Justismord

Justismord i Norge

Å bevisst eller i vanvare sørge for eller bidra til at en person blir mistenkt, straffeforfulgt og/eller dømt for en kriminell handling har lav strafferamme i Norge og ender sjelden i noen form for straffereaksjon. Å bli straffet for justismord krever som regel at det bevises at aktører bevisst har prøvd eller lykkes i å få folk uskyldig dømt. Derimot finnes det eksempler på justismordofre, eller deres etterlatte, som har mottatt svært store summer i form av økonomisk erstatning fra stat og/eller aktørers foresatte institusjoner.
I utredningen Fritz Moen og norsk strafferettspleie (NOU 2007:7) kom det fram kritikk om at norske domstoler i flere alvorlige straffesaker ikke har stilt strenge nok krav til påtalemyndighetens bevisførsel. Det har vært vanskelig å få saker gjenopptatt på tross av nye bevis eller uttalelser fra nye, uavhengige sakkyndige.
Offisielt er det også slått fast at de mest alvorlige norske justismord er blitt avdekket utelukkende som følge av initiativ fra private, uavhengige etterforskere. For eksempel konkluderer granskningsrapporten om «Lilandsaken» med at «Liland-saken neppe var blitt gjenopptatt hvis det ikke var for det arbeidet som de private etterforskerne Sten Ekroth og Tore Sandberg hadde bidratt med». Det er nedsatt en ny granskningskommisjon i forbindelse med «Moen-saken», og også her spilte Sandberg en avgjørende rolle i forbindelse med gjenopptagelsen.
En viss oppmerksomhet er også blitt vist Viggo Kristiansen som er dømt i den såkalte Baneheia-saken. Viggo Kristiansen har aldri innrømmet skyld og det er aldri blitt funnet tekniske bevis som knytter ham til saken, men han ble dømt på bakgrunn av kameraten Jan Helge Andersens forklaring selv om han hadde vitne på at han var hjemme  og at mobiltelefonloggen ga han alibi.
Våren 2007 konkluderte en gruppe nedsatt av Riksadvokaten at norsk politi hadde et stort forbedringspotensial i forhold til voldtekts- og sedelighetssaker. Politidirektoratet ba derfor alle sine politidistrikt om å kartlegge samtlige voldtektsanmeldelser i 2006 og første del av 2007.  
Politiadvokat Thomas Utne Pettersen skrev etter gjennomgangen en kronikk der han skriver følgende:
«Gjennomlesningen bekreftet det inntrykket som har festet seg etter noen år i politiet. Svært mange voldtektssaker henlegges fordi det er det de skal.» 
Påstanden ble støttet av lederen for vold-og sedelighetsavsnittet ved Bergen Politikammer, Tove Lian Mathiesen.
Professor dr.juris Anders Bratholm og førsteamanuensis dr.juris Ulf Stridbeck ved Universitetet i Oslo utførte i 1996 en undersøkelse for å se på hvor ofte uskyldige blir straffedømt. De hevder at i perioden 1986–1996 kan over 144 personer ha blitt uskyldig dømt i Norge.
I Norge er mange justismord tilskrevet uttalelser fra eksperter og sakkyndige som er blitt benyttet i rettergang, både rettsoppnevnt og engasjert av statlige institusjoner.  Et eksempel er de sakkyndige psykologene i saken Atle Joar Hage.
Tidligere lagmann Trygve Lange-Nielsen har engasjert seg sterk i arbeidet med å få frikjent uskyldig dømte i incest-saker. Inntil 2004 er 24 justismord i slike saker avslørt med bakgrunn i hans initiativ.
Som en konsekvens av kritikken, og også som en konsekvens av blant annet Lilandsaken og Bjugnsaken vedtok Stortinget at det skulle opprettes en egen uavhengig «kommisjon for gjenopptakelse av straffesaker» (Gjenopptakelseskommisjonen). Kommisjonen ble opprettet i 2004. Men kommisjonen har fått kritikk for bare å være en kosmetisk forbedring. Bla. fordi den bare gjenopptar saker dersom nye beviser framkommer, ikke på bakgrunn av bevis som førte til den opprinnelige dommen.
25. juni 2007 avleverte undersøkelseskommisjonen i Moen-saken sin rapport. Rapporten konkluderte med at flere fundamentale prinsipper i en rettsstat var brutt i denne saken, blant annet prinsippet om at eventuell tvil skal komme tiltalte til gode («in dubio pro reo»). Rapporten understreker også at omstendighetene og holdningene som fikk Moen dømt også er til stede  idag.
Det finnes reaksjoner på gjenopptatte saker som ender i frifinnelse. Barneombudet publiserte i 2003 en kommentar om at frifinnelsesprosessene kunne være et problem for overgrepsofrenes rettssikkerhet. Sexolog Margrete Wiede Aasland har i en kronikk ytret at feilaktige incest-saker i stor grad er mytebelagt og at stadige frifinnelser holder liv i denne myten.

Kravet til «nye bevis», og de sakkyndiges rolle i justismordsakene

Et gjennomgående tema i de norske justismordene har vært det absolutte krav om at det må være fremkommet nye, avgjørende bevis i en sak for at den skal kunne gjenopptas. Skjønnsmessige vurderinger, eller tvil om de sakkyndiges uttalelser, har ikke vært grunnlag for gjenopptakelse (se f.eks. Hetle-saken).
I samtlige av de kjente norske justismord har de sakkyndiges uttalelse spilt en vesentlig rolle i pådømmelsen. Rettens sakkyndige har gjerne vært de samme som påtalemyndigheten har støttet seg til.
I såvel Liland-saken som i Moen-saken har undersøkelseskommisjonene konkludert med at det har vært for nær forbindelse mellom påtalemyndigheten og de sakkyndige. Begge kommisjonene konkluderer med at påtalemyndighetens sakkyndige bør være inhabile i en rettssak.
Også i de justismordene som er avslørt av tidligere lagmann Trygve Lange-Nielsen, i forbindelse med incest-dommer, har de sakkyndiges uttalelser vært avgjørende for justismordet.

Straffereaksjoner ved justismord

Reaksjoner overfor justismord omfattes normalt av den alminnelige borgerlige straffelov Kap. 16 § 168-173.
Ordet justismord er ikke definert i loven. Falsk anklage kan idømmes 6 måneder til 8 år i fengsel, med en minstetid på 1 år dersom den uskyldig dømtes dom er ferdig sonet. Dersom falsk anklage har ført til fullbyrdet dødsdom eller fullbyrdet straff på mer enn 5 år kan straff settes til 21 års ubetinget fengsel.
Straffeansvar krever at den som retter falsk anklage gjør det med viten og vilje. Og justismord som skyldes feil i rettsapparatet, opinionspress fra media, feilidentifikasjon fra ofre eller lignende blir dermed ikke straffet for konsekvensene med mindre det kan bevises grov uaktsomhet eller overlegg i sakene.