Leonard Cohen

Liv

Cohen ble født inn i en jødisk middelklassefamilie i Montréal i Québec-provinsen i Canada, i det velstående Westmount-strøket. Familien hadde hushjelp og bil med privatsjåfør, og var en av de mest prominente jødiske familiene i Montreal.  Til forskjell fra for eksempel Bob Dylan og Woody Allen, som i likhet med Cohen har jødisk bakgrunn fra Litauen, beholdt han sitt jødiske familienavn. 
Hans jødiske fornavn var Eliezer. Han vokste opp med familiens jødiske tro på den ene siden, og den katolske læren som majoriteten av Montreals innbyggere bekjente seg til på den andre. Montreal hadde det største jødiske miljøet i Canada, og omkring 1920 hadde byen 40 000 jødiske innbyggere. Opp mot en tredjedel av elevene ved Westmount High School var på den tiden jødiske. Cohen gikk også i kirken sammen med sin irsk-katolske barnepike, noe som ga ham en delvis katolsk oppdragelse, og som la grunnlaget for en livslang interesse for kristen bildebruk og retorikk. Naboene var hovedsakelig engelsktalende i en ellers franskspråklig by, og ettersom Canada er en del av Samveldet av nasjoner, var kulturen var mer britisk enn amerikansk. Cohens jødedom utgjør et vesentlig bakteppe for både tekstene og musikken hans. 
Cohen bodde store deler av livet utenfor Canada: Hellas, Frankrike, Tennessee, New York, Mumbai og Los Angeles. På slutten av 1960-årene tjente han godt på salg av plater og bøker, og kjøpte seg et hus i fødebyen der han i perioder bodde sammen med Suzanne Elrod.

Familiebakgrunn

Cohen sa selv: «Min familie var anstendig. De var bra mennesker, slike som du gjerne utveksler håndtrykk med. Jeg følte aldri noen opprørstrang.» Jeg var født med dress på, sa han selv.
Faren Nathan Cohen var konfeksjonshandler i familiebedriften Freedman Company. Faren meldte seg til tjeneste under første verdenskrig og ble sammen med broren de første jødiske offiserene i Canadas hær. Farens mén fra skyttergravene gjorde ham etterhvert pleietrengende; dette er reflektert i sangen «The Night Comes on» (1984). Faren døde da Leonard var ni år. Farens død har satt spor i debutromanen og i «Everybody knows» (innspilt på I'm Your Man). Etter farens død var Leonard det eldste mannlige familiemedlem, og det var hans oppgave å fremføre de hellige tekstene ved høytidene. Moren Masha giftet seg på nytt da Leonard var 14 år. Moren døde i 1978. Leonard hadde en fem år eldre søster. 
Besteforeldrene innvandret fra det som i dag er Litauen og Polen; og den østeuropeiske bakgrunnen har satt spor i Cohens musikk. Både tapet av faren og holocaust på den andre siden av havet satte preg på hans tidlige dikt. Moren Masha Klonitzki-Kline vokste opp i Vilnius og kom som 16 år gammel flyktning til Canada i 1923. Morfaren Solomon Klonitzki-Kline var en fremstående rabbiner, og hadde undervist ved talmudskolen i Kovno i Litauen. Morfaren hadde stor innflytelse på den unge Leonard. 
Farfaren Lyon Cohen (1868–1937) innvandret fra Litauen da han var tre år. Han ble leder i det jødiske miljøet i Canada: etablerte avisen Canadian Jewish Times i 1897, var den første presidenten i Canadian Jewish Congress i 1919 og hjalp talløse jøder å komme seg unna pogromene i Øst-Europa.

