Peter Frederik Steinmann (1812–1894)

Utdannelse

Steinmann var sønn av generalløytnant Peter Frederik Steinmann og ble født i København. Han gikk inn i  hæren som artillerikadett i 1823, ble stykjunker i 1826 og i 1830 sekondløytnant i artilleriet med aldersorden fra 1826. Han kom straks etter inn som elev på den nylig opprettede kongelige militære Højskole, hvorfra han ble uteksaminert 4 år senere som premierløytnant og assistent i Generalstaben, men kom dog først til tjeneste ved denne etter å ha gjennomgått fotfolkets og rytteriets skoler. I 1839 ble han adjutant ved staben, og det påfølgende år foretok han en tjenstereise til de fleste europeiske stater, hvoretter han i 1841 fikk kapteins grad. 11. august samme år inngikk han (22. april i Garnisons Kirke) ekteskap med Anna Johanne Elisabeth komtesse Schulin (30. oktober 1813 på Frederiksdal – 10. september 1847 i København), datter av kammerherre, amtmann Sigismund Ludvig greve Schulin, etter at han tidligere hadde ledsaget generaladjudant Carl Ewald på en badereise til det sydlige Frankrike, noe han også gjorde i 1842. Samme år utnevntes han til kaptein av Generalstaben, og da han foruten betydelig dyktighet hadde meget verdenserfaring, ble han sent i 1843 til Lüneburg for å delta i forberedelsene til det 10. tyske forbundskorps' leirsamling, som han senere ble sendt til forskjellige andre troppesamlinger i Tyskland. 1843 ble han også Ridder av Dannebrog.

Innsats i Treårskrigen

På grunn av svekket helse måtte han i 1846 gjennomgå en badekur i Ems, og da hans hustru døde året etter (10. september), tok dette atter så meget på hans krefter, at han den etterfølgende vinter reiste til Italia. Der fikk han meddelelse om opprørets utbrudd, hvorfor han straks reiste hjem; men han fikk dog ikke noen aktiv kommando, da han ble ansatt som stabssjef ved generalkommandoen på Fyn. I mai oppnådde han imidlertid å bli stabssjef ved høyre flankekorps, idet han forfremmes til major, men etter at general Frederik Bülow hadde overtatt kommandoen over korpset, måtte han atter vende tilbake til sin tidligere stilling, hvor han ble utnevnt til kammerherre. Således kom han først det neste året i ilden; han ble da stabssjef hos general Olaf Rye og deltok i kampene ved Kolding, Almind-Dons, Vejle og Aarhus ved disse tilfeller som under hele tilbaketoget i Jylland gjorde han en så god innsats at han i juni fikk oberstløytnants grad. Han kom ikke til å følge sin general til Fredericia, men forble som stabssjef hos general C. L. H. Flindt, som overtok befalingen over troppene på Helgenæs, og da dette korps ble oppløst i september, kom han nok en gang tilbake til generalkommandoen på Fyn. I det påfølgende krigsår ansattes Steinmann som stabssjef hos general C. F. Moltke ved 1. division, som med heder deltog i kampen ved Helligbæk og i slaget ved Isted, hvoretter han utnevntes til oberstløytnant og Dannebrogsmann. Etter freden ble Steinmann stabssjef ved generalkommandoen i Slesvig, en vanskelige stilling som han kun med et kort avbrekk (1853-54) innehadde inntil slutten av 1862. Han avanserte i den periode både til oberst (1854) og til generalmajor (1862), ble Kommandør av Dannebrog (1857) og deltok i flere troppesamlinger, likesom han også i 1858 overvåket det 10. Forbundskorps' øvelser.

