lignende fortelling, bortsett fra at Zevs og Nemesis ble svaner istedenfor gjess. Timothy Gantz har foreslått tradisjonen med at Zevs kom til Leda i form av svane som avledet fra versjonen hvor Zevs og Nemesis ble forvandlet til fugler.
Pausanias uttalte at på midten av 100-tallet e.Kr. var levningene av eggeskall, knyttet opp i sløyfer, fortsatt hengende fra taket i tempelet på akropolis i Sparta. Folk mente at dette var «det berømte egget som legenden sier Leda brakte fram». Pausanias reiste til Sparta for å besøke helligdommen, dedikert til prestinnene Hilaeira og hennes søster Foebe, for å kunne se relikvien med egne øyne.

Tyndareos' ed

Tyndareos fryktet å velge en ektemann for sin datter, eller å avvise noen av frierne i frykt for å fornærme noen og således gi grunnlag for strid. Odyssevs var en av frierne, men han kom ikke med noen gaver da han ikke trodde han hadde større sjanser for å vinne tevlingen. Han lovte derfor å løse problemet om Tyndareos til gjengjeld ville gi ham sin støtte i frieriet til Penelope (Penelopeia), datteren til Ikaros. Tyndareos ga ivrig sitt samtykke, og Odyssevs foreslo deretter at før noen beslutning om valg av frier, skulle alle frierne sverge det mest høytidelige ed om forsvare den valgte ektefellen mot hvem det var som yppet til strid mot ham. Etter at frierne hadde sverget på å ikke ta hevn, ble Menelaos valgt som Helenas ektefelle. Som et tegn på paktens viktighet ofret Tyndareos en hest. Helena og Menelaos ble herskere av Sparta etter at Tyndareos og Leda hadde abdiserte. De hersket i Sparta for minst ti år; de fikk en datter, Hermione. I henhold til en del myter fikk de også tre sønner: Aethiolas, Maraphios og Pleisthenes (andre myter oppgir et annet opphav for disse).
Ekteskapet til Helena og Menelaos markerer begynnelsen på slutten på heltenes tidsalder. I konklusjonen av katalogen over Helenas friere, fortalte Hesiod om Zevs plan om å utrydde den menneskelige rase og heltene i særdeleshet. Trojakrigen, utløst av Helenas flukt med Paris ble hans virkemiddel for å oppnådde dette.

Helena i Egypt

Minst tre greske skribenter i antikken nektet for at Helena noen gang reiste til Troja. Isteden foreslo de at hun oppholdt seg i Egypt under hele Trojakrigen. Disse tre var Evripides, Stesikhoros og Herodotos. I den versjonen som ble fremmet av Euripides i hans drama Helena, formet Hera en likhet med Helena (εἴδωλον, eidolon) ut av skyene på anmodning av Zevs, og Hermes tok henne med til Egypt og hun dro aldri til Troja. Eidolon er også tilstedeværende i Stesikhoros' framstilling, men ikke i Herodotos' rasjonelle versjon av myten.
Herodotos la vekt til den «egyptiske versjonen» av hendelsene ved å legge fram sitt eget bevis — han reiste til Egypt og spurte ut prestene ved tempelet Utenlandske Afrodite (ξείνης Ἀφροδίτης) i Memfis. I henhold til disse prestene hadde Helena kommet til Egypt kort tid etter å ha forlatt Sparta. Sterke vinder hadde ført Paris' skip ut av kurs og sørover. Kong Protevs av Egypt var forferdet over at Paris hadde bortført en konges hustru og forbrutt gjestefriheten i Sparta. Han nektet Paris å ta med seg Helena til Troja. Den trojanske prins vendte tilbake til Troja uten sin nye brud, men grekerne nektet å tro at Helena var i Egypt og ikke bak Trojas murer. Således ventet Helena ti år i Egypt mens grekerne og trojanerne utkjempet sin krig om henne. Etter at krigen var over seilte Menelaos til Egypt hvor Protevs forente ham med sin hustru.