Ungdomstid og utdanning

Cohen hadde ingen musikkutdanning, men som ung tok han noen pianotimer, og hadde også en ukulele som han lærte å spille på. Femten år gammel kjøpte han en brukt gitar og lærte raskt å spille enkle akkorder, og han fikk et par timer gitarundervisning av en spansk flamencogitarist han møtte tilfeldig. Han begynte å lese Federico García Lorca som tenåring, og Lorca forble hans litterære forbilde. Beundringen for den spanske poeten ga seg også utslag i at han senere i livet ga sin datter fornavnet «Lorca».
Fra 1951 studerte Cohen engelsk ved McGill-universitetet, han var 17 år gammel da han startet universitetsstudiene. Han tok også fagene matematikk, statsvitenskap og juss ved McGill. Han fikk dårlige karakterer i engelsk og fransk, men gjorde det bedre i matematikk. I faget «taleferdigheter» fikk han toppkarakter, og ble kjent for sin evne til uttrykke seg svært presist og overbevisende. Han sa selv at han hadde ambisjoner om å bli en verdensberømt folketaler («orator»). Han leste blant annet Tolstoj, Proust og James Joyce. Han etablerte country-trioen Buckskin Boys og spilte noen år på forskjellige tilstelninger. Ved McGill ble han kjent med professorene Hugh MacLennan, Louis Dudek og F.R. Scott. De støttet ham, hjalp ham med den første utgivelsen Let Us Compare Mythologies og hadde stor betydning for Cohens tidlige utvikling som dikter.
I 1956 flyttet Cohen til New York for å studere ved Columbia University, men han hoppet av studiene etter et år for å konsentrere seg om sin egen skriving, og flyttet da tilbake til Montreal. Han livnærte seg et års tid ved å arbeide i et metallstøperi som var drevet av en onkel. Han arbeidet også i en annen onkels konfeksjonsfabrikk, og der lærte han kunsten å holde klærne pene. Men han trivdes ikke med å jobbe i familiens konfeksjonsforretning.
Han kom på kant med både slektninger og det jødiske miljøet i Canada da han i 1963 kritiserte jødene i Canada for å ha blitt for materialistiske og å ha mistet det åndelige aspektet. Han eksperimenterte med marihuana, amfetamin, peyote og LSD (LSD var i 1960-årene ikke forbudt i henhold til den canadiske narkotikalovgivningen), også mens han arbeidet med tekst og musikk. Alkoholforbruket var i perioder stort.
Han var nær venn av den radikale og kontroversielle, nobelprisnominerte forfatteren Irving Layton (1912-2006), som ble en av hans viktigste forbilder. Layton hadde også jødisk bakgrunn, og var født i Romania.
Cohen vanket i et kafémiljø av intellektuelle på Le Bistro, og i dette miljøet ble han venn med senere statsminister Pierre Trudeau. Sammen med Fidel Castro og Jimmy Carter var Cohen «æreskistebærer» ved Trudeaus gravferd i 2000.

Hydra og Marianne

I 1960-årene bodde han vekselvis i Nord-Amerika, London og på den greske øya Hydra. Etter å bodd noen måneder i London, der han arbeidet med en bok, reiste han etter anbefaling fra Jacob Rothschild til Hydra våren 1960. Rothschilds mor, Barbara Hutchinson, bodde sammen med sin kommende ektemann, kunstneren Nikos Hadjikyriakos-Ghikas, på hans luksuseiendom på Hydra. På den tiden hadde Hydra omkring 2000 greske innbyggere og en liten koloni av utenlandske kunstnere og forfattere. Cohen hadde arvet 1500 dollar fra bestemoren og kjøpte et gammelt hus uten strøm og innlagt vann. På lokale apotek fikk Cohen lett tilgang til narkotiske stoffer som inneholdt amfetamin og barbiturater. Blant Cohens forfattervenner på Hydra var paret Charmian Clift og George Johnston, og de svenske forfatterne Göran Tunström og Sun Axelsson. 
Det norske paret Marianne (født Ihlen) og Axel Jensen hadde bodd på øya et par år. Marianne kom våren 1960 tilbake fra Norge der hun hadde født parets barn. Axel Jensen innledet et forhold til en annen kvinne og de to reiste fra Hydra, mens Marianne og det fire måneder gamle barnet ble værende. Cohen innledet et forhold til Marianne og de flyttet etter hvert sammen. Marianne inspirerte sangene «So Long, Marianne», «Bird on the Wire» og «Hey, That's No Way to Say Goodbye». Hun er avbildet på omslaget til platen Songs from a Room. Axel Jensen og Cohen var modell for den mørkhårede gitarspillende poeten «Lorenzo» i romanen Joacim (1961) ifølge Jensen. Cohen og Marianne var sammen i åtte år og de bodde mest på Hydra, men også i Montreal og New York.

Reisen til Cuba

Cohen var nysgjerrig på det som foregikk på Cuba og reiste dit våren 1961. Han ønsket også å besøke Havanna i fotsporene til forbildet Lorca. Trolig sympatiserte han på bakgrunn av utopisk-humanistiske ideer med Castro til å begynne med, men ble desillusjonert da han ble kjent med realitetene på Cuba. Invasjonen i Grisebukta skjedde da Cohen var på Cuba, og han ble tatt for å være amerikansk soldat, anholdt og avhørt av militærpolitiet. Cohen lot skjegget vokse som Che Guevara, og han kledde seg som en revolusjonær soldat med grønne klær og beret. Da han skulle forlate Cuba noen dager etter invasjonsforsøket, ble han anholdt på Havanna flyplass, mistenkt for å være en cubansk soldat på flukt. Da vaktholdet sviktet et øyeblikk, snek han seg unna og ombord på flyet. Oppholdet resulterte i diktet «The Last Tourist in Havana Turns His Thoughts Homeward» og den ironiske sangen «Field Commander Cohen».

