google/wiki40b huggingface dataset:
Willard Gibbs-prisen

Willard Gibbs-prisen (engelsk: The Willard Gibbs Award) som består av en atten karat gullmedalje Willard Gibbs-medaljen, ble grunnlagt i 1910 av William A. Converse. Medaljen har fått navn etter J. Willard Gibbs.  Prisen gir anerkjennelse til «fremragende kjemikere som ... har frembrakt utvikling som gjøre at alle kan leve mer komfortabelt og forstå verden bedre.» Prisen finansieres nå av Chicago-avdelingen av American Chemical Society.
LA Ink

LA Ink er en amerikansk dokusåpe som gikk på TLC fra 2007 til 2011. Serien fulgte livet på "High Voltage Tattoo", et tatoveringsstudio i Los Angeles, California. Hver episode handlet om forskjellige kunder som forklarte om og hvorfor de valgte å få tatoveringene sine. Seriene fulgte også livet til tatoveringsartistene i studio.
Butikken var eid av tatoveringsartist Kat Von D, som tidligere var å se på Miami Ink, før hun sluttet og dro tilbake til Los Angeles, der hun åpnet "High Voltage Tattoo". Tatoveringsartistene på studioet var Corey Miller, Hannah Aitchison, Kim Saigh og Kats bestevenn, Pixie Acia, som styrte butikken frem til slutten av andre sesong, før hun ble sagt opp.
Serien var en spin-off av Miami Ink.
I Norge ble serien sendt på Discovery Channel.
Slettebakken kirke

Historie

I 1959 ble Slettebakken menighet skilt ut av Fridalen, og det ble behov for et eget kirkebygg for den nye menigheten. Det ble avholdt en arkitektkonkurranse der Tore Sveram var en av bidragsyterne. Han hadde tegnet en moderne kirke sterkt påvirket av datidens arkitektur i Europa. Mens Bergen kommune var skeptisk til Sverams visjoner var menighetsrådet begeistret for den nye stilen, særlig fordi man ønsket en kirke som ga rom for aktiviteter for barn og unge.

Arkitektur

Kirken sitt grunnriss er vifteformet. Byggverket er i betong med et kobbertak med en form som sett fra noen vinkler gir assosiasjoner til en båt med høy stavn mot himmelen. Kirkerommet har 600 sitteplasser når tilstøtende menighetssaler tas i bruk. Orgelet fra J. H. Jørgensens orgelfabrikk har 16 stemmer. 
Arkitekt Tore Sverams originaltegninger til Slettebakken kirke oppbevares i Bergen byarkiv.

Interiør

Altertavlen er en høy betongsøyle uten utsmykninger. Foran søylen henger en skulptur av en engel. Den kom på plass i 1997, 27 år etter at kirken var innviet. Skulpturen er lagd av granitt med noe gull. Døpefonten er i stein, og prekestolen er laget i stål med lesepult i tre.
I den ene menighetssalen henger det malerier over de to første sogneprestene i Slettebakken menighet, Steinar Digernes og Alf B. Danielsen.
Pork pie-hatt

En pork pie-hatt er en hatt med flat topp som oppsto på 1800-tallet og har blitt knytt til ulike stiler, fra viktoriansk ungjentemote til jazz- og ska-musikere. Hatten finnes som strå- og filthatt. Navnet har den fått av fordi den ligner på en type engelsk kjøttpai.
Pork pie-hatten er lav, ofte med en flat topp, og har smal brem. Moderne utgaver har ofte et søkk langs kanten på toppen. Bremmen er som oftest brettet opp, noen bærer hatten med bremmen ned foran. Hatten er gjerne pyntet med et bånd, av og til også med ting som fjær.
Filtversjonen av hatten kan minne om andre hatter som homburg, fedora eller trilby. Stråversjonen minner mye om straw boater, en flat stråhatt.

