Malcolm II av Skottland

Tidlige år

Malcolm II var sønn av Kenneth II. Han var sønnesønn av Malcolm I. Den som drepte Konstantin III i 997 hevdes å ha vært Kenneth, sønn av Malcolm. Ettersom det er ingen annen kjent og relevant Kenneth i live på denne tiden (kong Kenneth II døde i 995), er det betraktet som en feil for enten Kenneth III, som etterfulgte Konstantin, eller muligens Malcolm selv, sønn av Kenneth II. Om Malcolm drepte Konstantin eller ikke, er det ingen tvil om at han i 1005 drepte Konstantins etterfølger Kenneth III i slag ved Monzievaird i Strathearn.
John av Fordun har skrevet at Malcolm beseiret en norsk hær «i bortimot de første dagene etter sin kroning», men denne eventuelle hendelsen er ikke bekreftet i noen annen kilde. Fordun skriver at bispedømme Mortlach (senere flyttet til Aberdeen) ble grunnlagt takket være denne seieren over nordmennene.

Barn

Malcolm demonstrerte en sjelden evne for de eldste skotske kongene ved å overleve og styre i hele 29 år. Han var en dyktig og ambisiøs mann. Tidlig irsk lov, eller Brehon-tradisjonen, forutsatte at en etterfølger av Malcolm måtte bli valgt av ham blant etterkommerne til kong Aedh med godkjennelse av Malcolms ministre og fra kirken. Etter alt å dømme et forsøk på avslutte de ødeleggende feidene i nordlige Skottland, men åpenbart påvirket av den normanniske føydale modellen. Malcolm overså tradisjonen og bestemt på å sikre etterfølgelse innenfor hans egen slektslinje, men ettersom han ikke hadde en egen sønn, begynte han å forhandle en rekke dynastiske ekteskap for sine tre døtre til menn som ellers ville ha vært hans rivaler, mens han sikret seg lojaliteten til de fremste høvdingene, deres slektninger. Først giftet hans sin datter Bethoc til Crínán, mormaer av de ytre øyene, overhode av slekten på Atholl, og sekulær abbed av Dunkeld; deretter sin yngste datter Olith til Sigurd Lodvesson, jarl av Orknøyene. Hans midterste datter, Donada, ble gift med Finlay, mormaer av Moray, Ross og Cromarty, og en etterkommer, ble det sagt, av Loarn mac Eirc av Dalriada. Dette var risikabelt under reglene til gælisk etterfølgelse, men han sikret også ryggen og tok samtidig fordel av en ny bølge med vikingangrep til selv å marsjere sør over for å angripe engelske områder. Han beseiret angelsaksere i slaget ved Carham i 1018, og installerte sin sønnesønn Duncan, sønn av den verdslige abbeden av Dunkeld, og hans valg som tanist, i Carlisle som konge av Cumbria det samme året.

Bernicia

Den første pålitelige rapport om styret til Malcolm II er om en invasjon i Bernicia i 1006, kanskje den sedvanlige crech ríg (bokstavelig «kongelig plyndiring», et plyndringsangrep av en ny konge for å demonstrere djervhet i krig), som involverte en beleiring av Durham. Dette synes å ha endt i et hardt nederlag ved mennene fra Northumbria, ledet av Uhtred av Bamburgh, senere jarl av Bernicia, slik som rapportert av Ulster-annalene.
En andre krig i Bernicia, antagelig i 1018, var mer suksessfull. Slaget ved Carham langs elven Tweed var en seier for skottene, ledet av Malcolm II, sammen med mennene fra Strathclyde, ledet av deres konge, Eógan II (også kjent som Owen den skallete). På denne tiden var muligens jarl Uchtred død, og nordmannen Eirik Håkonsson ble utnevnt til jarl, danske Knut den mektige, som var blitt konge av angelsaksiske England, men Eiriks autoritet synes å ha vært begrenset til sør i det tidligere kongeriket Deira, og det er ikke kjent at han foretok noen handlinger rettet nordover mot skottene. Verket De obsessione Dunelmi («Om beleiringen av Durham»), assosiert med Symeon av Durham, hevder at Uchtreds bror Eadwulf Cudel overga Lothian til Malcolm II, formodelig i kjølvannet av nederlaget ved Carham. Det er sannsynlig at det var landområdene mellom Dunbar og elven Tweed da andre deler av Lothian hadde vært under skottenes kontroll før denne tiden. Det har vært foreslått at Knut mottok tributt fra skottene for Lothian, men da han antagelig ikke hadde mottatt noen fra jarlene i Bernicia er det ikke særlig sannsynlig.

