google/wiki40b huggingface dataset:
Lansettfluer

Utseende

Små til middelsstore (3-6 mm lange), mørke fluer. '
Hodet er stort, med store, runde fasettøyne. I pannen sitter det tre punktøyne (ocelli). En kraftig, bakoverbøyd børste ved innerkanten av hvert fasettøye. Antennene er av vanlig fluetype, tre-leddet, det ytterste leddet er ganske stort og langt, med en kraftig, tilsynelatende to-leddet antennebørste som er festet på oversiden nær roten. Munndelene er av vanlig fluetype, ikke påfallende forlenget. Kinnbørster (vibrissae) mangler. Kroppen er kort og kompakt, mørk, ofte noe metallglinsende. 
Brystet (thorax) har kraftige børster på oversiden langs sidene og i den bakre halvdelen.  Det er også en rekke av kraftige børster under vingefestet. Vingene er store, med en stor, ulikesidet firkantet celle nær midten. De er ofte gulaktige på farge men mangler flekker og fargebånd. Beina er korte og kraftige uten lange børster. 
Larvene er av vanlig maggot-type, pølseformet og tilspisset i hode-enden, uten tydelig hodekapsel.

Levevis

Larvene lever for det meste i råtnende vegetasjon, men noen arter kan også angripe levende planter. Mange arter lever under barken på døde og døende bartrær, ofte sammen med barkbiller. Andre lever i kongler og blomsterhoder. Hannene former svermer.
Kenyoeme

Utseende

En middelsstor, lang og slank, brunlig trebukk. Oversiden er delvis kledt med lyse skjell som gir et spraglete utseende. Antennene er tynne. Pronotum er tønneformet, betydelig lengre enn bredt, dekkvingene er jevnbrede. Beina er middels alnge med noe fortykkede lår.

Utbredelse

Arten er kjent fra Kenya.
340-årene

-- 340 -- 341 -- 342 -- 343 -- 344 -- 345 -- 346 -- 347 -- 348 -- 349
Tiårsoversikt
Tomasboken

Tomasboken er en kristen tekst, trolig fra 300-tallet, som ble oppdaget blant Nag Hammadi-skriftene i 1945.
Teksten fremstår som en samtale mellom Jesus og apostelen Tomas. Tema i samtalen er de siste tider, etikk og askese, særlig seksuell avholdenhet.
Teksten er oversatt til norsk i antologien Koptiske skrifter, 2012.
Tiarocera

Utseende

Middelsstore, svarte gullbasser uten metallglans. Oversiden er nokså kraftig punktert. Hannen har et trekantet fremspring i pannen.

Utbredelse

Den ene arten er utbredt i Brasil, den andre på Cuba.
Kinakråke

Taksonomi

Arten regnes som søsterarten til svartkråke (C. corone), men nyere fylogenetiske beviser indikerer at kinakråke kanskje bør nedgraderes til en underart av svartkråke. Mer forskning er imidlertid nødvendig for å fastslå dette med større nøyaktighet. Kinakråke og svartkråke er nærmest beslektet med amerikakråke (C. brachyrhynchos) og muslingkråke (C. caurinus).
Det hersker en viss uenighet om det vitenskapelige navnet. HBW Alive og BirdLife International bruker C. pectoralis Gould, 1836, mens andre bruker C. torquatus Lesson, 1831. Sistnevnte er forsøkt brukt som et senior homonym, men har i prinsippet vært okkupert. C. torquatus Bechstein, 1791 gjør nemlig C. torquatus Lesson, 1831 til et junior homonym, men det er uklart om det har vært benyttet på et nivå som gir slik presedens. Debatten går derfor om det kan benyttes som et senior homonym eller ikke, men spørsmålet er ikke avklart. Avgjørelsen blir tatt av International Commission on Zoological Nomenclature (ICZN) og publisert i Bulletin of Zoological Nomenclature (BZN) når debatten er ferdig.