New York

I 1960-årene oppholdt han seg også lange perioder i New York der han begynte sin karriere som musiker og plateartist, etter at han opprinnelig hadde planlagt å bli musiker i Nashville. Særlig Judy Collins bidro til å få i gang hans virke som komponist og musiker, og han spilte inn sitt første album Songs of Leonard Cohen i New York. Cohen vanket også i miljøet rundt Andy Warhol. Han ble kjent med blant andre Nico (som på den tiden hadde et forhold til Bob Dylan), Edie Sedgwick, Lou Reed, Patti Smith, Buffy Sainte-Marie og Joan Baez. I New York bodde Cohen ofte på Chelsea Hotel i likhet med mange andre kunstnere og musikere (blant andre Dylan, Jimi Hendrix, Patti Smith, Robert Mapplethorpe og Janis Joplin). Sangen «Chelsea Hotel #2» er inspirert av opplevelser der. Til Nico skrev han «Joan of Arc». Marianne Ihlen bodde på slutten av 1960-årene også ett år i New York, mens Cohen var der. I samme periode begynte han å gå til scientologisenteret. Der møtte han i 1969 den 19 år gamle Suzanne Elrod. 
I september 1968 reiste Cohen til Nashville for å spille inn sin andre plate, Songs from a Room. Nashville var USAs nest største musikkby, etter New York. Der ble han kjent med country-/americana-musikeren Charlie Daniels som også medvirket på innspillingen og som senere var med i Cohens turneband. Songs from a Room ble Cohens mest countrypregede plate. Litt sør for Nashville leide han i to år en hytte i et grisgrendt område. Der hadde Cohen en lunefull hest som inspirerte «Ballad of the Absent Mare», og Cohen beskrev seg selv om en håpløs cowboy. Songs of Love and Hate (1971) ble også innspilt i Nashville.

Ekteskap og etterkommere

Cohen var aldri gift, men hadde flere både kortvarige og langvarige forhold. Noen av forholdene skrev han om i tekstene sine. 
Cohen hadde i 1967–1968 et kort forhold til Joni Mitchell. Mitchell mislikte lyrikken hans og avfeide Cohen som en «boudoir poet». Hun var skuffet over at Cohen hadde lånt linjer fra Camus og Lorca, men samtidig var hennes egen sangdikting inspirert av affæren med Cohen. Blant annet på Mitchells Blue (1971) henviser teksten underforstått til Cohen, og hans innflytelse på hennes tekster er tydelig. Den ni år yngre Mitchell var som en elev av Cohen, men innhentet på kort tid læremesteren.
Suzanne Elrod er mor til Cohens to barn, hun kom fra av «sekulær jødisk» bakgrunn. Suzanne Elrod og Cohen var et par i mange år og de bodde sammen i Nashville, Hydra, New York, Los Angeles og Montreal. Sønnen Adam Cohen (født 1972) er selv musiker og låtskriver. Datteren Lorca Cohen (født 1974) har navn etter Federico García Lorca. Suzanne Elrod forlot Cohen i 1978 og flyttet med barna til Roussillon i Frankrike. Etter turneen med Recent Songs holdt Cohen seg i mange år unna offentligheten, han var blant annet mye i Frankrike der Suzanne og barna bodde. Cohen tok seg av barnas jødiske opplæring. Tidlig i 1980-årene møtte han fotografen Dominique Issermann på Hydra og var mye i Paris der Issermann bodde. Rufus Wainwright er far til et av Cohens barnebarn - Wainwright kommer fra en familie av ledende «folk»-musikere. 
I 1990-årene var han sammen med Rebecca De Mornay (de ble regnet som forlovet) som også bidro på produksjonen av The Future. Hun regisserte også musikkvideoen til «Closing Time». Mens de var sammen intervjuet han henne for kjendisbladet Interview. De Mornay hadde hovedrollen Hånden som rører vuggen som ble spilt inn i Tacoma, utenfor Seattle. Cohen var med til Seattle og i De Mornays campingvogn skrev han blant annet «Tacoma Trailer» (på albumet The Future). «A Thousand Kisses Deep» ble påbegynt hjemme hos De Mornay ved hjelp av hennes synthesizer, og utgitt 10 år senere på Ten New Songs.