Skjebne

Helena vendte tilbake og levde for en tid sammen med Menelaos. Hun ble oppmuntret av Telemakhos, Odyssevs' sønn, i henhold til Odyseeen. I en annen versjon som ble benyttet av Euripides i hans skuespill Orestes, hadde Helena for lenge siden forlatt den dødelige verden og blitt hentet opp til Olympos til gudenes verden bortimot med en gang etter at Menelaos hadde kommet hjem.
I henhold til den greske geografen Pausanias: «Forellingen til de på Rhodos er forskjellig. De sier at da Menelaos var død, og Orestes fortsatt streifet rundt, ble Helena fordrevet av Nikostratos og Megapenthes og kom til Rhodos hvor hun hadde en venn i Polykso, hustruen til Tlepolemos. For Polykso, sa de, nedstammet fra Argos, og da hun allerede var gift med Tlepolemos, delte hun hans flukt til Rhodos. På den tiden var hun dronning av øya, etterlatt med en farsløs gutt. De sa at det var dette Polykso fikk henne til hevne Tlepolemos' død på Helena, nå som hun hadde henne i sin makt. Så hun sendte terner til henne da hun badet, utkledd som erinyer [hevngudinner], og de hengte henne opp i et tre. Av denne grunn har folket på Rhodos en helligdom av Helena av Treet.»
Tlepolemos var en sønn av Herakles og Astyokheia, som var en datter av Phylas, konge av Efyra (en mytisk by i Thesprotia, sørvestlige Hellas), som ble drept av Herakles. I henhold til Iliaden ble Tlepolemos drept av Sarpedon (sønn av Zevs, kjempet på Trojas side, ikke til å forveksles med Sarpedon, bror av Minos) den første dagen Trojakrigen brøt. Nikostratos var en sønn av Menelaos med sin frille Pieris fra Aitolia. Megapenthes var en sønn av Menelaos med hans frille Tereis.

Etymologi

Etymologien av Helenas navn (Helen på engelsk, Hélène på fransk) har vært og fortsetter å være et problem for forskerne. Georg Curtius knyttet Helena (Ἑλένη) til månen (Selene; på gresk Σελήνη er uttalt sɛˈliːniː). Émile Boisacq mente Ἑλένη kom fra substantivet ἐλένη i betydningen «fakkel». Otto Scutsch mener at dette substantivet vanskelig kan identifiseres med Helenas navn, men ser en del symbolsk tilknytning til det. Det har også vært foreslått at λ i Ἑλένη har kommet fra en opprinnelig ν, og at etymologien slik kan knyttes til rotordet av Venus som kommer fra urindoeuropeiske *wen-, «å strebe etter, ønske, begjære». Linda Lee Clader har imidlertid påpekt at ingen av disse forslagene har vært tilfredsstillende. Hjalmar Frisk og Pierre Chantraine har begge oppgitt håpet om å finne en etymologi for navnet grunnet at det ikke er mulig.
Om navnet likevel kan ha en indoeuropeisk ordforklaring, er det muligvis en endelsesform (suffiks) av roten *wel-, «å snu, rulle». Den siste muligheten vil tillate en sammenligning med Saraṇyū i vedisk sanskrit, det sanskrit som brukes i Veda-samlingene, som ble bortført i Rigveda 10.17.2, en parallell hentydning av et urindoeuropeisk bortførelsemyte (se urindoeuropeisk religion). Saraṇyū betyr «rask» og er avledet fra adjektivet saraṇa («løpe», «hurtig, rask»), hunkjønnsformen er saraṇā; sistnevnte er lydmessig identisk med «Ἑλένα». Denne formen av navnet hadde ikke bokstaven digamma. Den formen av Helena som ble dyrket i Sparta og Therapnes, begynte med en digamma. På den annen side er det i Korint bevis på formen Helena uten digamma. Otto Skutsch antyder at vi har å gjøre «med to forskjellige navn, to forskjellige mytologiske Helenaer». At Helenas navn muligens er forbundet med substantivet «ἐλένη» («fakkel»), kan også støtte slektskapet med hennes navn til vediske svaranā («den skinnende»).
Lingvistiske spekulasjoner til tross, ingen av de etymologiske kildene synes å støtte, bortsett fra tilfeldigheter alene, en forbindelse mellom navnet Helena og hellenere (folket fra Hellas) navnet som antikkens grekere beskrev seg selv med, det vil si hellenere (folket fra Hellas).