Historie

Betegnelse pork pie-hatt ble først brukt om runde, flataktige hatter fra 1850-tallet fordi de hadde en form som kunne minne om en engelsk svinepai, pork pie. Slike hatter var hovedsakelig på mote for unge kvinner og jenter i tiden 1855-1865, da de ble brukt ved uhøytidelige anledninger, gjerne utendørs, til spaser- eller rideantrekk.  Hattene satt fremoverlent på hodet, ofte i kombinasjon med hårnett, silkebånd, blomster eller fjær, og var sammen med pilleeskehatter et noe vågalt alternativ til kyse. 
På samme tideble pork pie-hatter av en noe annen utforming – høye, sylindriske hatter med kort brem – brukt av menn, for eksempel som soldatuniform. Det finnes også satiriske omtaler av jøder med porkpie-hatt.
Rundt begynnelsen av 1900-tallet fikk porkpie-hatt en ny vår som moteplagg, denne gangen først for menn, etter hvert også for kvinner. Den var særlig populær i tiden 1920-1950, og var knyttet til den navngjetne zoot suiten og til jazzkulturen. Den fremstående musikeren Lester Young var blant annet kjent for å bruke porkpie-hatt, og etter at han døde skrev Charles Mingus en elegi tilegnet ham kalt «Goodbye Pork Pie Hat». Senere gikk hatten gradvis ut av bruk sammen med vestlige hodeplagg ellers.
I Jamaica og Storbritannia ble porkpie-hatt brukt i rude boy-miljøet knyttet til skamusikk i 1960-årene, og påvirket videre mod- og skinhead-kulturene. Skamusikeren Laurel Aitken både brukte porkpie-hatt og omtalte den i sine sanger. Hatten ble på ny kjent gjennom gangsterfilmen The French Connection (1971), der Jimmy «Popeye» Doyle, spilt av Gene Hackman, brukte en porkpie-hatt.
I vår tid blir hattene fremdeles brukt som moteelement, særlig hvis en ønsker en viss blues-, jazz- eller skastil. Hattetypen er populær blant harediske jøder. Enkelte moderne militære hattetyper blir også kalt porkpie-hatt.

Kjente brukere

Stumfilmkomikeren Buster Keaton gjorde hatten til et varemerke, og lagde sine egne hatter til bruk i filmer og reklame. Andre som er kjent for å bruke pork pie-hatt er fysikeren Robert Oppenheimer, arkitekten Frank Lloyd Wright og musikerne Lester Young, Laurel Aitken, Pete Doherty og Nick Baines (Kaiser Chiefs).
Send Me the Pillow That You Dream On

«Send Me the Pillow That You Dream On» er en amerikansk country and western-sang, skrevet og innspilt av Hank Locklin. Sangen møtte suksess og lå som # 5 på listen. Den ble en standard for the Nashville sound. Både pop- og countryartister har gjort coverversjoner av den.
Locklins første versjon av sangen ble utgitt på 78-platen Star 1360 i september 1949, men den nådde ikke listen. I desember 1957 ble en ny versjon utgitt på singlen RCA Victor 47-7127. Den lå som høyest som # 5 på countrylisten i 1958 og krysset over til Billboard Hot 100-listen.

Norske versjoner

C. C. Bøyesen, Benny Borg, O. S. Ørli og Arne Bendiksen har skrevet norske tekster. Bøyesens norske tittel er «Send meg et bilde, kjære Kåre». Borgs tittel er «Gi meg et tegn på dine drømmer». Ørlis tittel er «Send meg et bilde av den lille». Bendiksens tittel er «Send meg den puten som vi delte».
Palasskrigen

Bakgrunn

Før 1722 Var styresettet i Russland basert på Arveretten. I 1722 skilte Peter I seg fra denne tradisjon og Endringen ble fulgt opp med en serie av «Palasskupp» da de fleste av de gjenværende på Tronen på 1800-tallet var kvinner: Katarina I, Anna, Elisabeth og Catherine II. Catherine II besteg tronen etter drapet på sin mann, Peter III da deres eneste legitime sønn, Paul, var syv år gammel. Paul var hengive til sin avdøde far i hele sitt liv; men med årene følte han hat til sin mor.
Den hviterussiske sosialistiske sovjetrepublikk