Stille år og alderdom

Han slo seg ned i Los Angeles der han hadde bodd i perioder fra midten av 1970-tallet. I Los Angeles kunne han lettere besøke den zen-buddistiske mesteren Kyozan Joshu Sasaki, med ærestittelen «Rōshi». Cohen hadde vært knyttet til Roshi fra tidlig 1970-tall. I 1994 trakk Cohen seg tilbake til Mount Baldy Zen Center i San Gabriel Mountains i California, et kloster for den zen-buddistiske retningen rinzai. «Rōshi» ledet klosteret til han var 107 år gammel, og døde i 2014. Cohen fungerte dels som sjåfør og dels som oppvarter for «Rōshi». Etter tre år ble han ordinert som munk og fikk navnet Jikan, «den tause». Han forlot klosteret i 1999 og reiste til Mumbai der han oppsøkte Ramesh S. Balsskar, en læremester i hindufilosofien advaita vedanta. Cohen oppholdte seg flere måneder i Mumbai, og mot slutten av oppholdet slapp hans livslange depresjon taket. 
Fra klosteret hadde han med seg et stort antall dikt og sanger hvorav noen ble innspilt i Cohens hjemmestudio i Los Angeles.Old Ideas og You Want it Darker ble også innspilt hjemme hos Cohen. Tidligere hadde han arbeidet med I'm Your Man og The Future i Los Angeles. I en alder av 73 år la han i 2008 ut på sin mest omfattende turne noen gang.
Cohen studerte en kort periode ved et scientologi-senter i New York. «Jeg prøvde alt», uttalte han om sin religiøsitet, og samtidig «jeg har en fullkomment god religion». «Jeg vet ikke hvilken religion jeg har, men jeg elsker Jesus. (...) Jeg er jøde, jeg ble født som jøde, det er min opplæring, det er min tradisjon, men jeg er en jøde som alltid har vært åpen for Jesu nærvær», sa han til Håvard Rem i 1988. Cohen ble rystet da Bob Dylan i 1979 erklærte at han var omvendt til kristendommen. Han overholdt sabbaten hele livet, også mens han var buddhistmunk. 
Han døde «uventet men fredelig» 7. november 2016. Han ble gravlagt etter jødisk tradisjon ved siden av foreldrene i Montréal. Québecs nasjonalforsamling senket flagg til halv stang da dødsfallet ble kjent, og forsamlingen holdt minnestund over ham i plenumsmøtet. Canadas statsminister Justin Trudeau, sønn av Cohens gamle venn Pierre Trudeau, offentliggjorde også et minneord om Cohen.

Bakgrunn

I 1958 opptrådte Cohen med egne dikt i en jazzklubb i Montreal. Han opptrådte sammen med et jazzband og fremførte diktene sine dels som sanger. I 1965 eller 1966 skal han spilt plater av Bob Dylan og erklært at han skulle bli den kanadiske Dylan (ifølge Cohen selv ordla han seg ikke slik, men han gjorde det klart at Dylan var et forbilde). Cohen sa selv at han ha ikke hadde planer om å bli «singer-songwriter», han ville i stedet skrive countrymusikk. Tidlig i 1960-årene skal han ha drømt å spille inn plater. Under en diktopplesning i New York i februar 1966 avsluttet han med å synge «Stranger Song». Cohen uttalte at det for ham ikke var noe forskjell på sang og dikt, og alt han skrev hadde gitar til i hans hode. Lite inntekt fra forfattervirksomheten var avgjørende for at Cohen satset på musikk. Cohen kunne ikke lese noter. 
Han utformet plateomslagene selv, blant annet med egne fotografier. Han spøkte selv med sin egen begrensede vokalprestasjoner: «Det er bare i et land som dette at jeg kan vinne pris for beste vokalist.» (den kanadiske Juno Awards utdelingen 1992). Cohen kompenserte for sin begrensede stemme med kvinnelig kor. Cohen kunne bare i en viss grad følge en melodilinje og de enkle akkordene i de tidlige sangene var lettere for ham å fremføre med sin karakteristiske snakkesynging.
Tidlig i 1960-årene intervjuet Cohen, på oppdrag for Esquire, Glenn Gould, men ble så revet med av samtalen at han glemte å ta notater.