Biologi

Kinakråke minner om svartkråke, men er hvit i nakken og i et bredt halvmåneformet bånd fra nakken og rundt brystet. De hvite fjærene har grå base. Arten er såvidt lenger enn svartkråkas nominatform, men litt slankere bygget. Vingene og stjerten er imidlertid relativt lenger. Håndsvingfjæra er dessuten mer prominente, og nebbet noe slankere. Nebbet og de undere ekstremitetene er sorte, mens iris er mørk brun. Arten måler 50–55 cm og veier typisk cirka 347–512 g. Kjønnene er like.
Kinakråka er utbredt i lavlandet i det sentrale, østlige og sørøstlige Kina, fra Gansu og Shaanxi østover til Liaoning, Hebei og Shandong, og sørover til Sichuan, Yunnan, Hainan, Guangdong og Fujian (inkludert Kinmen utenfor Fujian), samt i lavlandet i Vietnam, fra det østlige Tonkin og sørover til det sentrale Annam.
Arten trives i jordbruksområder i lavlandet som er spredt bevokst av trær, spesielt i tilknytning risåkre og gress- og spredt trebevokste elvebredder, heruder også myrlandskap som er bevokst med spredte trær.
Kinakråke er tilnærmet solitær alteter og standfugl, som ikke er like aktiv omkring åtsler som svartkråke og vanlig kråke. Dietten består helst av mindre virvelløse dyr, i hovedsak insekter og deres larver, små krepsdyr og bløtdyr, og noe korn (inkludert ris). Føden inntas nærmest eksklusivt på bakkenivå.
Hekkesesongen tar til tidlig i februar i det sørlige Kina, der ungene gjerne blir flygedyktige mot slutten av mars. Arten regnes som monogam og danner trolig varige forhold. Redet er ganske stort og ligner kråkas. Det bygges av kvister og lignende og fôres med mykt gress og animalske hår med mer. Hunnen legger i snitt fire egg (2–6 er normalt), men lite er kjent om inkubasjonstiden og yngelpleien.
Hans Cappelen (1803–1846)

Utdannelse og virksomhet

I gutteårene fikk han undervisning og bodde i perioder hos prester på prestegårder i Solum og Fiskum. Han fikk deretter opplæring i farens omfattende virksomhet i Skien og foretok lengre utenlandsreiser med språkopplæring i England, Frankrike og Tyskland.
Etter farens død i 1828 overtok han eiendommene og virksomhetene under Gjemsø kloster, bl.a. med jord- og skogbruk i Solum, Solum kirke med tilhørende eiendommer, store skogeeiendommer i Øvre Telemark, flere sagbruk i Skien, skipsrederi og trelasthandel. Han fikk i 1832 ombygd hovedbygningen på Gjemsø kloster, særlig med søyleverandaen i frontsiden mot Skien. Med sin familie hadde han flyttet dit i 1829, fra sin tidligere bolig «Høyergården» i Skien. Han fikk også utvidet hageanleggene på Klosterøya med både prydanlegg og frukttrær i den vestre hagen mot Hjellevannet.
Hans Cappelen fortsatte og utvidet farens virksomhet, bl.a. med skipsbyggeri og flere skip. Han fikk bl.a. bygd og eide barken «Gjemsøe Kloster» samt emigrantskip til USA.
Han var første ordfører i Solum 1838–39 og varaordfører 1843–46, samt medlem i noen kommunale komiteer og den statlige kommisjonen for tømmerdrift i Grenlandsområdet. I 1838 ble han honorær fransk konsularagent for Skien, et verv han hadde til sin død. I 1845 var han vararepresentant til Stortinget fra Bratsberg amt.
Hans Cappelen var medstifter og bidragsyter bl.a. med byggematerialer, til det barnehjemmet som Hans og Anne Marie Mikkelsen startet og drev ved «Klostergrinden», Solum. Ved Hans Cappelens død døpte Mikkelsen barnehjemmet til «Hans Cappelens Minde».
Redaktøren og radikaleren Hans Bagger skrev i nekrolog i avisen «Correspondenten» om Hans Cappelen: «i sin Virksomhed havde han stedse Tanke for den Fattige og Nødlidende, ligesom han var en sjelden Husbond for talrig Arbeidsstok. Hans Død har derfor utbredt almindelig Sorg her i Byen og Egnen.»

