Etruskisk mytologi

Etruskisk mytologi er de trosforestillinger som det antikke folket etruskerne i sentrale og nordlige Italia, og som senere ble integrert i Romerriket, hadde. Mange av de etruskiske guddommene som er listet opp under ble derfor en del av romersk mytologi. Etruskernes viktigste guddommelige treenighet var Tinia, Uni og Menrva.

Romersk formidling

Det romerske senatet tok til seg viktige elementer fra etruskisk mytologi og kultur, som ble bevart ved harispices og romerske addelsfamilier som hevdet å nedstamme fra etruskere, lenge etter at den generelle befolkningen hadde glemt det etruskiske språk. Imidlertid begynte religionen å gå av moten i de siste årene av den romerske republikken, og ble emne for satire av kjente skikkelser som blant annet Cicero. Julo-claudiske dynastiet, i særdeleshet keiser Claudius, som hevdet en fjern etruskisk avstamming, opprettholdt en kunnskap om etruskernes historie og skikker. Han skrev et 20 bind (skriftruller) langt verk om etruskisk historie, og ønsket også å lære seg etruskisk, men hadde problemer med å finne noen som behersket det. Språket var på hans tid i praksis dødt. Imidlertid kunne man omtrent hundre år tidligere merke seg at etruskisk religiøse trekk på noen områder var utbredt i Roma. Blant de jærtegn som skal ha varslet Augustus' død i år 14 e.Kr. ble det nevnt at lynet skal ha slått ned i en av statuene hans og ødelagt første bokstav i navnet hans, Cæsar. Det ble tydet slik at han kun skal ha hatt hundre (C) dager igjen før han ble en av aesar, det etruskiske ordet for «gudene», det vil si dø. Det var særlig innen spådommer, varsler og religion at etruskisk kultur holdt seg lengst i det romerske samfunnet.

Kunnskapsgrunnlaget

Rundt 9000 etruskiske innskrifter er bevart til vår tid, men de fleste av disse er svært korte, de fleste er bare enkelte bokstaver, oftest navn på personer. Det er bare rundt et dusin som er lengre enn 25 ord. Det finnes således ingen etruskiske litterære tekster som har overlevd. Tidlige latinske forfatteres tekster om etruskisk religion kunne ha fylt gapet, om tekstene deres hadde overlevd. Den lengste teksten er fra de siste århundrene f.Kr. hvor en etruskisk offerkalender ble skrevet ned på en linduk. Det dreier seg om en slags liturgisk almanakk der det for ulike dager i ulike måneder omtales hvilke offer som denne dagen skal utføres til bestemte guder. I tillegg finnes gulltavlene fra Pyrgi som har innskrift som forteller om byggingen av et tempel og plassering av et gudebilde. Helligdommen er for «Uni-Astarte», en sammensmeltning av Uni, etruskernes versjon av romernes Juno og den fønikiske fruktbarhetsgudinnen Astarte.
Det som vi vet om etruskisk mytologi er derfor hovedsakelig fra religiøs billedkunst og tolkning av dennes ikonologi, eksempelvis gudenes attributter. Inskripsjoner har gitt informasjon om guddommens navn.
En moderne diskusjon om etruskisk mytologi vil måtte basere seg på en publikasjon av Praenestine cistae; et par dusin hefter av Corpus Speculorum Etruscorum som har blitt publisert siden 1981 av etruskiske gullspeil. Etruskiske mytologiske figurer finnes spesielt i Lexicon Iconographicum Mythologiae Classicae (LIMC), et leksikalsk verk som klassifiserer mytologiske emner fra antikken på flere språk. Etruskiske inskripsjoner har nylig fått en mer offisiell presentasjon av Helmut Rix i Etruskische Texte.

Religiøs praksis

Etruskerne trodde på en intim kontakt med guddommelige. De gjorde intet uten å rådspørre seg med gudene og motta tegn fra dem. Denne religiøse praksisen ble overtatt av romerne. En gud ble kalt for en ais, senere eis, som i flertall er aisar. Hvor disse var en fanu eller luth, en hellig sted, som en favi, en grav eller et tempel. Der kunne etruskerne gjøre en fler, flertall flerchva, «ofring».
Etruskerne trodde at det guddommelige kunne bli avslørt av særskilte seere, to to fremste var tages, en barnelignende figur født fra dyrket mark og som umiddelbart var begavet med forutviten, og Vegoia, en kvinnefigur.
Rundt mun eller muni, gravene, var man eller mani (latin manes), forfedrenes sjeler. En avdød reiste til underverden som ble kalt for Aita («Hades») og således bli overført til hinthial (bokstavelig «(den som er) nedenunder» eller «hinsides»). En spesiell øvrighetsperson var cechase som overvåket cecha eller rath, de hellige ting. Hver mann hadde egne religiøse plikter som ble uttrykt i en alumnathe eller slecaches, et hellig samfunn. Ingen offentlig hendelse skjedde uten netsvis, haruspex, eller hans tilsvarende kvinnelige utgave, nethsra. De leste ujevnhetene i lever av en ofret sau. Det finnes en modell av en saus lever (se bilde over) som er gjort av bronse, hvis religiøse betydning fortsatt blir diskutert i internasjonale forskningsmiljøer, markert i seksjoner som kanskje er ment å forklare hvilken betydning de ulike delene kunne ha. Spådommer via og gjennom hepatoskopi er en tradisjon som har sin opprinnelse i Midtøsten, spesielt i det området som kalles for Den fruktbare halvmåne.

Troen på etterlivet

Etruskernes tro på livet etter døden synes å være preget av innflytelse fra flere andre kulturer. De delte en generell tidlig trosforestilling fra kulturene rundt Middelhavet. Som egypterne trodde etruskerne på et evig liv, men muligheten for dette var knyttet til begravelsen, behandlingen av den avdødes levninger og ritualene knyttet til disse.
Gravlund og gravsted var i mange tilfeller bedre bygget og utstyrt enn mange bolighus, med rommelige værelser, rike freskomalerier, statuer, gravmøbler og annet utstyr. Av den grunn har de fleste etruskiske graver dessverre blitt plyndret. I graven, spesielt på sarkofagene (eksempler vist nedenfor), ble en representasjon av den døde vist i hans eller hennes beste alder eller glanstid, sannsynlig slik som de avdøde selv ønsket å bli sett og husket. Ettertiden har ingen vanskeligheter med å visualisere etruskernes framtoning. De ønsket at vi skulle se dem smilende, kjærlige og intime med sin slekt og venner, akkurat som vi selv ønsker rundt 2500 år senere.