1970–1992

Populariteten sank i 1970-årene samtidig som studioinnspillingene ble mer forseggjorte. Sangene på New Skin for the Old Ceremony (innspilt i New York og produsert av John Lissauer) er akkompangert av flere instrumenter i større arrangement, og kritikkene var mer lunkne enn tidligere. Lissauer var også med som leder for bandet på Cohens turne i Europa og Nord-Amerika 1974 og 1975. Platen solgte til sølv i Storbritannia og Tyskland, mens den i Nord-Amerika ikke kom inn på listene overhode.
Death of a Ladies' Man (1977) ble produsert av Phil Spector og blir omtalt som mer kommersiell enn tidligere utgivelser. Spectors «wall of sound» var vanskelig å forene med Cohens lavmælte, akustiske stil. Bob Dylan og Allen Ginsberg koret på den burleske sangen «Don't Go Home with Your Hard-On». Samarbeidet med Spector resulterte verken i særlig salg eller gode kritikker. I USA var kritikerne imøtekommende og beskrev albumet som en uvanlig hybrid. Dette var Spector i sin mest ustyrlige «wagnerske periode» bemerket Cohen, som syntes at platen inneholdt mange gode sanger, men der ordene ble borte i miksingen.
Recent Songs ble spilte inn i Hollywood og utgitt i 1979. Jennifer Warnes medvirket som vokalist. New York Times vurderte albumet som et av de ti beste det året. Ifølge Montreal Gazette var Cohen med den tilbake til normalen og med noen av de beste melodiene han laget. Albumet solgte nesten ikke i USA og Canada, i Storbritannia kom det så vidt inn på listene. Cohen selv regnet det som et av sine beste. Tidlig i 1980-årene laget han musikkfilmen Night Magic sammen med Lewis Furey.
Various Positions, inkludert «Hallelujah», ble opprinnelig refusert av Columbia Records med ordene: «This isn't pop music. We're not releasing it. This is a disaster». Karrieren var på den tiden nede i bølgedal. På Various Positions bledet brukt synthesizere, og dette preget Cohens senere innspillinger. Jennifer Warnes hadde tidligere koret for Cohen, men var på denne innspillingen like fremtredende som Cohen selv og med en stemme som står i klar kontrast til Cohens begrensede register. Montreal Gazette regner Various Postions som Cohens beste etter debutalbumet. Tekstene på Recent Songs og Various Positions var ifølge Håvard Rem tilbake i Cohens sakrale og sentrallyriske språk. Rem mener Cohens britiskpregede oppvekst og utdanning, og særlig hans øvelse i den engelske sonetteformen, har satt tydelig spor i Various Positions.
Jennifer Warnes' innspillinger av Cohens sanger på platen Famous Blue Raincoat (1987), fornyet interessen for Cohens musikk. Warnes hadde lenge bidratt i koret på Cohens konserter. Omkring 40 musikere, blant andre Stevie Ray Vaughan, Michael Landau, Sharon Robinson, Vinnie Colaiuta, Bobby King og David Lindley, bidro sammen med Warnes. Warnes spilte inn kjente sanger og sanger som Cohen ennå ikke hadde spilt inn selv. Warnes rene sangstemme fikk frem det lyrisk i sangene, ifølge Simmons. Platen ble en suksess og solgte 750.000 kopier i USA.
I 1988 sørget albumet I'm Your Man for kommersielt comeback. Norge var det første landet der hans plater gikk til topps og han fikk i 1988 platinaplate for I'm your man. Innen utgangen av året hadde platen solgt 180 000 eksemplarer i Norge. En fjerdedel av Cohens salg i Europa var i Norge. I'm your man var Cohens største kommersielle suksess, og gjorde Cohen kjent for en ny generasjon. Innspillingen skjemmes noe av 1980-årenes stil ifølge Montreal Gazette, andre omtaler instrumenteringen som «cheesy»  
The Future kom i 1992 og var Cohens til da mest politiske album. The Future hadde som I'm Your man innslag av fengende melodier til dels i et muntert tempo. Albumet fikk jevnt god kritikk og solgte bra, spesielt i engelsktalende land, i USA solgte den i 250.000 kopier. I Norge fikk den blandete kritikker og solgte bra.

2000-årene

I oktober 2001 ga han ut Ten New Songs, det første studioalbumet på ni år, etter at han hadde sverget på slutte å skrive musikk. Albumet ble innspilt i Cohens hjemmestudio i samarbeid med Sharon Robinson som medvirket både som vokalist og komponist. Tidligere var det utenkelig for Cohen å skrive sammen med andre, og ifølge Globe and Mails anmelder er Robinson den beste låtskriveren av de to. Fra zen-klosteret hadde Cohen med seg 250 mer eller mindre ferdige sang/dikt. Albumet fikk i hovedsak god kritikk og solgte bra i Europa. I USA solgte den lite, mens i Canada solgte den til platina og resulterte i fire Juno-priser (beste album, artist, låtskriver og video). Lydbildet var mer neddempet og mindre preget av svulmende arrangementer som på 1980-1990-årene. I februar 2000 (før Ten New Songs) ble konsertalbumet Field Commander Cohen med opptak fra konserter i Storbritannia i 1979 gitt ut.
Dear Heather kom ut i oktober 2004. Platen inneholder både standardlåten «Tennessee Waltz» og dikt fra Spice Box of Earth (1961). Albumet beskrives som hans mest eksperimentelle. Noen sanger har bare kvinnestemmer, i andre kombineres hans talestemme med kvinnestemmene. Albumet solgte bra i Europa og Canada men dårlig i USA, og ble da oppfattet som Cohens siste album.
I 2006 utgav kjæresten Anjani Thomas soloalbumet Blue Alert. Tekstene ble hentet fra Cohens notatbøker, musikken skrevet og fremført av Thomas og produsert av Cohen. Cohen reiste sammen med Anjani på lanseringsturne og introduserte henne, men medvirket ellers ikke på scenen.
Philip Glass skrev musikk til Cohens tekster i Book of Longing. Dette var et sceneverk som hadde premiere i Toronto 1. juni 2007 og som deretter var på en kort turne før det ble utgitt på plate. Cohen karakteriserte verket som «Glassisk». En anmelder beskrev verket som forvirrende og imponerende. Glass' forfedre var som Cohens jødiske innvandrere fra det som nå er Litauen, og Glass og Cohen hadde en felles interesse i buddisme.
Old Ideas kom ut i januar 2012. Kritikkene var jevnt over positive og albumet nådde i USA tredjeplass på Billboard-listen. «But if it is to be his last communiqué, at least the old smoothie's going down swinging» skreve The Independents anmelder. Slates kommentator mente at Cohen ikke la særlig flid i musikken på denne, og han tok seg knapt bryet med å synge.
Popular Problems kom ut i 2014. Den fikk god mottakelse i blant annet Guardian og Financial Times. Det er et mesterverk ifølge Telegraphs anmelder og ga toppkarakter, mens New York Times var mer forbeholden i sin positive omtale.
Hans siste album, You Want it Darker, ble lansert sytten dager før han døde. Tittelsporet inkluderer det hebraiske «hineni», «her er jeg» eller «jeg er klar», med henvisning til Abraham som var klar til å ofre sin sønn. Det musikalske arrangementet er enkelt som på hans tidlige innspillinger og med inspirasjoner fra blant annet gospel. Albumet fikk meget god kritikk, og beskrives som et «dystert mesterstykke» og en «dødsmesse».