Knut den mektige

Den angelsaksiske krønike førte en hær inn i Skottland etter at han hadde kommet tilbake fra sin pilegrimsreise til Roma. Krøniken daterer dette til 1031, men det er grunner til tro at det burde bli datert til 1027. Rodulfus Glaber, en kronikør fra Burgund, omtalte det militære angrepet kort tid etter. Han beskrev Malcolm som «mektig i ressurser og våpen ... meget kristen i tro og handlinger.» Rodulfus hevdet at det ble inngått en fredsavtale mellom Malcolm og Knut ved mellomkomst av Rikard, hertug av Normandie, bror av Knuts hustru Emma. Rikard døde en gang rundt 1027, og Rodulfus skrev nær i tid til hendelsene.
Årsaken til Knuts angrep kan ha ligget i Knuts pilegrimsreise til Roma og kroningen av den tysk-romerske keiser Konrad II hvor Knut og Rudolf III av Burgund var æresgjester. Om også Malcolm var tilstede, og de gjentatt omtalene av hans fromhet i annalene gjør det mulig at han også hadde gjort en pilegrimsreise til Roma, slik Mac Bethad mac Findláich (Macbeth) også gjorde det senere, da kan kroningsseremonien ha vært en mulighet for Malcolm å offentlig avvist Knuts krav på overherredømme over Skottland.
Knut oppnådde mindre enn tidligere engelske konger et løfte om fred og vennskap framfor løfte om støtte til lands og vanns som Edgar hadde oppnådd. Kildene sier at Malcolm ble fulgt av en eller to andre konger, bestemt Macbeth, og kanskje også nørrøn-gæliske Echmarcach mac Ragnaill, konge av Man og øyene, og av Galloway. Den angelsaksiske krønike bemerket underkastelsen, «men han [Malcolm] ga troskap til det for kun litt lengre.» Knut ble snart opptatt i Norge mot Olav Haraldsson (den senere Olav den hellige) og det synes som han ikke lenger hadde ytterligere involveringer med Skottland.

Orknøyene og Moray

Olith, en datter av Malcolm, ble gift med Sigurd Lodvesson, jarl av Orknøyene. Det ble sagt at deres sønn Torfinn Sigurdsson var fem år gammel da Sigurd ble drept den 23. april 1014 i slaget ved Clontarf. Orknøyingenes saga sier at Torfinn ble oppfostret ved Malcolms hoff og ble gjort til mormaer (jarl) av Caithness av sin bestefar. Snorre Sturlasons Heimskringla sier at Torfinn var alliert med skottenes konge, og regnet med Malcoms støtte mot fiendene sine. Kronologien for Torfinns liv er problematisk, og det er mulig at han delte jarldømmet Orknøyene mens han var barn. Uansett nøyaktig kronologi, før Malcolm var død hadde en stedsfortreder av den skotske kongen kontroll over Caithness, og muligens utøvde en viss innflytelse over Orknøyene også, skjønt som med alle slike forhold er det usannsynlig at det varte utover Malcolms død.
Om Malcolm utøvde kontroll over Moray, noe som er langt fra allment akseptert av alle moderne historikere, da annalene nedtegnet en rekke hendelser som peker mot en maktkamp i nord. I 1020 ble Macbeths far Findláech mac Ruaidrí drept av sønnene til sin bror Máel Brigte. Det synes som at Máel Coluim mac Máil Brigti tok kontroll over Moray ettersom han er viktig nok til at hans død ble omtalt i 1029.
Til tross for redegjørelsene i irske annaler, engelske og norrøne skribenter synes å se Macbeth som den rettmessige konge av Moray: det er klart fra deres beskrivelser av møtene med Knut i 1027 før Máel Coluim er død. Sistnevnte ble etterfulgt som konge eller jarl av sin bror Gille Coemgáin, ektefelle av Gruoch, et barnebarn av kong Kenneth III. Det er mulig at det var Macbeth som var ansvarlig for å få Gille Coemgáin drept. Ikke bare hadde Gille Coemgáins forfedre drept mange i Malcolms slekt, men Gille Coemgáin og hans sønn Lulach kunne være rivaler til den skotske tronen. Malcolm hadde ingen sønner, og trusselen for hans planer for etterfølgelse var opplagt. Som et resultat ble Gruochs bror eller nevø, som kunne potensielt ha blitt konge, drept det følgende året av Malcolm.

