Hans F.K. Günther

1891-1933

Günther, som kom fra en musikalsk familie, studerte først sammenlignende språkvitenskap og germanistikk ved Albert-Ludwigs-Universität i Freiburg, men deltok også på naturvitenskapelige forelesninger om zoologi og geografi. Grunnlaget for sine senere raseteorier fikk han ved å lytte til antropologen Eugen Fischer. Sommersemesteret 1911 tilbrakte han ved Sorbonne i Paris. I 1914, like før første verdenskrig, tok han doktorgrad og vervet seg deretter som frivillig, men da han led av leddrevmatisme, havnet han raskt på sykehus. Under første verdenskrig tjenestegjorde han i Røde Kors.
I 1919 avla han lærereksamen, men oppfattet seg selv først og fremst som politisk forfatter. Hans debutverk var et «bekjennelsesskrift» med tittelen Ritter, Tod und Teufel. Denne boken, som gjennomsyres av nasjonalistisk tankegods, gjorde dypt inntrykk på Heinrich Himmler i 1924.
På oppdrag fra sin forlegger, Julius Friedrich Lehmann, skrev han mellom 1920 og 1922 sitt hovedverk, Rassenkunde des deutschen Volkes, som raskt fikk stor utbredelse, selv om forfatteren her strengt tatt beveger seg utenfor sitt fagområde. I 1922 studerte Günther antropologi ved Universität Wien og arbeidet dessuten ved et museum for zoologi og antropologi i Dresden, der hans foresatte var Berhard Struck. Samme år studerte han hos Theodor Mollison i Breslau. Etter 1923 oppholdt han seg i Skandinavia sammen med sin andre kone, Maggen Blom, som var norsk. Christopher Blom, Günthers norske svigerfar, var rektor ved Skien høyere skole, der Quisling hadde vært elev. Blom introduserte Günther for Quisling. Günthers forestilling om den nordiske rases overlegenhet utviklet han under oppholdet i Norge. Halfdan Bryn hadde en langvarig og omfattende korrespondanse med Günther.
Her mottok han sporadiske oppdrag fra ulike universiteter, blant annet Uppsala universitet og Statens institut för rasbiologi, ledet av Herman Lundborg. I Norge ble han venn og beundrer av Vidkun Quisling. Allerede på denne tiden vanket Günther i nasjonalsosialistiske kretser. Arkitekten og forfatteren Paul Schultze-Naumburg introduserte Günther overfor Richard Walther Darré og Baldur von Schirach.
Et forbund (Kampfbund für deutsche Kultur) grunnlagt av nasjonalsosialismens sjefsideolog, Alfred Rosenberg, begynte i januar 1929 å utgi et eget blad, der forfattere med republikanske og humanistiske oppfatninger ble latterliggjort. Som alternativ anbefalte bladet sine lesere å fordype seg i verkene til Günther, van Schirach, Otto Bangert, Maria Kahle, Agnes Miegel og Bogislav von Schechow.
På grunn av trang økonomi måtte Günther i 1929 vende tilbake til Tyskland. I Dresden livnærte han seg som deltidslærer helt til Wilhelm Frick, den første nasjonalsosialistiske ministeren i en tysk forbundsstat, bestemte at det skulle opprettes et eget professorat for Günther med sosialantropologi som fagkrets. Dette skjedde til tross for protester fra universitetet i Jena og det faglige miljøet i hele Tyskland. Günther innehadde tross alt ikke andre kvalifikasjoner enn en doktorgrad. Günthers innsettelsesforelesning fikk symbolsk betydning, ettersom både Adolf Hitler og Hermann Göring var til stede.
Günther var tilhenger av den såkalte «nordiske bevegelse». Fra 1930 var han ansvarlig redaktør for tidsskriftet Rasse, som ble utgitt av denne bevegelsen. Av uklare grunner ble han i 1931 utsatt for et attentat fra en arbeidsløs 18-åring i Wien, en hendelse som nasjonalsosialistene utnyttet politisk. I 1932 ble han medlem av NSDAP.

Etterkrigstiden

Etter krigens slutt tilbrakte Günther tre år i interneringsleirer, men han trakk aldri sine teorier tilbake. I boken Gattenwahl fra 1951 gir han uttrykk for at giftemål med «diabetikere, kvinnesakskvinner og alkoholikere» bør unngåes, et synspunkt som ikke var videre kontroversielt på 1950-tallet. I bokens sluttkapittel bagatelliserer han nasjonalsosialistenes programmer for tvangssterilisering og berømmer de obligatoriske helseattestene som skulle hindre kvinner med «mindreverdig» arvemateriale i å få barn.
Günther tilbrakte sine siste leveår i Emmendingen. I sin bok Der Begabungsschwund in Europa, som utkom på et høyreekstremt forlag i 1959, advarte han mot den voksende «fordummingen» av befolkningen, som ifølge Günther skyldtes at usedelige mennesker forplantet seg uhemmet, mens begavede mennesker bare sjelden fikk avkom. Günther fortsatte å bagatellisere nasjonalsosialistenes overgrep helt til det siste, blant annet i sin bok Mein Eindruck von Adolf Hitler fra 1969.

Betydning for ettertiden

Günther var en av mellomkrigstidens mest leste tyske forfattere, og bøkene hans hadde ennå på 1960-tallet sin egen leserkrets, som riktignok hadde minket kraftig siden 1945. I årene etter 1945 var det særlig i USA at Günthers rasebeskrivelser og rasistiske synspunkter nøt respekt, ettersom mange amerikanske delstater håndhevet strenge lover om segregering. I 1953 ble Günther innvalgt som korresponderende medlem av The American Society of Human Genetics.