Familie

Hans Cappelen var yngste sønn av eidsvollsmannen Didrich von Cappelen (1761–1828), Skien, og annen ektefelle Marie Severine født Blom (1778–1832). Hans Cappelen ble den 26. november 1825 gift med kusinen Benedicte Cappelen (1804–1881), til tross for noe motstand fra faren Didrich. Hans og Benedicte fikk seks barn, bl.a. godseier Didrik Cappelen (1836–1914) og banksjef Hans Cappelen (1842–1924) som begge har mange etterkommere som idag lever i flere land.
Det eksisterer flere portrettmalerier og silhuetter av Hans Cappelen i familiens eie.
Kainji-demningen

Kanji-demningen er et vannkraftverk i Niger-vassdraget i Nigeria. Installert total vannkrafteffekt er 760 MW, fordelt på 6 turbiner. Anlegget sto ferdig utbygd i 1968. Demningen er ca. 10 km lang.
Necromantic Gallery Productions

Necromantic Gallery Productions er et nederlandsk plateselskap, spesialisert i black metal og Ambient. De har signert blant annet de norske bandene Gehenna, Dimmu Borgir og Thornium
Simon Sebag Montefiore

Familie

Montefiore er av jødisk bakgrunn. Hans svigerfar er den britisk-argentinske landeieren Charles Palmer-Tomkinson, hans bror er Hugh Sebag-Montefiore, og hans svigerinne er sosietetskvinnen Tara Palmer-Tomkinson. Han bor i London med sin hustru, romanforfatteren Santa Montefiore, og deres to barn.
Pseudotypocerus

Utseende

Middelsstore, slanke, halvblanke, kullsvarte trebukker, pronotum kan være rødt. Hodet er langt og nokså bredt, snuteformet forlenget mellom fasettøynene. Antennene er tynne og litt mer enn halvparten så lange som kroppen. Pronotum er trapesformet, med litt uttrukne bakhjørner og en markert "hals" foran. Dekkvingene er avsmalnende bakover, sprikende i den bakre delen, beina middels lange, slanke.

Levevis

De aller fleste blomsterbukkene har larver som lever i død ved, men det finnes også enkelte som lever i urter, i nedfalne kongler etc. Ingen angriper levende planter. De voksne billene, som oftest er aktive midt på sommeren, besøker gjerne blomster, særlig skjermplanter og andre planter med hvite, åpne blomster. Dette gjelder dog ikke alle artene. Blomsterbukkene er livlige insekter i motsetning til de fleste andre trebukker som virker ganske trege.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Mellom-Amerika.
Mikrodata

Mikrodata er i statistikk et sett med poster med informasjon om enkeltenheter. Enhetene kan for eksempel være enkeltpersoner, husholdninger eller enkeltbedrifter. Mikrodata brukes for å utarbeide aggregert informasjon i form av statistikk.
Begrepet mikrodata benyttes i statistikk, databehandling og personvernrett for å skille aggregerte data fra grunnlagsdataene som de aggregerte dataene er beregnet fra.
Halden fengsel

Halden fengsel i Østfold ble da det var ferdigstilt betegnet som Europas mest moderne. Fengselet tok i mot de første innsatte 1. mars 2010, men åpnet ikke offisielt før den 8. april 2010. Under denne åpningen var det norske kongehuset ved kong Harald V representert. Dette var første gang i norsk historie at noen fra kongehuset har deltatt på åpningen av et nytt fengsel. Halden fengsel ligger under Kriminalomsorgens region øst, og har en kapasitet på 248 innsatte.
Per 1. september 2010 hadde Halden fengsel 224 plasser i bruk fordelt på avdelingene A (56 plasser), B (84 plasser) og C (84 plasser). Avdeling A er en mottaksavdeling, mens avdelingene B og C er boenhetsavdelinger med henholdsvis 10 eller 12 innsatte. Her har de innsatte felles stue/kjøkken/oppholdsrom.
Fengselet ble i mai 2010 omtalt i det amerikanske tidsskriftet Time som «verdens mest humane fengsel».
Halden fengsel ble tildelt Arnstein Arneberg pris for arkitekturen i 2010.
IVL A.22 Hansa

