Nanci Griffith

Oppsummering

Griffith vant i 1994 Grammy for det beste samtidsalbum i folk for albumet Other Voices, Other Rooms hvor hun tolket sanger av andre musikere som hun har vært influert av. Hun er spesielt populær i Irland, bodde en stund i Dublin og for en tid solgte like mange album i Irland som U2.
Hennes mest kjente sang er kanskje From a Distance av Julie Gold, skjønt Bette Midler fikk større kommersiell suksess med denne sangen, og urettferdig nok har andre musikere hatt større suksess med Griffiths sanger enn hun har hatt selv, eksempelvis hadde Kathy Mattea en hit med Griffiths Love at the Five and Dime fra 1986, og Suzy Bogguss hadde en av sine største hit med Griffiths Outbound Plane. Hennes navn er synonymt med uavhengighet overfor kommersielle moteluner og de som har lyttet til henne har ingen vanskeligheter med kalle henne for «the real thing» og hun er ikke minst musikernes musiker.
Griffith var gift med sanger og sangskriveren Eric Taylor fra 1976 til 1982. Hun overlevde brystkreft som ble diagnostisert i 1996. I de siste årene har hun turnert sammen med ulike andre musikere som Buddy Holly's band, The Crickets, John Prine, Iris DeMent, Suzy Bogguss og Judy Collins. Hun har innspilt duetter med flere musikere, blant annet Tom Russell (som bidro til teksten på Outbound Plane), Don McLean, Jimmy Buffett, Willie Nelson og Darius Rucker. Hun har også bidratt på koringen av utallige innspillinger av andre musikeres album.

Bakgrunn

Nanci Griffiths mor var en amatørskuespiller og hennes far var et medlem av barbershop-kvartett. De videreførte sin interesse i å opptre til sin datter, og selv om hun fullførte en utdannelse i pedagogikk på University of Texas valgte hun i 1977 å satse på en karriere innenfor musikk, skjønt da hun allerede opptrådt med sang i en tiårsperiode allerede. Folkesangeren Carolyn Hester fra Texas var Griffiths inspirasjon som liten. «Jeg har spilt gitar siden jeg var seks år, men da jeg hørte henne, sa jeg ”Det er hva jeg vil gjøre, jeg vil skrive sanger og synge akkurat som henne. Hun var så ren!» sa Griffith til Rolling Stone i 1987. 
Og grunnen til at hun begynte å spille gitar: «Jeg var seks år da jeg lærte å spille gitar, og kun fordi jeg hadde forsøkt å spille valthorn. Jeg kom hjem en dag og mine foreldre hadde fjernet instrumentet fordi de sa at det var for smertefullt å høre.»
Etter å ha jobbet en kort stund som barnehagelærerinnen vant hun pris for sangskrivere ved Kerrwille Folk Festival i 1977 ble hun med på et samlealbum, og som et resultat fikk hun spille inn sitt første album året etter, There's A Light Beyond These Woods, utgitt av et lokalt plateselskap. Det ble innspilt «live» i et innspillingslokale i Austin og hadde med to av hennes egne sanger, blant annet Dollar Matinee, skrevet sammen med hennes ektemann Eric Taylor. I 1982 ble hennes andre album Poet In My Window utgitt av et annet lokalt plateselskap (senere gjenutgitt sammen med det første i 1986 med distribusjon over hele USA). Albumet framviste en helt annen modenhet som komponist, og hadde kun én sang som hun ikke hadde skrevet selv (Tonight I Think I'm Gonna Go Downtown, skrevet av Jimmie Gilmore og John Reed). Hennes ektemann Eric Taylor var involvert som med-produsent og spilte bass, men i ettertid er kanskje sangen Wheels mest minneverdig ettersom bakgrunnskoringen på harmoniene ble sunget av barbershop-kvarteten med hennes far Marlin Griffith.

En gang under en særdeles blå måne

I løpet av 1984 møtte hun Jim Rooney som produserte hennes tredje album, Once In A Very Blue Moon, utgitt i 1985 og innspilt i Jack Clements studio i Nashville med musikere som sologitarist Phillip Donnelly, banjospilleren Bela Fleck og Lloyd Green og Mark O'Connor. Foruten hennes egne sanger inkludert albumet hennes versjon av Lyle Lovetts If I Was The Woman You Wanted, Richard Dobsons Ballad Of Robin Wintersmith og den spesielt vakre tittelsangen skrevet av Pat Alger. Griffith døpte bandet hun dannet i 1986 for «Blue Moon Orchestra».
Som en oppfølger kom allerede året etter Last Of The True Believers, et album som videreformidlet den samme stemning som forgjengeren og som samtidig hadde den kvalitet som skilte Griffith ut fra andre gjennomsnittlige sangere og sangskribenter i USA. Albumet hadde to sanger som senere skulle bli landskjent i USA med andre musikere, Griffiths Love At The Five And Dime med Kathy Mattea, og Pat Algers Goin'Gone, og hadde i tillegg også Tom Russells spesielle sang St. Olav's Gate om en norsk gatestump i Oslo. Albumet var også hennes første som ble utgitt utenfor USA, og ble utgitt i Storbritannia av Demon Records. Hun hadde også vært med på å produsere albumet.
Tittelsangen var igjen skrevet av Alger mens andre bemerkelsesverdige sanger var en nyinnspilling av There's A Light Beyond These Woods fra hennes første album, Sing One For Sister av Robert Earl Keen Jr. og hennes egen Ford Econoline om folkesangeren Rosalie Sorrels’ uavhengighet på 1960-tallet. Den sangen som fikk mest oppmerksomhet var likevel Julie Golds From A Distance, en sang som ble plukket opp av Bette Midler og på 1990-tallet assosiert med henne.
Albumet Little Love Affairs, utgitt i 1988, var ment å være konseptalbum og hadde blant annet den kjente Outbound Plane, som hun skrev med hjelp fra Tom Russell, og Sweet Dreams Will Come skrevet av John Stewart, foruten noen sanger som var et resultat av samarbeidet med James Hooker, pianist i hennes band Blue Moon Orchestra.