Strathclyde og tronfølgelse

Det har tradisjonelt vært antatt at kong Eógan II (Owen den skallete) av Strathclyde døde i slaget ved Carham og at overherredømmet til kongedømmet Strathclyde ble overtatt av skottene. Denne antagelsen hviler på meget svake bevis. Det er langt fra sikkert at Eógan faktisk døde i det nevnte slaget, og det er rimelig sikkert at det fortsatt var egne konger av Strathclyde så sent som 1054 da den angelsaksiske kong Edvard Bekjenneren sendte jarl Siward av Northumbria nordover for å innsette «Malcolm sønn av kongen av kumbrierne». Det er flere samtidige historiske figurer med navn som Máel Coluim/Malcolm. Forvirringen er gammel, antagelig inspirert av William av Malmesbury og utbrodert av John av Fordun, men det er ingen faste bevis på at kongedømmet Strathclyde var en del av kongedømmet Skottland, annet enn å ha vært et løst underlagt kongerike, før tiden til Malcolm IIs etterkommer Malcolm Canmore.
Ved 1030-tallet var Malcolms sønner døde, om han noen gang hadde noen. Den eneste antydningen til en sønn er i Rodulfus Glabers krønike hvor det er sagt at Knut sto som gudfar til en sønn av Malcolm, men henvisningen er ikke nødvendigvis til en biologisk sønn. Hans sønnesønn Torfinn ville neppe ha vært akseptabel som en konge av skottene, og det ble til at Malcolm valgte sønnene til sin andre datter, Bethóc, gift med Crínán, lekmannsabbed av Dunkeld, og kanskje mormaer av Atholl. Det kan være ikke noe annet enn en tilfeldighet, men i 1027 rapporterte de irske annaler at Dunkeld ble brent ned, skjønt det er ingen omtale av omstendighetene. Malcolms utvalgte arving, og den første tánaise ríg som er kjent i Skottland, var Duncan.
Det er mulig at en tredje datter av Malcolm var gift med Findláech mac Ruaidrí og at Mac Bethad (Macbeth) således var hans sønnesønn, men denne forbindelsen hviler på svak bevisføring.

Død og ettermæle

Malcolm døde i 1034, Marianus Scotus oppgir datoen til 25. november 1034. Kongelistene hevder at han døde i landsbyen Glamis i Angus, og beskriver ham ulikt som en «mest praktfulle» eller «mest seierrike» konge. Tigernach-annalene rapporterer at «Malcolm mac Cináeda, konge av Skottland, æren til alle i vestlige Europa, døde». Bercháns profeti, kanskje inspirasjonen for redegjørelsene til John av Fordun og Andrew av Wyntoun hvor det hevdes at Malcolm ble drept mens han bekjempet banditter, sier at han døde av vold, i kamp mot «fadermordere», noe som antyder at det kan han vært sønnene til Máel Brigte av Moray.
Kanskje den mest kjente innslaget om Malcolms død er redegjørelsen til Marianus Scotus, utlignet kun av tausheten i de irske annaler, som forteller at Duncan ble konge og styrte i fem år og ni måneder. Gitt at ved hans død i 1040 er han beskrevet som å være av «ungdommelig alder» i Tigernach-annalene, må han ha vært en meget ung mann i 1034. Fraværet av enhver opposisjon antyder at Malcolm hadde tatt et oppgjør med enhver for mulig opposisjon mens han fortsatt levde.
En tradisjon, kjent fra Forduns tid, om ikke tidligere, kjente til den piktiske steinmonumentet som nå kalles for «Glamis 2» som «Kong Malcolms gravstein». Steinen er et steinmonument av klasse II, tilsynelatende formet ved å gjenbruke en stående stein (bautastein) fra bronsealderen. Dens datering er usikker, og datoer fra 700-tallet og framover har blitt antydet. Mens en tidligere dato er favorisert, en assosiasjon med redegjørelsene om Malcolm har blitt foreslått på grunnlag av ikonografien i utskjæringene.
I spørsmålet om Malcolms antatte pilegrimsreise til Roma, eller andre reiser over lange distanser, var langt fra unormale. Torfinn Sigurdsson, Knut den mektige og Macbeth har allerede vært nevnt, men også Ragnvald Kale Kolsson, jarl av Orknøyene, er kjent for å ha dratt på korstog i Middelhavet på 1100-tallet. Nærmere i tid er Dyfnwal av Strathclyde (anglifisert som Donald) døde på pilegrimsreise til Roma i 975, det samme gjorde irske Máel Ruanaid uá Máele Doraid, konge av Cenél Conaill, i 1025.
Det er få detaljer som er kjent om Malcolms aktiviteter utover krig og drap. Leabhar Dhèir (engelsk: Book of Deer, norsk: Deer-boken) nedtegnet at Malcolm «ga en konges andel i Biffie og i Pett Meic-Gobraig, og to davocher» til klosteret i Old Deer i distriktet Buchan i Aberdeenshire. Han var antagelig ikke grunnleggeren av bispedømmet Mortlach-Aberdeen. John av Fordun har en merkelig fortelling knyttet til de antatte «Lovene til Malcolm MacKenneth» hvor det sies at Malcolm ga bort alt og hele Skottland, unntatt for Moot Hill i Scone, noe som det er meget usannsynlig at det har noe grunnlag i fakta.