Harry Lindstrøm

Bakgrunn

Lindstrøm var befal i Bergkompani 2 ved Brigaden i Skottland under andre verdenskrig  og deltok sammen med sovjetiske styrker i frigjøringen av Finnmark i 1944–45. Etter krigen ble han først utdannet som bergverksingeniør fra NTH og deretter jurist og bedriftsøkonom. Med sine gode papirer gjorde han raskt karriere innen den offentlige forvaltningen.
Han ble ansatt som avdelingsingeniør i Industridepartementet den 1. september 1954 og ble byråsjef i 1957. Han ledet planleggingen av koksverket i Mo i Rana og var sentral ved avviklingen av Kongsberg Sølvverk det året han ble byråsjef. Han var sekretær i avviklingsstyret for sølvverket 1956–1959 som forøvrig høyesterettsadvokat Alf Nordhus ledet.

Lindstrøm satt som byråsjef i Bergverkskontoret og var ansvarlig for statens gruver i det daværende Industri- og bergverksdepartementet da gruveulykken i Kings Bay inntraff i 1962.

Avskjedigelse, gransking og dom

Rapporten fra sorenskriver Per Tønseth, som skulle avdekke ansvarsforholdene rundt ulykken, ble lagt fram sommeren 1963. Lindstrøm gikk hardt ut mot denne og ønsket en mer faglig basert undersøkelse av hva som hadde utløst ulykken. Dette kom i tillegg til et påstått motsetningsforhold mellom Lindstrøm og statsråd Trygve Lie som kom inn som ny sjef for departementet sommeren 1963 etter at Kjell Holler hadde søkt avskjed etter ulykken. Den 25. oktober 1963 gav regjeringen Gerhardsen Lindstrøm avskjed fra stillingen som byråsjef.
Ved kgl. resolusjon 15. november 1963 ble det nedsatt en granskingskommisjon ledet av byrettsjustitiarius Carl Johan Seckman Fleischer og ellers bestående av departementsråd Agnar Kringlebotn og høyesterettsadvokat Finn Arnesen. Denne såkalte «Fleischer-kommisjonen» rettet kritikk mot Lindstrøm og stadfestet i hovedsak Tønseths rapport. Lindstrøm fikk trykket opp et forsvarsskrift. Lindstrøm hevdet her blant annet at et av medlemmene av Fleischerkommisjonen var inhabil, som fetter av en representant for et britisk firma som hadde blitt avvist i et anbud som Lindstrøm avgjorde i forbindelse med byggingen av Norsk Koksverk i Mo.
Lindstrøm ble i 1966  av Høyesterett dømt dømt til fengsel i 1 år og 3 måneder for økonomisk utroskap, i forbindelse med handel med koks. Han ble også dømt til å betale kr 53 460 i erstatning til staten. Lagmannsretten hadde dømt Lindstrøm til fengsel i 2 år, men straffen ble nedsatt av Høyesterett. Han ble i 1967 dømt på ny i Eidsivating lagmannsrett, og straffen ble samlet satt til fengsel i 2 år og 6 måneder og til å betale erstatning med 92 700 kroner. 
Han hadde opparbeidet seg en del motstandere som nå kom på banen med ulike beskyldninger. Bevisene og dokumentasjonen for disse er blitt trukket i tvil med påstander om at dette var vikarierende begrunnelser for å bli kvitt en egenrådig og politisk brysom embetsmann. Rettsdokumentene i saken er underlagt taushetsplikt.

Ettermæle

Dommen mot Lindstrøm var knusende for ham personlig. Høyesterettsadvokat Alf Nordhus uttalte at Lindstrøm ble «grillet på Kings Bay-affærens brennalter».
Etter avtjent soning brukte Lindstrøm mye av sin energi på injuriesaker mot pressen – med et visst hell – og klarte seg slik økonomisk. Sakene endte vanligvis med forlik eller seier. Uten at Lindstrøm trengte å gå til sak, inngikk redaktør Olav Brunvand et forlik på vegne av Arbeiderpressen på 40 000 kr.
De etterlatte etter Lindstrøm har begjært saken gjenopptatt overfor Gjenopptakelseskommisjonen.
I 2018 kom det en dokumentarfilm om Harry Lindstrøm med tittelen Syndebukken: Prosessen mot Harry Lindstrøm. I denne dokumentaren leter skuespilleren Mads Ousdal etter informasjon om Lindstrøm og hans skjebne. Regissør for filmen var Fredrik Horn Akselsen, og filmen ble laget av produksjonsselskapet Sant & Usant.