Et fall mellom rock og country

Senere det samme året spilte hun inn et konsertalbum, One Fair Summer Evening, som kun innholdt en håndfull sanger som ikke hadde vært innspilt tidligere. Hennes kommersielle appeal falt mellom to stoler, mellom det publikum som hørte på rock og de som hørte på country. De sistnevnte mente at hennes stemme ikke var sukkersøt nok, mens Kathy Mattea derimot, som spilte inn Griffiths sanger, ble en betydelig stjerne. «Å være en god sangskribent betyr å vise oppmerksomhet og stikke hånden ut av vinduet for å fange sangen på dens veg til en annens hus!» har hun uttalt.
På denne tiden turnerte hun med Everly Brothers som også lånte sine stemmer for flere av hennes sanger. I 1989 kom albumet Storms, produsert av Glyn Johns, som tidligere hadde arbeidet med størrelser som The Beatles, Rolling Stones, Steve Miller, Joan Armatrading og mange andre. Johns styrte albumets lyd bevisst mot det som var lytteverdig på amerikansk radio, og hadde musikere som Bran Breen på trommer, Bernie Leadon (tidligere The Eagles), og gitarist Albert Lee og Phil Everly på koringen. Albumet ble Griffiths mestselgende album i USA, men ble ignorert av countrypublikumet. Derimot fikk hun nærmest superstjernestatus i Irland som da ble hennes viktigste europeiske marked.

Europa

Late Night Grande Hotel ble produsert av to briter, Rod Argent og Peter Van Hook, og inkluderte en duett med Phil Everly på It's Just Another Morning Here, mens den engelske sangeren Tanita Tikaram bidro å synge på 'It's Too Late'. I 1991 var hun en av en rekke gjestemusikere på irske The Chieftains' album The Bells Of Dublin hvor hun sang The Wexford Carol.
Albumet Other Voices, Other Rooms ble kunstnerlig og kommersielt en stor suksess hvor Griffith tolket en rekke bemerkelsesmessige sanger av betydelige musikere som Bob Dylan (Boots Of Spanish Leather), John Prine (Speed Of The Sound Of Loneliness) og Ralph McTell (From Clare To Here).
Det neste albumet som kom ut året etter, Flyer, var dedikert til folkemusikk og inneholdt enestående sanger som betydde en annen følsomhet i sangstemmen. Albumet etter, On Blue Roses From The Moons, gikk hun tilbake sine røtter i rock og folkemusikk etter at å ha turnert et tiår sammen med Blue Moon Orchestra. Albumet inneholdt fjorten sanger.
I 1998 kom hennes neste album, Other Voices Too (A Trip Back to Bountiful), som var en forlengelse eller del 2 av Other Voices, Other Rooms, igjen med et dusin gjesteartister. I sammenheng med sine to Other Vices-album utga hun sin første bok, Other Voices – A Personal History of Folk Music.
Året etter utga hun med Dust Bowl Symphony, spilt inn sammen med The London Symphony, som inneholdt «en retrospektiv samling av tyve merkelig år av mine sanger og formet disse sangene med farger som jeg alltid hadde ønsket å høre dem i og muligheten til å arbeide med de fineste musikerne i London Symphony Orchestra og deres dirigent Andrew Jackman» som hun skrev på omslaget. Albumet ble produsert av Peter Collins som også hadde stått bak Flyer.
I 2001 kom Clock Without Hands og deretter hennes foreløbig siste, Winter Marquee, i 2002. Clock Without Hands, som har tittelen fra en roman av Carson McCuller, er dedikert minnet av Dickey Chapelle – en glemt amerikansk fotojournalist som døde i Vietnam da hun ble blåst i stykker av en landmine i 1965.
Nanci Griffith har uttalt at «Jeg tror at som de fleste som ender opp med musikk og som fortsetter å spille musikk, så er det fordi vi ikke vet noe annet som vi kan gjøre. Vi lever musikk og går med musikk og snakker musikk. Jeg kan ikke forestille meg noe annet nå.»