I kunsten

Allerede i antikken var kunstnerisk framstilling av Helena en bemerkelsesverdig utfordring. Historien om maleren Zeuksis omhandler dette nøyaktige spørsmål: hvordan kan en kunstner gjengi udødeliggjort idealskjønnhet som kunne «sjøsette tusen krigsskip»? Han valgte til sist de beste trekkene fra fem unge kvinner. Den antikke verden begynte å male Helenas bilde eller risse inn hennes form på stein, leire eller støpe henne bronse på 600-tallet f.Kr. På athensk vasemaleri er Helena framstilt som truet av Menelaos og flykter fra ham. Det er derimot ikke tilfellet i kunsten i Lakonia: på en arkaisk stele som framstiller Helenas gjenvinning etter Trojas fall, er Menelaos bevæpnet med et sverd, men Helena møter ham uten frykt og ser ham rett inn i øynene. I andre kunstframstillinger på Peloponnes er Helena framstilt bærende på en krans mens Menelaos holder sitt sverd hevet vertikalt. I kontrast truer han henne direkte med sverdet på athenske vaser i tidsrommet rundt 550 til 470 f.Kr.
Bortførelsen av Paris var et annet populært motiv i antikkens vasemaleri; betydelig mer populært emne enn Thesevs' bortførelse. I en berømt representasjon av den athenske vasemaleren Makron, følger Helena etter Paris som en brud følger brudgommen ved at Paris holder om hennes håndledd. Etruskerne som hadde omfattende kjennskap til gresk mytologi, viste en særlig interesse for temaet av nedkomsten fra Helenas egg, som ble avbildet i relieff på speil.
I renessansens maleri er Helenas avreise fra Sparta vanligvis avbildet som en scene hvor hun ble tatt med makt (voldtekt) av Paris. Det er imidlertid ikke tilfellet med bestemte sekulære illustrasjoner i middelalderen. Kunstnere i tiden 1460-1470-tallet var påvirket av Guido delle Colonnes Historia destructionis Troiae hvor bortførelsen av Helena ble framstilt som forfølelse. I bokverket Florentinsk billedkrønike, bestående av 99 graveringer, er Paris og Helena vist reisende fra Sparta arm i arm. Deres ekteskap ble feiret på frankisk-flamsk billedvev.
I Christopher Marlowes drama Doktor Faustus, første gang oppført i 1589, besverger Faust skyggen av Helena. Når han ser henne uttaler han den berømte replikken: «Was this the face that launch'd a thousand ships, / And burnt the topless towers of Ilium.» (Akt V, scene I.) Helena manes fram også av Faust i Goethes]] drama Faust (første del i 1808, siste del posthumt i 1832).
I moderne tid er Helena ofte blitt framstilt med rødt hår, som opp gjennom kunsthistorien har hatt særskilt betydning. I prerafaelittisk kunst på 1800-tallet er Helena ofte framstilt tenksom og idealisert med langt, skinnende, og krøllete hår. Andre malere i samme epoke framstilte Helena på Trojas festningsvoll, og fokuserte på hennes uttrykk; ansiktet er uten ytre følelser, stivt og uutgrunnelig som om de store følgende av at hun fulgte med til Troja fyller henne med gru. Til sist er Helena i Gustave Moreaus maleri blitt nær ansiktløst; et blankt eidolon (drømmebilde), majestetisk på festningsvollen foran Trojas ruiner.