Historie

Hviterussland var før første verdenskrig en del av det russiske keiserdømmet, og erklærte seg selvstendig for første gang 25. mars 1918 under navnet Den hviterussiske folkerepublikken. Republikken fikk imidlertid ikke leve lenge, og ble gitt tilbake til russerne like etter at krigen tok slutt. 1. januar ble Den sosialistiske sovjetrepublikken Hviterussland oppretta. Den levde heller ikke lenge, og ble etter kort tid en del av Den russiske sovjetiske føderative sosialistrepublikk og den nyoppretta Litauisk-hviterussiske SSR. Den sistnevnte republikken gikk i oppløsning samme året, 1919, da den polsk-sovjetiske krig pågikk. Da krigen mot Polen tok slutt i 1921, ble det hviterussiske territoriet fordelt mellom Polen, Russland og den gjenoppretta Sosialistiske sovjetrepublikken Hviterussland, som ble med på å grunnlegge Sovjetunionen i 1922 og endra navn til Den hviterussiske sosialistiske sovjetrepublikk.
Det polske autonome distriktet ble oppretta i Hviterussiske SSR i 1932, men mista den autonome statusen i 1935. I september 1939 annekterte Sovjetunionen det polskstyrte Vest-Hviterussland og gjorde det til en del av Hviterussiske SSR. En del av området ble seinere overført til Litauiske SSR.
Da FN ble oppretta etter andre verdenskrig, ble Hviterussiske SSR tildelt et sete i generalforsamlinga, sammen med Sovjetunionen og Ukrainske SSR. Etter augustkuppet i 1991, erklærte Hviterussand seg selvstendig fra Sovjetunionen 25. august. Republikken fikk navnet Republikken Hviterussland 19. september samme år. 8. desember undertegna Hviterussland Minsk-avtalen sammen med Russland og Ukraina, som gjorde at Sovjetunionen ble erstatta av Samveldet av uavhengige stater (SUS).
Farris

Navnet

Farriseidet mellom Farrris og Larviksfjorden hadde opprinnelig navnet Fareid (Fareið), sammensatt av far (ferd) og eid. Dette "ferdsleeidet" ga innsjøen navnet Fareiðsvatnet, som utviklet seg til Farrisvannet og videre til Farris. Et eldre navn på Farris  kan være Lýsir som finnes i gårdsnavnene Lysby og Lysnes ved Farrisvannet.

Geografi og geologi

Farris er en vesentlig del av Farrisvassdraget som strekker seg fra Skrimfjella i nord til Larviksfjorden i syd, og den viktigste vannkilden er Siljanelva som har munningen helt nord i innsjøen. I tillegg kommer fra vest den mindre Rekåa via Oklungen og munner ut nordvest.
Farris er geologisk sett en fortsettelse av Larviksfjorden. Det store raet danner Farriseidet på tvers av den langstrakte fjordstrukturen, og demmer opp Farrisvannet i sydenden. Innsjøen har således en utstrekning på 20,5 km i nord-syd-retning, mens største bredde sjelden overstiger en km. Farris består av to hoveddeler, hver 10-11 km lange. I sydøst det egentlige Farrisvannet med Lysbufjorden i nord og Nesfjorden mot vest med forbindelse til Eikenesfjorden i nordvest. Mellom disse delene ligger en rekke øyer, de største er Bjørnøya, Eikenesøya og Flatøya.
På sydøstsiden ligger bukten Farriskilen og dens omgivelser var et av arnestedene for vinteridrett i Larvik med avholdte skirenn, travløp og skøyteløp.

Farriselva

Farriselva er Farrisvannets naturlige utløp, og har en lengde på ca. 1 100 meter før den munner ut i havet ved Larvik. Elva med sitt fossefall har vært en viktig kraftkilde for Larviks industri siden 1500-tallet. De siste årene har den hatt svært liten vannføring pga. stort uttak til drikkevann og kraftproduksjon.

Drikkevannskilde

Vestfold Interkommunale Vannverk leverer drikkevann fra Farris og Eikeren til omtrent 200 000 innbyggere. Sjøene er drikkevannskilde for nær 170 000 personer, hovedsakelig i Vestfold fylke. Farris er også inntaksdam for Fritzøe kraftverk.
Caparmena

Utbredelse

Arten lever i Sør-Afrika.
Peter Mullan

Biografi

Mullan er født i Peterhead, nordøst i Skottland som nr. fem av åtte barn. Familien var katolske og flyttet tidlig til en forstad av Glasgow. Faren, en voldelig alkoholiker, arbeidet som lab-tekniker, mens moren arbeidet som sykepleier. Som ung var Mullan medlem av en gate gjeng, senere jobbet han som utkaster ved en rekke lugubre puber. Hans far døde av av lungekreft samme dag som Mullan startet på Glasgow University for å studere økonomisk historie og drama.