Filmmusikk

Robert Altman brukte Cohens sanger i filmen McCabe & Mrs Miller (1971), noe som bidro til å gjøre musikken hans mer kjent. Altman var en fan av Cohen. Altman skal ha blitt inspirert av Songs of Leonard Cohen da han planla filmen og ifølge Rolling Stone er det vanskelig å tenke seg filmen uten Cohens sanger. Altman brukte Cohen i senere filmer. Rainer Werner Fassbinder var fan av Cohen og brukte hans sanger i flere filmer blant annet  Warnung vor einer heiligen Nutte (1971). Werner Herzog brukte flere av Cohens sanger i Fata Morgana (1971).
Lars von Trier brukte «Suzanne» i Breaking the Waves. Oliver Stone brukte tre sanger fra The Future til filmen Natural Born Killers. Rufus Wainwright spilte inn «Hallelujah» for filmen Shrek (2001) etter at produsenten av Shrek hadde hørt John Cales versjon brukt i Basquiat (1996) om Jean-Michel Basquiat. I Watchmen ble «Hallelujah» brukt til en erotisk scene. Jeff Buckleys versjon av «Hallelujah» ble brukt i TV-serien The West Wing, Ugly Betty og Scrubs. Sarah Polley laget filmen Take this Waltz med tittel etter Cohens sang. Exotica (1994) av Atom Egoyan bruker «Everybody Knows» i en kjent scene. Variety oppgir minst 50 filmer med Cohen på soundtracket. IMDb oppgir i alt 242 filmer der Cohens sanger er på soundtracket.
I 1969 var Cohen i Italia og møtte Franco Zeffirelli for å diskutere samarbeid om musikk til filmen om Frans av Assisi. Zeffirelli brukt i stedet musikk av Donovan til Fratello sole, sorella luna.

Rettssak mot forretningsføreren

I 2005 havnet Cohen i en opphetet rettstvist med sin forhenværende forretningsfører Kelley Lynch om flere millioner dollar som var forsvunnet. Lynch ble dømt til å betale tilbake 7,3 millioner dollar (andre kilder oppgir erstatningen til 9,5 millioner dollar) og fikk 18 måneders fengselsstraff. Cohen fikk trolig ikke pengene tilbake. Cohen hadde lite talent for forretninger og hadde gitt Lynch alle fullmakter, inkludert rett til å avgjøre om den medisinske behandlingen skulle avsluttes i tilfelle Cohen ble svært syk. Cohen selv hadde lite oversikt over bankkonti og kontrakter. Lynch skal også ha solgt rettighetene til Cohens tidligere verk uten hans vitende. Lynch ble også dømt til å holde seg unna Cohen. I forbindelse med saken beslagla politiet Cohen-arkivet hjemme hos Lynch. Beslaget fylte en flyttebil, og inneholdt et stort antall av Cohens notatbøker og brev fra Bob Dylan, Allen Ginsberg og Joni Mitchell.

Annet

Cohen malte og tegnet fra han var barn, og illustrerte til dels sine egne bøker. På sin eldre dager fikk han viss anerkjennelse for denne delen av sitt virke. Noen av bildene har vært utstilt, både som rene kunstutstillinger og i salgsgalleri.
I 1986 hadde han en gjesteopptreden i en episode av fjernsynsserien Miami Vice. Han fremstilte der en fransk interpolagent, og var på skjermen i vel ett minutt. Michael Mann, produsent for serien, er fan av Cohen. I 1983 skrev han og medvirket i den korte TV-filmen I am a hotel (regissert av Allan F. Nicholls).

Forhold til andre artister

Cohen ble kjent for et stort publikum særlig gjennom andre artisters fremføring av sangene og som filmmusikk. I tillegg til egne innspillinger har andre artister laget over tusen innspillinger av hans sanger. Blant de mest kjente er «Hallelujah», «Suzanne», «First We Take Manhattan» og «Bird on the Wire». «Hallelujah» er trolig en av de sangene som er oftest innspilt av andre artister, på linje med Beatles «Yesterday». Cohen påvirket yngre musikere som Tom Waits, Nick Cave, Jeff Buckley, PJ Harvey, Suzanne Vega, Katie Melua og Peter Gabriel.. Cohens begrensede sangstemme sammenlignes med Caves og Waits', i tillegg til Bob Dylans, stemmer.