Design og utvikling

Hansa-Brandenburg W.33 ble konstruert  i 1916 av Ernst Heinkel og gikk i tysk tjeneste i 1918. 26 fly ble bygget, men bare seks før det tyske riket kollapset i 1918. Det var merkbart bedre enn FF.33L og viste seg å være et utmerket fly. Hansa-Brandenburgs enkeltdekkere påvirket betydelig konstruksjon av tyske sjøfly. Flere kopier dukket opp i 1918, for eksempel Friedrichshafen FF.63, Dornier Cs-I, Junkers J.11, og L. F. G. Roland ME 8. Etter krigen ble en versjon av W.29 ble brukt av Danmark, mens Finland fikk en lisens for produksjon av W.33.

Operativ historie

Finland kjøpte en rekke W.33 og W.34 fly fra Tyskland. I 1921 fikk Finland også produksjonlisens for W.33. Den første finsk-bygget Hansa foretok sin jomfrutur 4. november 1922 og ble kalt A. 22. Dette flyet var det første industrielt produserte fly i Finnland. I løpet av de neste fire årene ble 120 flyet produsert. Dette flyet ble det nest mest tallrike fly som var blitt bygget i Finland for det finske flyvåpen gjennom tidene 
Den finske Air Force brukte fly i maritime service til 1936.

Overlevende

Det finnes en Hansa i det Finlands luftfartsmuseum.
Asfalt

Forekomst

Asfalt finnes sammen med råolje og dannes trolig ved en oksidasjonsprosess når denne kommer i kontakt med luft. Rene asfaltforekomster finnes også, hvor asfalten har lekket gjennom jordskorpen og mer flyktige bestanddeler har fordampet. Naturlig råasfalt inneholder omtrent 40 % bitumen, 30 % aske og 30 % vann.
Den største naturlige forekomsten er asfaltsjøen (en. Pitch Lake) på Trinidad, og det finnes også store forekomster i Utah, USA, i Sveits, Syria, Venezuela og på Cuba.
Det finnes også asfaltsteinforekomster, eksempelvis i Sveits og Tyskland, men asfalt fra slik kalkstein er av dårligere kvalitet enn annen asfalt.
Mengden bitumen i råolje er svært varierende, fra 75–80 % i forekomster i Venezuela til 5–10 % på norsk sokkel.

Framstilling

Asfalten som brukes på veier, parkeringsplasser og andre arealer fremstilles i asfaltfabrikker. Rundt 95 prosent av asfalten består av steinmateriale som bindes sammen av oljeproduktet bitumen.
Egenvekt/massetehetthet til asfalt er forskjellig basert på hvilken tilstand den er i
Egenvekten er størst etter at asfalten er ferdig lagt og presset
Asfalt,støpt: 1500–2000 kg/m3
Asfalt, presset: 2000–2500 kg/m3
Når asfalt deponeres rives det opp i flak. Deretter kjøres det til asfaltverk der det kan varmes opp og resirkuleres til ny asfalt. Deponert asfalt har store luftlommer mellom flakene, massetettheten for 1m3 er ca 1 500 kg

Historikk

Asfalt ble brukt i Irak fra 3. årtusen f.Kr.. Den første asfalterte veien ble bygget i Babylon 6. århundre f.Kr..
Egypterne brukte asfalt i pyramidenes gravkamre, til balsamering. Det persiske ordet for asfalt er mumiya, hvilket kan være opphavet til ordet mumie.
Asfaltering av veier i moderne tid tok til på slutten av 1800-tallet, men først med tjære som bindemiddel i stedet for bitumen.