Karriere

På universitetet begynte Mullan med skuespill og han fortsatte etter endt utdanning. Han hadde små roller i flere skotske filmer, f.eks. Shallow Grave, Trainspotting, Braveheart og Ken Loach's Riff-Raff. Han begynte etterhvert å arbeid som scriptforfatter og regissør, og produserte kortfilmene  Close, Good Day for the Bad Guys, og Fridge.  Hans første spillefilm Orphans vant en pris ved Filmfestivalen i Venezia.
Mullan's internasjonale gjennomgbrudd kom i Ken Loach's 1998 film My Name Is Joe hvor Mullan spiller en tidligere alkoholiker som strever med å komme tilbake til hverdagen. Hans tolkning av Joe ga Mullan pris for beste mannlige skuespiller i Filmfestivalen i Cannes. Senere spilte Mullan i Brad Anderson's 2001 psykologiske/overnaturlige thriller Session 9. In 2002 skrev og regisserte Mullan den kontroversielle filmen The Magdalene Sisters, basert på livene til en rekke kvinner ved et irsk katolsk kloster. Kvinnene var plassert i klosteret for at de skulle bli befridd for deres synder, men metoden lignet mer på slaveri. De ble tvunget til hardt, ulønnet arbeid og var utsatt for både fysisk avstraffelser, fornedrelser go seksuelt misbruk. Filmen ble, naturlig nok, ikke spesielt godt mottatt av den katolske kirke. Den vant imidlertid en rekke priser, blant annet en Gulløve under Filmfestivalen i Venezia. Andre filmer som Mullan har medvirket i er "Frøken Julie" (1991), basert på et stykke av Strindberg og regissert av Mike Leigh, On a Clear Day (2004), Children of Men, Boy A (2007). Mullan hadde også en rolle i BBC barneserie "Shoebox Zoo" som gikk på NRK julen 2007.

Privatliv

Mullan's partner er menneskerettighetsforkjempere Robina Qureshi. De har to barn sammen, mens Mullan har tre barn fra et tidligere forhold. Som marxist spilte Mullan en viktig rolle i de venstreorienterte teatergruppene som vokste fram i Skottland under Thatcher's styre. Han er i dag svært kritisk til den engelske regjering.
UNTMIH

UNTMIH, formelt United Nations Transition Mission in Haiti, var en fredsbevarende styrke opprettet 30. juli 1997 av FNs sikkerhetsråd ved resolusjon 1123. Oppdraget var å bidra til profesjonalisering av Haitis politistyrker. UNTMIH overtok dette arbeidet etter den tidligere styrken UNSMIH. Operasjonen varte fra august til november 1997. UNTMIH hadde en styrke på 250 politifolk og 50 militære. Hovedkvarteret lå i Port-au-Prince.
Eide bibliotek

Eide bibliotek er et bibliotek i Eide kommune i Møre og Romsdal. Hovedbiblioteket ligger sentralt på øvre torg. Biblioteket har en 80-prosentsstilling bemannet, og er åpent 15 timer i uka.

Historikk

Den første skriftlige kilden til Eide biblioteks historie er en «Forhandlingsprotokol for Eide Sogns Bogsamling» datert den 18. august 1875. Referatet er imidlertid slik formulert at en med sikkerhet må kunne slå fast at Eide bibliotek nok hadde eksistert i flere år. Det forteller bl.a. om hvilke bøker man vedtok å kjøpe inn:
« Aar 1875 d.18de August holtes Møde i Bestyrelsen for Eide bogsamling. Formand Leiv Halaas fraværende. Bibliotekar Aslak Olsen Halaas tilstede. Hvor da forhandledes: 1. Bestemtes innkjøp af følgende Bøger til Boksamlingen. Ahlfeldt, Menneskelivet Smidt, Handarbeideren Stenersen, Veiledning i kreaturstell Alene i London Plath W, En leges brev til en Moder …  »
I 1875 var biblioteket plassert i et lite avlukke i tårnet bak galleriet i kirken. Der hadde bibliotekar Aslak O. Halaas ei luke som han betjente lånere gjennom. Bøkene var nummerert og stilt opp kronologisk etter dato de var kjøpt inn. Den første registrerte boken i katalogen til Eide sognebibliotek var: No 1. Luthers forklaring over Galaterbrevet. En rekke gamle bøker fra det 18. århundre finnes fremdeles i biblioteket. En av dem er Utvalgte skrifter av Henrik Wergeland fra 1876. Den ble registrert som nr. 200. Av protokollene gikk det frem at rundt århundreskiftet hadde boksamlingen ca. 400 bøker.
Fra 1936 til 1938 oppholdt biblioteket seg i større lokaler som senere ble brukt som postkontor. Etterpå flyttet biblioteket til et rom i det gamle bedehuset i Eide sentrum. I 1950 flyttet biblioteket til kommunehuset. I perioden fra 1961 til 1977 var biblioteket plassert i 1. etg. hos Einar G. Naas. I 1977 bygde kommunen nytt rådhus og biblioteket fikk flytte tilbake til det gamle kommunehuset.
Da boksamlingen og tjenestene økte merket biblioteket plassmangel. I 1995 lyktes det å få nye lokaler på 200 kvm. i Egil K. Eides forretningsbygg i Eide sentrum.
Nordre Nordmør