I moderne litteratur og kultur

Helena opptrer i ulike versjoner av Faust-myten, blant annet som nevnt i Christopher Marlowes drama Doktor Faustus (1589) hvor Faust maner fram Helena og omtaler henne som «var dette ansiktet som sjøsatte tusen skip?» Den tyske poeten Johann Wolfgang von Goethe skrev sin visjon av møtet mellom Faust og Helena. I den andre delen av hans drama Faust (1832) ble foreningen mellom Faust og Helena en kompleks allegori på møtet mellom den moderne verden og det klassiske ideal.
Rupert Brooke som døde kun 27 år gammel i Egeerhavet, skrev diktet «Menelaus and Helen» som framstilte en aldrende Helena som ble født «Child on legitimate child» og ble et skingrende utskjelling i den bitre sorgen over minnene om den døde Paris.
Den irske poeten William Butler Yeats sammenlignet Helena med hans egen vanskelige elskerinne Maude Gonne i diktet «No Second Troy» (1916).
I 1927 hadde filmen Metropolis av Fritz Lang den usette figuren Hel. Hun var den avdøde hustruen til Joh Fredersen og målet for begjæret til doktor Rotwang som inspirerte ham til å skape automaten. Denne søken etter kvinnen førte til sist til sammenbruddet av Fredersens rike. Det er også tallrike referanser som sammenligner Metropolis med et Babels tårn i Egypt som det ble sagt at Helena oppholdt seg under Trojakrigen.
I 1928 skrev Richard Strauss den tyske opera Die ägyptische Helena som er fortellingen om vanskelighetene til Helena og Menelaos da de strandet på en mytisk øy.
I 1928 ble myten om Helena filmatisert i form av den amerikanske stumfilmen The Private Life of Helen of Troy, regissert av Alexander Korda, basert på en roman av John Erskine og med ungarske María Corda som den skjønne Helena. I 1951 ble Sköna Helena filmatisert i Sverige, basert på Jacques Offenbachs operette La belle Hélène (1864). Filmen hadde Max Hansen og Eva Dahlbeck i de fremste rollene. Det ble for øvrig regissøren Gustaf Edgrens siste film. I 1956 hadde en fransk-engelsk samproduksjon premiere, Helen of Troy, regissert av Robert Wise og med den italienske skuespilleren Rossana Podestà i hovedrollen. Den var filmatisert i Italia og med en rekke kjente britiske skuespillere i ulike støtteroller; Harry Andrews, Cedric Hardwicke, og Torin Thatcher.
Greske Michael Cacoyannis regisserte i 1971 den engelskspråklige filmen The Trojan Women hvor Helena ble framstilt av Irene Papas, og med Katharine Hepburn og Vanessa Redgrave i andre sentrale roller. Filmen ble gjort med minimale endringer av Edith Hamiltons oversettelse av Evripidess antikke tragedie Helena og hvor de greske gudene var utelatt da de i henhold til Cacoyannis var «vanskelig å filme og gjøre realistiske».
I den store spillefilmen Troja fra 2004 med Brad Pitt i hovedrollen som Akilles, portretterer Diane Kruger den vakre Helena. I denne utgaven av fortellingen vender hun ikke tilbake til Sparta med Menelaos (som er framstilt som en skurk), men forlater det ødelagte Troja med helten Paris (Orlando Bloom).
Den engelske forfatteren av eventyrromaner, H. Rider Haggard, skrev romanen The World's Desire (1890) som blandet sammen ulike myter ved å la Odyssevs seile til Egypt hvor han fant Helena og giftet seg med henne. Likeledes inkluderte antologien The Dark Tower (1977), et ufullført manuskript av C. S. Lewis, et fragment kalt «After Ten Years». Her kommer Menelaos til Egypt og må velge mellom den virkelige, desillusjonerte Helena og en ideell Helena frammanet av egyptiske magikere.
Den kanadiske forfatteren og dikteren Margaret Atwood gjenskapte myten om Helena i en moderne, feministisk forkledning i sitt dikt «Helen of Troy Does Countertop Dancing». Også den amerikanske poeten Hilda «H.D.» Doolittle forestilte seg en annen Helena i sitt episke dikt Helen in Egypt (skrevet mellom 1952–54) hvor myten ble studert fra et feministisk og Helenas eget perspektiv.