Asfalt i populærkulturen

Sangen «Asfalt» av Bare Egil Band er ifølge artisten en hyllest til dette trauste og tidligere ubesungede materialet.
Fareskilt

Utforming

De fleste norske fareskilt er trekantede med rød kant og svarte symboler på hvit bunn. Norske fareskilt brukte til midlertidig skilting i forbindelse med vegarbeid har gul bunnfarge. På Svalbard finnes det et fareskilt for isbjørn, det har svart bunnfarge.
Olden gamle kirke

Historie

Utgraving under gulvet i den nåværende gamlekirken i 1970 viste at det har stått en stavkirke på det samme stedet, trolig bygd omkring år 1300. Denne var formet som en langkirke med 1,2 meter brei grunnmur, et 11 meter langt og 7 meter bredt skip, 6 meter langt og 5 meter bredt kor og svalgang utenfor. Stavkirken ble revet i 1746 og erstattet av en tømmerkirke som ble ødelagt av storm i 1757. I 1759 ble det bygd en ny, solid tømmerkirke i korsform, den eneste i Nordfjord, for å tåle den sterke vinden. Deler av materialene fra stavkirken ble blant annet brukt som undergulv i denne kirken. Grunnplanen danner et gresk kors (med like lange korsarmer). Kirken er kledt med liggende, hvitmalte bord utvendig, og er ubehandlet og umalt innvendig. Koret i den østre korsarmen er skilt fra resten med et korskille av dreide spiler. Kirkebenkene har dører, noen med bumerker og forbokstaver som viser hvor visse slekter hadde faste plasser. En av dørene er merket med årstallet 1662.
Da kirken stod ferdig i 1759, var Peder Pederson Tonning d.y., som blant annet drev handel i Olden, eier. Olden sogn kjøpte kirken i 1893 for 3300 kroner, men da var det meste av jordeiendommene som kirken eide tidligere, allerede solgt ut.
Kirken har ikke oppvarming eller elektrisk lys, og i 1934 ble det bygd en ny brukskirke i Olden, Olden nye kirke.
Etter 1934 har gamlekirken ikke vært benyttet som vanlig sognekirke, men det er tradisjon for å holde gudstjeneste der på 17. mai og olsokdagen. I de siste åra har kirken dessuten blitt brukt til sommerkonserter.
Elektronisk handelsformat

Elektronisk handelsformat (EHF) er et strukturert XML-dataformat for elektronisk utveksling av handelsdokumenter i Norge. 
Dette formatet er særskilt kjent som format for elektroniske fakturaer mellom virksomheter i Norge.
EHF er basert på CEN BII-datamodellene og en syntaksimplementering basert på Universal Business Language (UBL). EHF er ikke det samme som eFaktura.
Målet med innføring av EHF er økonomiske og miljømessige besparelser, samtidig som at standardisering og elektronisk behandling skal gjøre behandlingen av fakturaer og kreditnotaer raskere og mer pålitelig.
Fra 1. juli 2012 er det krav om at alle leverandører til statlige virksomheter skal sende sine fakturaer pr. EHF.
Baban

Baban (1649-1850) var et kurdisk fyrstedømme navngitt etter den ledende familien. Den første lederen var Feqî Ehmed (Ahmad Al-Fakih på arabisk) og hans etterfølgere ble mektige i Sharazur-regionen. Ahmads etterfølger, Baba Sulaiman, utvidet sitt rike helt til Kirkuk. Da Sulaiman Pasha seinere styrte ble det babanske riket utvidet til Koya, Khanaqin, Arbil, Harir, Altun Kupri, Badra og til noen områder i østre Kurdistan (vestlige Iran).
Området som riket ble styrt fra lå i begynnelsen i Qala Chuwalan, men ble flyttet til den nyanlagte byen Sulaymaniyya i 1781 under Mahmud Pasha Baban.
Babans historie inneholdt rivalisering til de andre kurdiske fyrstedømene, blant dem Soran, Ardalan, Emiratet av Badinan og Botan og deres motstand til det Osmanske rikets forsøk på sentralisering.
Riket ble til slutt ødelagt av osmanerne da Ahmad Pasha Baban, den siste lederen av Baban, ble beseiret i 1847 nær Koya. Den siste prinsen av Baban, Abdollah Pasha forlot Sulaymaniyya i 1850.
Gamla bankhuset

Bygningen

Bygningen er oppført i stein i tidstypisk nyrenessansestil etter tegninger fra 1877 av Axel Cederberg ved Väg- och vattenbyggnadskåren. Cederberg var på denne tiden byens tekniske rådgiver. Bygningen har to etasjer og er gul. Opprinnelig var banksalen og arbeidsrommene i første etasje, og andre etasje var en større leilighet med seks rom for bankdirektøren.