Konsertopptredener

Cohen var lenge plaget av sceneskrekk. Da han i 1967 skulle spille sammen med Judy Collins på et anti-Vietnam-krig arrangement, stivnet han helt.
Cohen turnerte i Europa i hippietiden tidlig i 1970-årene. På vei til en konsert i nærheten av Aix-en-Provence, var veien blokkert over flere kilometer av forlatte biler. For å komme frem leide Cohen og musikerne noen hester; Cohen kom ridende inn på scenen på en hvit hingst. I England på vei til Isle of Wight holdt Cohen gratiskonsert på psykiatrisk sykehus (noe han gjentok blant annet i California). Han opptrådte på Isle of Wight («britisk Woodstock») der også Joan Baez, Jethro Tull og Jimi Hendrix (for siste gang) opptrådte. Cohen var nest sist på programmet, og lyktes med å roe ned et fiendtlig publikum (på omkring 600.000) som var svært opphisset etter Jimi Hendrix' opptreden. Publikum buet på alle, unntatt Cohen, ifølge Kris Kristofferson (som ble buet av scenen tidligere i programmet). Cohens opptreden er gjengitt i en dokumentarfilm utgitt i 2009. 
Høsten 1970 deltok han blant på en anti-Vietnam-krig ved University of Madison i 1970. I desember holdt han konsert i Montreal der statsminister Pierre Trudeau, Cohens gamle venn, hadde innført unntakstilstand etter oktoberkrisen. I 1972 holdt han konsert i Berliner Sportpalast der Goebbels 30 år tidligere hadde erklært «total krig». Cohen ble irritert på det urolige publikumet i Sportpalast og spurte dem på tysk: «Wollt ihr den totalen Krieg?» («Vil dere ha den totale krig?»)  I 1974 og 1975, etter New Skin for the Old Ceremony, gjennomførte Cohen sin største konsertturne til da. Han turnerte ikke med Death of a Ladies Man fordi han ikke kunne stille seg bak albumet, og sangene måtte blant annet «avspectoriseres» før han kunne fremføre dem. 
Etter Recent Songs reiste han på turné i Sverige høsten 1979; kor var Sharon Robinson (som opptrådte med Cohen for første gang) og Jennifer Warnes som hadde turnert med Cohen flere år tidligere. Kyozan Joshu Sasaki, Cohens zen-lærer, reiste sammen med bandet på turneen. Various Positions ble fulgt av en omfattende turné med blant annet 77 konserter i Europa. Han holdt i 1985 også fire konserter i Polen der Cohen var kjent gjennom Maciej Zembaty som hadde gjendiktet seksti av Cohens sanger. Zembatys versjon av «The Partisan» var den uoffisielle sangen til Solidaritet. Anjani Thomas medvirket som vokalist på turneen.
Til konsertturneen for I'm Your Man ble koret supplert med Julie Christensen og Perla Batalla. Cohen holdt 60 konserter fra april 1988 i Tyskland. I Storbritannia medvirket han på prins Charles veldedighetskonsert sammen med Eric Clapton, Elton John, Dire Straits, Bee Gees og Peter Gabriel.. Charles er selv erklært fan av Cohen. Turneen til The Future begynte i april 1993 med konserter i Skandinavia. Han brukte da stort sett de samme band som tidligere, blant annet Batalla og Christensen. Rebecca De Mornay var med på store deler av turneen. Konsertene fikk jevnt gode kritikker, og selv om Cohen fortsatt slet med å gå på scenen, bemerket kritikerne at han var mer løssluppen og drev «artisteri». 
Under en konsert i Jerusalem orket han ikke å gå på scenen, hvorpå publikum begynte å synge «Hevenu Shalom Aleichem» («vi bringer deg fred». I 1973 reiste han fra Hellas til Israel (i forbindelse med Jom kippur-krigen) og ønsket å verve seg til støtte for Israel. Han endte opp med å opptre for styrkene ved fronten. Under beskytning søkte han ly i en skyttergrav der han delte en flaske konjakk med Ariel Sharon som viste seg å være en fan. I 1988 uttalte han støtte til Israels overlevelse som stat, men syntes situasjonen og voldsbruken var tragisk. I 2009 opptrådte han i Israel for første gang etter 1985, han donerte inntektene fra konserten i Tel Aviv til en israelsk-palestinsk fredsorganisasjon. Cohen ønsket også å opptre i Ramallah på Vestbredden, men konserten ble avlyst fordi den ble for politisk kontroversiell.

