Seksualsystem

Seksualsystemet (systema sexuale) var det taksonomiske systemet på planter som Carl von Linné innførte. Det var det første forsøket på å klassifisere samtlige planter i tråd med et enkelt skjema. Fordelen var at det var enkelt å avgjøre en ukjent plantes taksonomiske tilhørighet. Når systemet likevel for lengst er forlatt, skyldes det at systemet var svært kunstig. Systemets navn kommer av Linnés klassifikasjon tok utgangspunkt i plantenes kjønnsorganer.

Beskrivelse av systemet

Linné delte inn plantene i 24 «klasser» på grunnlag av støvbærernes antall, lengde og posisjon. De første 13 klassene var definert ut ifra antallet av like lange og ikke sammenvokste støvbærere. Så fulgte to klasser for blomster med støvbærere av ulike lengder, fem klasser for blomster der støvbærerne er vokst sammen med hverandre eller med fruktemnet, tre klasser av énkjønnede blomster (sambu og særbu), og til slutt en klasse for planter uten blomster (kryptogamer).
De første 13 klassene ble videre inndelt i «ordener» på grunnlag av fruktemnene; de resterende klassene på grunnlag av bl.a. antall støvbærere. Det fantes dermed ordener ved samme navn i ulike klasser. Man måtte altså nevne klassen sammen med ordenen, for at systemet var entydig. Et eksempel er «Hexandria Monogynia» for planter med seks støvbærere og ett fruktemne (f.eks. lilje), mot «Triandria Monogynia» for planter med tre støvbærere og ett fruktemne (f.eks. krokus). Dessuten forekom noen klassenavn som ordensnavn i andre klasser. Seksualsystemet lignet dermed mer på en tabell med kolonner og rader enn på et system i dagens forstand.
Bildene til høyre viser Linnés egen oversikt over seksualsystemet samt en samtidig illustrasjon av de 24 klassene.
Linné dannet navnene i systemet etter de gammelgreske ordene for bl.a. «mann» (andros), «kvinne» (gyne), «ekteskap» (gamos) og «hus» (oikos). Disse kombinerte han med de greske tallordene for én til ti (mono, di, tri, tetra, penta, hexa, hepta, okto, enne, deka) samt tolv (dodeka), tjue (ikosa) og mange (poly).
I mange tilfeller forekommer ulike blomster i samme art eller i nært beslektede arter. I slike tilfeller var Linné fleksibel nok til ikke å dele opp det han oppfattet som naturlige enheter. Han satte altså i slike tilfeller sitt eget kunstige system til side. Arten(e) ble således klassifisert i den klassen og ordenen som de fleste individene i de fleste av slektens arter hørte til.

Seksualsystemets videre historie

Linné beskrev sitt seksualsystem for første gang i første utgave av Systema naturae (1735) og overtok det i senere bøker, spesielt i Species plantarum (1753). I samtiden ble Linné av og til latterliggjort (bl.a. av Erasmus Darwin) for sin livlige seksuelle fantasi, siden han beskrev blomstenes oppbygning med et svært antropomorft språk. For eksempel omtalte han klassen Monandria som «én ektemann i ekteskapet», Diandria som «to ektemenn i samme ekteskap», Polyandria som «tjue eller flere menn i samme seng som kvinnen». Ordenen Syngenesia Polygamia Necessaria beskrev han som en tilstand hvor «ektefolkenes senger ligger i midten, omgitt av konkubinenes senger, og hvor konene er sterile, mens konkubinene er fruktbare.»
Linné var klar over at seksualsystemet var kunstig. Men det var også nettopp det som gjorde det attraktivt, siden det var enkelt å bruke i praksis. Det ble derfor fort allment akseptert. Først i 1800-tallets første tiår ble systemet gradvis erstattet med mer naturlige systemer.
I dag er systemet i sin helhet forlatt, siden dagens plantesystematikk bygger på det evolusjonære slektskapet mellom arter. Siden Linné var fremmed for evolusjonstanken, kan det ikke overraske at dagens system ikke har mye overlapp med seksualsystemet. Deler av seksualsystemet brukes derimot fremdeles i bestemmelsesnøkler.