Andre slesvigske krig

På våren 1863 ble han stilt i spissen for 3. Infanteribrigade, hvormed han deltok i troppesamlingen ved Slesvig samme høst, men allerede den 22. oktober overtok han etter generalløytnant Georg Schøllers død kommandoen i 3. Generalkommandodistrikt og ble derefter den 1. november sjef for 3. Division med stabskvarter i Kiel. Der fikk han et vanskelig verv, da divisjonen dels skulle sikre Hærens eventuelle oppmarsj i Danevirkestillingen, dels holde befolkningen i ave, alt mens den truet med en forbundseksekusjon. Først 3 dager før de tyske tropper rykket inn i Holsten (23. desember), fikk han den nødvendig instruks for sitt forhold, pålydende, at han etter hvert skulle rømme hertugdømmet, hvilket også var fullført 29. desember. Fra begynnelsen av januar besatte 3. Division Danevirkestillingen fra Slien til skanse nr. 13, hvis korpoststilling ved Selk og Jagel ble angrepet av østerrikerne 3. februar, mens det ble overført divisjonen, da stillingens rømning 2 dager senere skulle iverksettes, å danne hærens arrieregarde. Dette vervet utførte Steinmann med utrettelighet og iver, og han overvar med stor aktpågivenhet slaget ved Sankelmark, hvor han ble såret av en granatsplint i benet. Uten dog å la seg merke med det ble han sittende til hest, og først etter at kampen var over, red han tilbake til Flensborg, hvor han måtte løftes av sadelen og dernest sendes til Garnisonshospitalet i København. Ennå før såret var leget, meldte han seg den 12. april til tjeneste ved felthæren og fikk da kommandoen over 1. Division, som dagen etter rykket ut i Dybbølstillingen, men nok en gang hadde vendt tilbake til Als, da angrepet fant sted 18. april. Den dagen var Steinmann virksom i brohodet og ved Sønderborg, og da overkommandoen deretter ble forlagt til Fyn, ble han øverstbefalende på Als som sådan advarte han bestemt imot å trekke for mange tropper bort fra øya, men hans forestillinger ble ikke påaktet, og da prøysserne angrep 29. juni, var han, efter 2. Brigades mislykkede forsøk på å tilbakeerobre Kærby, hurtig klar over situasjonen og ga derfor kl. 5:30 om morgenen ordre til tilbaketoget, hvormed tapet av Als var fullbyrdet. At regjeringen ikke knyttet ham ansvaret for dette, fremgår av, at han 4. juli utnevntes til generalløytnant og dagen etter til overgeneral. Hæren mottok denne utnevnelse gjennomgående med sympati, og den av ham utstedte dagsbefaling gjorde et godt inntrykk, men da allerede 12. juli våpenstillstandsforhandlinger innlededes, fikk han kun mulighet til at ta meget omhyggelige anordninger til Fyns forsvar.

Krigsminister

Etter Freden i Wien utnevnes Steinmann, som 1. november hadde mottatt Storkorset av Dannebrog (Kommandørkorset hadde han båret siden 1857), til kommanderende general i Jylland, i den stilling han vant både sine underordnedes og den sivile befolkningens høyaktelse og hengivenhet, mens det også ga ham en særstilling å være herre til Tybjerggård. Da det Fonnesbechske ministerium dannes 26. august 1874, oppfordres han til å trå inn i denne, da det formentes, at han ved sin autoritet ville kunne utrette noe for det forsømte forsvarsvesen, så meget mer som hans anskuelser med hensyn til ordningen av landets forsvar i motsetning til den avgåede krigsminister C. A. F. Thomsens gikk ut på, at hovedvekten burde legges på Københavns sjøbefestning med foreløpig oppgivelse av den permanente landbefestning samt på befestningsanlegg ved Store- og Lillebælt. Også med hensyn til ordningen av det levende vern viste han, å etterkomme oppfordringen og overtok Krigsministeriet, seg imøtekommende ligge over for Venstre, i det han ikke var utilbøyelig til å forminske fotfolkets første utdannelsestid fra 6 til 5 måneder; men likevel lyktes det ham ikke å sette noen av sine forslag ikraft, innen hele ministeriet gikk av 11. juni 1875.
Da det viste seg vanskeligt at få posten som kommanderende general i Jylland besatt, ble Steinmann i desember 1877 anmodet om atter å overta den, og her var han virksom, inntil han på grunn av sin alder ble avskjediget i 1882, mens han samtidig stiltes à la suite. Steinmann trakk seg deretter tilbake til Tybjerggård, hvor han ofte samlet en større krets av eldre og yngre kamerater omkring seg og med levende interesse fortsatte å følge begivenhetenes utvikling. Han var ikke av noen storslått natur, men en tapper soldat og en meget samvittighetsfull, punktlig foresatt, som var nøye inne i Hærens administrative bestemmelser og hadde et klart blikk for terreng- og fektingsforhold. Den 16. februar 1894 avgikk han ved døden.
Peter Frederik Steinmann er begravet på Tybjerg kirkegård. Steinmannsgade i Frederiksbjerg i Aarhus ble i 1911 oppkalt etter generalen.

Reproduksjoner

Der finnes et portrettmaleri av August Schiøtt fra 1852 (Frederiksborgmuseet). Dessuten litografi fra 1853 av Em. Bærentzen & Co., etter dette xylografi 1864. Flere xylografier 1864 av samme utgiver, blant annet i Illustreret Tidende 10. juli 1864, etter denne gravering på sten 1867, xylografi i gruppebilde 1877 og xylografi 1894. Xylografi 1874. Avbildet i gruppe på xylografi av H.P. Hansen 1889. Fotografier av Eduard Hansen fra 1860-årene og av Hansen & Weller fra 1882.