Nordre Nordmør var 5. valgkrets i Romsdals amt ved stortingsvalgene fra 1906 til 1915. Ved stortingsvalget 1918 økte amtet med ett mandat, og herredene ble fordelt mellom de nye valgkretsen Ytre Nordmør og Indre Nordmør. Ved disse stortingsvalgene praktiserte man en valgordning med direkte flertallsvalg i enmannskretser. Nordre Nordmør valgte således én representant og én personlig vararepresentant.
Valgkretsen Nordre Nordmør bestod av herredene Grip, Frei, Strømsneset, Stangvik, Aasgaard, Surendalen, Rindalen, Aure, Stemshaug i 1915 , Valsøfjorden, Halse, Tusteren, Hopen i 1915 , Bratvær i 1915  og Edø med rundt 21 000 innbyggere og 10 000 stemmeberettigede etter innføringen av kvinnelig stemmerett.
Lotta Svärd (organisasjon)

Andre verdenskrig

Organisasjonen spredte seg på 1920-tallet og hadde 60 000 medlemmer i 1930. I 1944 inkluderte Lotta Svärd hele 242 000 frivillige, og var med det verdens største frivillige hjelpeorganisasjonen. Til sammenligning var folketallet i Finland mindre enn fire millioner på den tiden. Under andre verdenskrig kunne ca. 100 000 menn bli dimmitert fra militærtjeneste fordi oppgavene deres var blitt overtatt av "lotter". Lottene arbeidet på sykehus, på flyalarmposter, eller med andre hjelpeoppgaver i samarbeid med de væpnede styrkene. Offisielt var lottene ubevæpnet. Det eneste kjente unntaket er et frivillig luftvernbatteri i Helsingfors sommeren 1944 som besto av medlemmer av Lotta Svärd. Batteriet styrte søkelys og ble utstyrt med gevær til selvforsvar.
Charlies Tante

Filmatiseringer, musikaler og TV-versjoner

Stykket har blitt filmatisert flere ganger.  Stumfilmer ble gitt ut i 1915 og 1925.  Den første lydfilmen kom så tidlig som i 1930.  Broadway-musikalen Where's Charley? gikk fra 1948 til 1950 og ble filmatisert i 1952.  I 1959 ble en dansk film utgitt.
I 1957 kom en TV-versjon i USA, og i 1975 kom en i Sovjetunionen.

Oppsetninger i Norge

August Schønemann, Einar Rose og Rolv Wesenlund er blant mange nordmenn som har spilt tittelrollen. Schønemann så tidlig som i 1919. I nyere tid er stykket fremført i Norge i 1994 på Det Norske Teatret (i nynorsk språkdrakt). I hovedrollene spilte Rolv Wesenlund, Harald Heide-Steen jr. og Jahn Teigen. Stykket ble så populært at det året etter ble flyttet over til Chateau Neuf omarbeidet til bokmål. Denne versjonen ble også innspilt for fjernsyn, sist fremvist i NRK1 påsken 2007.
Galocfeltet

Galocfeltet er et filippinsk i oljefelt i Sør-Kina-havet. Det ligger 60 km vest for øya Culion nordvest for provinsen Palawan. Produksjonen på feltet tok til 9. oktober 2008, og det ble forventet en døgnproduksjon fra feltet på 20 000 til 22 000 fat olje.
Feltet klart i filippinske farvann, ligger godt utenfor de områder i Sør-Kina-havet der nasjonal suverenitet hevdes av en rekke land. 
Galacfeltet representerer den første tilskuddet til filippinsk petroleumsdindustri siden 1985. Sammen med mindre oljefelter som Nidofeltene og Matinlocfeltet, også ved Palawan, betyr Galocfeltet at Filippinene påregner en døgnproduksjon på over 30 000 fat olje. Det filippinske nasjonale oljeforbruk var i 2008 på ca. 300 000 fat i døgnet.
Et foreløpig estimat fra går ut på at feltet inneholder 10 til 20 millioner fat olje.
Olje ble oppdaget på feltet i 1981, men lave oljepriser og visse risikable grunnforhold utsatte utbyggingen, som derfor ikke kom i gang før i 2005. 
Oljen fra feltet karakteriseres som «light medium crude oil», og den er blitt gitt navnet «Palawan Light».
Veststraumen