Historie

Bygningen ble oppført i 1877 og var da  Westerbottens enskilda banks første banklokale. Etter bybrannen i Umeå i 1888 åpnet det seg mulighet for å bygge en ny bankbygning som lå mer sentralt og med en mer representativ beliggenhet. I 1894 flyttet banken virksomheten til det nya bankhuset, nåværende Handelsbanken ved Rådhusparkens østside. Det gamle bankhuset fungerte i en periode som utleiehus. Bygningen har opp gjennom årene huset forskjellige virksomheter, blant annet som midlertidig magasin for Västerbottens museums samlinger 1936-1946 og som Umeås bybibliotek 1936-1954. Huset er fra 1980 byggnadsminne, og eies av Umeå Energi, som i 1992 gjorde omfattende restaureringer i bygningen.
Yongzheng-keiseren

Tronfølge

Det ble skumlet om hvordan han kom til makt, noe som keiseren slo resolutt ned på med stor hardhet. Påstandene gikk ut på at han selv hadde forfalsket sin fars testamente for å få det til å vise at han var sin fars utkårede til keiserverdigheten.
Kangxi-keiseren hadde nemlig to ganger utsett sin andre sønn Yinreng til tronfølger, men i 1712 hadde han strøket ham  fra tronfølgen og satt ham i fengslig forvaring. Dermed var det ved keiserens død i 1722 uklart hvem som var utsett til tronfølger. 
Til forskjell fra sin viktigste rival til tronen, keiserens fjortende sønn Yinti, var det slik at Yinzhen tilfeldigvis befant seg i hovedstaden da dødsbudet nådde ham. Med hjelp av hoffmannen Longkodo ble han utropt til kejsare med regjeringstittelen Yongzheng. 
Uklarhetene omkring Yongzhens trontiltreden bestod under hele hans regjeringstid og flere av hans brødre som framstod som potensielle tronpretendenter døde i fengsel eller bekleddes med seremonielle poster for å holdes på avstand fra tronen.

Regjering

På plussiden klarte Yongzheng ved en streng sparepolitikk å få orden på de kaotiske statsutgiftene. Han gjennomførte flere viktige reformer for å effektivisere statsforvaltningen. I 1723 skapte han «Høyrådet» (Junjichu 軍機處), som var sammensatt av keiserlige prinser, medlemmer av storsekretariatet, presidentene i departementene og sjefene for andre forvaltende verk i hovedstaden, og dette rådet hadde å redigere lover og forfatninger. 
I 1729 ble han den første keiseren som forbød handel med og misbruk av opium.
I 1727 inngikk han Kiakhta-traktaten med Russland, som dermed fikk betydelige handelsprivilegier.
Selv om han var en oppriktig konfucianer beskjeftiget han seg inngående med forskjellige buddhistiske skoleretninger, fremfor alt med chan-buddhismen og den tibetansk-mongolske Vajrayana-retningen. 
Han bekjempet kristendommen, noe som tildels må tilskrives hans misnøye med utfallet av den katolske ritestriden. 
Den berømte encyklopedien «Fullstendig samling av skrifter og billedverker fra den gamle og den nye era» (Gujin tushu jicheng) ble til under Yongzheng-keiserdømmet.
Microsomatidia

Utseende

Parmenini er ganske små, brune trebukker. Pronotum er tønneformet med en liten pigg på sidene, dekkvingene noe hvelvede og rundede.

Levevis

Ulikt de fleste andre trebukker lever disse artene på bakken, de voksne kan ikke fly. Larvene lever underjordisk på røtter.