2008-2013

Blant annet på grunn av pengemangel begynte han på 2000-tallet å opptre etter 15 års pause. Fra mai 2008 og ut 2013 var han på en lang turné rundt hele verden. Stemmen hans var forandret (blant på grunn av sigarettrøyking) og han stemte gitarstrengene ned to trinn for å passe til den dype stemmen. Han holdt 380 konserter på fem år, det var mer enn alle konserter til sammen i årene fra debuten til 1993. Han nærmet seg da 80 år, og holdt konserter som varte over tre og opp til fire timer. Han begynte også å sette pris på å holde konserter og å være på reise. Han opptrådte i Norge fire ganger i perioden 2008–2010.
Han holdt sin siste konsert 21. desember 2013 i New Zealand. Sharon Robinson og The Webb Sisters var med som kor på den siste store turneen. Hattie og Charley Webb spilte også harpe og gitar. Den spanske gitarvirtuosen Javier Mas medvirket på Cohens siste turne i tre år. Javier Mas hadde et par år tidligere medvirket på et spansk hyllestalbum. 
Turneen ble innledet med en rekke konserter øst i Canada (først i Fredericton), i små lokaler med plass til noen hundre tilhørere, og publikum var til dels sterkt beveget. Det første store lokalet var Toronto, og Webb-søstrenes fremføring av «If It Be Your Will» imponerte publikum. Rolling Stone kalte konserten «overveldende». Cohen og bandet opptrådte også på Glastonbury-festivalen med et publikum på hundre tusen, og Cohens opptreden ble beskrevet som et høydepunkt under festivalen. Senere sommeren 2008 holdt de konsert i [[The O₂ Arena]] i London med et publikum på 20 000. I 2009 fortsatte turneen i Australia, New Zealand og USA (i New York ble billetter solgt på svartebørsen for opp til 500-700 dollar), og flere konserter i Europa og Tyrkia. De to første årene av turneen innbragte over 50 millioner dollar brutto. I 2010 fortsatte Cohen med konserter i Europa, Australia, Kambodsja, Hawaii og Nord-Amerika. Turneen var et nytt comeback for Cohen, blant annet i USA, der han tidligere hadde blitt lavt vurdert. De tidligere turneene var preget av stort inntak av narkotika (amfetamin, LSD) og alkohol. Under denne siste store turneen lot han til og med være å røyke.

Dokumentarer og biografier

I 1965 laget Donald Brittain og Don Owen en 40 minutter lang dokumentar om Cohen mens han bare var kjent som forfatter (filmen skulle etter planen også omhandle Cohen tre poeter fra en generasjon eldre). University of Toronto kjøpte originalmanus til Beautiful Losers for 6000 dollar, en stor sum den gangen. Tony Palmer laget dokumentarfilm Bird on a Wire av Cohens turne i Europa i 1972 (lansert i 1974). Filmen ble vist kort tid på kino og deretter på tysk fjernsyn og var deretter forsvunnet i flere tiår. Konserten på Isle of Wight i 1970 er dokumentert i en dokumentarfilm utgitt i 2009.
Harry Rask laget dokumentaren Song of Leonard Cohen som ble vist på kanadisk TV i 1980. De ble laget en svensk og en fransk fjernsynsdokumentarer om Cohen mens han var i klosteret. Nettsiden leonardcohenfiles.com ble etablert i 1995 og drevet fra Finland. Cohen begynte å samarbeid med personene bak nettsiden og forsynte dem med originalt stoff blant annet tidlige versjoner av tekster til sanger som «Suzanne». Lian Lunson lanserte i 2006 dokumentarfilmen Leonard Cohen: I'm Your Man der Cohen selv og relaterte musikere som Nick Cave, Kate McGarrigle, Antony og Rufus Wainwright medvirket blant annet ved en hyllestkonsert i Operahuset i Sydney. 
Den unge Michael Ondaatje publiserte i 1970 en gjennomgang i av Cohens litterære produksjon til da. Norske studier av Cohens forfatterskap inkluderer Erling Aadlands Love itself. Et essay om Leonard Cohens sanglyrikk (Spartacus, 2003). Den svenske lyrikeren Peter Lindforss ble kjent med Cohen på Hydra i 1980-årene og skrev i 2007 Mannen som förstörde mitt liv. En bok om Leonard Cohen.
Rockejournalisten Sylvie Simmons publiserte i 2012 en omfattende og detaljert biografi om Cohen, I'm Your Man: The Life of Leonard Cohen. Biografien er blant annet basert på intervjuer med hovedpersonen og en rekke relaterte personer som Judy Collins, Marianne Ihlen, Suzanne Verdal og Suzanne Elrod. Simmons er fan av Cohen, men la ikke skjul på hovedpersonens mindre sympatiske sider. Boken er oversatt til flere språk inkludert norsk. Kari Hesthamars 
So Long, Marianne. Ei kjærleikshistorie (Spartacus, 2008, oversatt til dansk, engelsk og gresk) forteller Marianne Ihlens versjon av forholdet til Axel Jensen og Cohen.
I 2019 kom dokumentarfilmen Marianne & Leonard: Words of Love laget av Nick Broomfield. Broomfield var selv på Hydra samtidig med Cohen og Ihlen, og ble kjent med dem personlig. Filmen inkluderer originalopptak fra 1960-tallet, blant annet Broomfields egne. Dokumentaren hadde premiere på Sundance filmfestival i 2019 og ble vist på BBC2 i september 2019.