Veststraumen er en isstrøm i den vestlige delen av Maudheimvidda i Dronning Maud Land. Den er om lag 70 kilometer lang og strømmer på sørsiden av Vestfjella ut i Riiser-Larsenisen.
Breen ble observert og fotografert under en overflyvning av en LC-130 Hercules fra US Navy i november 1967. I 1969 ga USAs Advisory Committee on Antarctic Names breen navnet Endurance Glacier til minne om Shackletons ekspedisjon til Weddellhavet i 1915. Navnet ble imidlertid trukket tilbake da UK Antarctic Place-Names Committee ga en liten isbre på Elefantøya identisk navn. Det beskrivende navnet Veststraumen opptrer på et kart fra Norsk Polarinstitutt i 1972.
Elsehul

Elsehul er en bukt på nordsiden av øya Sør-Georgia, som er en del av det britiske oversjøiske territoriumet Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene. Bukta er 800 meter bred. Elsehul er adskilt fra Undine Harbour av en smal eid, Survey Isthmus.
Navnet på bukta er fra perioden 1905-12 og ble sannsynligvis gitt av norske hvalfangere som arbeidet i området.
Nasking

Straffereaksjoner

Ved nasking straffes personen med enten et forenklet forelegg eller en bot fra kroner 2000, eller gjennom en avtale inngått ved et statlig forliksråd. Dersom det forenklede forelegget vedtas, anses saken avgjort. Nektes forelegget vedtatt, sendes saken til domstolen for rettslig avgjørelse. Da straffes personen med en bot, som fører til oppføring i et bøteregister.
Forliksrådet er en statlig instans der gjerningspersonen i møte med en megler og den handlingen har gått ut over, inngår en avtale om løsning av situasjonen. Løsningen inneholder tiltak som kan skape forsoning mellom partene, her kan nevnes ulike slags arbeid, erstatning eller tilbakebetaling.
Skråfjorden

Skråfjorden er en fjord i Åfjord kommune i Trøndelag. Fjorden strekker seg 16 kilometer nordøstover til Grytan i bunnen av Grytfjorden.
Fjorden har innløp på hver side av Lauvøya mellom Bringholmsråsa i vest og Ytre Selnesvågen i sør. Fjorden deler seg etter hvert i Morkafjorden på nordsiden og Eidsfjorden på sørsiden. Eidsfjorden går videre til Grytfjorden. Fjorden går parallelt til Åfjorden som ligger litt lenger øst. Ved Dragseid er det bare 300 meter over til Åfjorden.
Det ligger mange holmer og skjær i hele fjorden. De største av disse er Grimstadøya, som markerer den sørlige grensen til Eidsfjorden, Tørhoggøyene, som markerer den sørlige grensen til Morkafjorden, Lysøya og Madsøya. Ved Madsøya går viken Strumpen inn nordover, mellom Morkafjorden og Eidsfjorden. Nord for Tørrhoggøyene går Tørrhoggvågen nordvestover til Ratvika.
Sørgelig sjømannsvise

«Sørgelig sjømannsvise» er en vise, datert i et skillingstrykk fra 1823. Melodien som brukes er den samme som til «Ved Rhindals klipper».
Alfonso de Manrique

Alfonso de Manrique (født 1471 (usikkert) i Segura de León, død 28. september 1538) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Sevilla i Spania.
Han ble utnevnt til kardinal i februar 1531 av pave Klemens VII under hans tiende konsistorium.
Eskimorulle

Eskimorulle, også omtalt som kajakkrulle eller eskimosving, er en manøver som kan foretas med kajakk. Den tilsvarer en roll i kunstflyging og er å rette seg opp etter en kapseising ved å fortsette den roterende bevegelsen til man er tilbake der man var, med hodet opp. Manøveren må læres inn under kontroll, slik at en ikke blir hengende fast opp-ned.
Evnen og dyktigheten i å kantre, rulle og rette opp igjen en kajakk ble utviklet av samfunn av jegere og samlere; aleuter i Alaska og inuitter i Alaska, Canada og senere også Grønland. De utviklet også kajakken som en båt for jakt. Inuitter på Grønland utviklet flere teknikker for å rette opp en kantret kajakk med og uten padleåre, også ved å bruke en hånd, eller uten hender i det hele tatt. En undersøkelse på Grønland fra 1911 viste at et totalt antall av 2 228 jegere med kajakk var det 867 som kunne rulle med den.