Utbredelse

Arten lever på Ny-Caledonia.
En ulykke hender så lett

Handling

En nordmann har kjørt på motorsykkel til Gøteborg hvor han får et brått møte med en svenske i bil på et gatehjørne. En norsk pasient på et svensk sykehus bruker som regel ikke å være noe problem, så lenge pasienten ikke heter Marve Fleksnes.
Øks

Bruk

En kan bruke økser til å klyve eller hogge forskjellige materialer, særlig tre. Fordi økser gir en ekstra styrke og har en skarp egg, har de også vært brukt som våpen i nærkamp i krig. Spesialiserte økser for dette formålet kalles stridsøkser. En øks til å utforme trevirke kalles gjerne bile (snekkerbile, skipsbile).  Andre som bruker forskjellige slags økser, er brannmenn og klatrere.

Historie

Øksen er et svært gammelt redskap. De eldste øksene som er funnet, såkalte håndøkser uten skaft, er to millioner år gamle og ble brukt av Homo habilis. I Skandinavia finnes økser av blant annet flint fra 8000-4000 f.Kr. og økser i kobber og bronse fra tidlig bronsealder (rundt 2000 f.Kr.).
Veterinærinstituttet

Bakgrunn

Veterinærinstituttet ble opprettet i 1891 under navnet Veterinærpathologisk laboratorium. Dets grunnlegger og leder gjennom 27 år var senere veterinærdirektør dr. med. Ole Olsen Malm. Opprinnelig var institusjonen plassert i Rikshospitalets gamle bygning i Oslo. I 1914 flyttet den inn i nåværende hovedbygning i Ullevålsveien hvor en omfattende utbygging har funnet sted fra 1970 til i dag.
Instituttet har etter hvert fått laboratorier for forskning og diagnostiske oppgaver innen veterinærmedisin og har blitt et ledende forsknings- og kompetansesenter for husdyrhelse, fiske- og skjellhelse og fôr og næringsmiddelhygiene.
Inntil Norges veterinærhøgskole ble opprettet i 1935, var Veterinærinstituttet hovedinstitusjonen for veterinærmedisinsk forskning og annen aktivitet i Norge. Veterinærinstituttet er den eldste av tilsvarende institusjoner i Norden. Institusjonen kom tidlig til å dra nytte av den store framgang innen bakteriologi og serologi som fant sted før og omkring århundreskiftet. Nye diagnostiske metoder og terapeutiske hjelpemidler åpnet veien for systematisk og rasjonell kontroll av husdyrsykdommer i Norge, og virksomheten ved Veterinærinstituttet la grunnlaget for utryddelse av brucellose (smittsom kalvekasting), storfetuberkulose og andre alvorlige sykdommer på et tidlig tidspunkt. 
Så tidlig som 10 år etter at Koch hadde oppdaget tuberkelbakterien, fremstilte Veterinærinstituttet sitt første tuberkulin. Siden har alt tuberkulin så vel til humant som til veterinært bruk i Norge blitt produsert ved instituttet. Kontroll av BCG-vaksine som anvendes av helsevesenet i Norge, er tillagt Veterinærinstituttet.
Produksjon av serum begynte i 1914. Siden har produksjon av en rekke forskjellige sera og vaksiner, først og fremst til innenlandsk bruk, vært foretatt i den utstrekning man har funnet det praktisk og nødvendig.
Veterinærinstituttet innehar i dag, i tillegg til laboratorier for de mer tradisjonelle diagnostiske disipliner, også en moderne molekylærbiologisk enhet (MBE) med felles maskin-, utstyrs- og programvarepark for molekylærbiologisk diagnostikk og forskning innenfor instituttets virksomhetsområder.
I 1999 ble Norsk zoonosesenter (se nedenfor) etablert i Veterinærinstituttet i samarbeid med Statens institutt for folkehelse.

Norsk zoonosesenter

Norsk zoonosesenter var fra 1. januar 2006 til 31. desember 2010 en fagavdeling ved Veterinærinstituttet som samlet, analyserte og presenterte epidemiologiske data om zoonoser og zoonotiske agens i Norge. I dag er all aktivitet som inngikk i zoonosesenteret en del av Veterinærinstituttets oppgaver.