Zhang Zhidong

Første sino-japanske krig

Zhang Zhidong ble involvert i den første sino-japanske krig, skjønt ikke ved frontlinjene. Han gikk tidlig inn foer at man søkte bistand fra de europeiske styrker stasjonert ved Tianjin i forsvaret mot Japan. I oktober 1894 telegraferte han til Li Hongzhang, visekongen av Zhili, og gikk inn for innkjøp av marinemateriell og finansieringshjelp ved lån fra vestlige banker. I begynnelsen av 1895, da japanerne hadde angrepet Shandong, telegraferte Zhang til guvernør Li Bingheng og foreslo en umiddelbar rekrutteringskampanje, bygging av strenge befestninger og bruk av landminer for å sinke japanernes fremmarsj. Han sendte også våpen og ammunisjon for å styrke de stedlige kinesiske styrker.

Taiwan

Zhang hadde sterke meninger om Taiwanspørsmålet, og i slutten av februar 1895 gjorde han det klart for keiserhoffet i Beijing at han var sterkt i mot at øya skulle avstås til japanerne. Han fremla en rekke forslag for at dette skulle forhindres. Han foreslo at man tok opp støre lån fra Storbritannia, som til gjengjeld kunne la sine betydelige flåtestyrker beskytte Taiwan fra japanerne, Til gjengjeld kunne britene også innrømmes gruverettigheter der for ti eller tyve år. 
Han ble dypt skuffet i mai 1895 da Qing-regjeringen kalte alle sine sivile og militære førende krefter over til det kinesiske fastland. Hoffet overlot til fol på øye å forsvare seg selv. En bønn om hjelp til styrkene der ble avvist av Zhang, som vurderte løpet som kjørt og situasjonen som håpløs etter at Keelung falt og bare  Taipei var igjen som støttepubbkt for forsvarerne. Den 19. oktober 1895, var Liu Yongfu, den siste Qing-general på Taiwan, beseiret, og trakk seg tilbake til Xiamen.

Militær modernisering

Zhang hadde opprettet en militær- og marineakademi i Guangdong, og oppstilte også «Guangdongs seierrike hær» (Guangdong Sheng Jun), en regional yong-ying-hær, innen 1894. Han opprettet også Hubeis militærakademi (Wubei xuetang) i 1896, med mange instruktører hentet Guangdongakademiet. Staben var for det meste kinesisk (ikke mandsjuisk). Han ansatte også tyske offiserer som instuktører. 
Mens han var guvernør i Nanjing i 1894 hadde Zhang invitert et tysk treningsregiment på tolv offiserer og 24 underoffiserer for å få oppgradert den lokale garnison til en moderne militærstyrke.  Etter den første sino-japanske krig ble Zhang i 1894 ved keiserlig dekret beordret til Wuchang som visekonge for  Huguang. Der trakk Zhang på sine tidligere erfaringer og moderniserte de militære styrker der også. Han trente og utstyrke moderne enheter som omfattet sappører, andre ingeniørsoldater, kavaleri, militærpoliti, artilleri og infanteri. Av de 60.000 mann under hans kommando ble 20.000 direkte trenet av utenlandske offiserer, og et militærakademi ble grunnlagt i Wuchang for opplæring av fremtidens generasjoner av offiserer og soldater.  Zhang bevæpnet styrkene med tyske Mauserrifler og annet moderne utstyr. Utenlandske observatører var av den oppfatning at styrkene trenet der og stasjonert i Wuchanggarnisonen var fullt på høyde med europeiske militære enheter.

Bokseropprøret

Under bokseropprøret i 1900 klarte han å bevare fred og ro i Yangtze-dalen. Sammen med noen andre guvernører i Kina som hadde kommando over større moderniserte militære styrker, nektet han å slutte seg til det keiserlige hoffs beslutning om å gå til kamp mot åttenasjonsalliansen.

Embeder i Beijing

Zhang ble i 1901 medlem av Storrådet og i 1902 overkommissar for handelssaker, og ble i 1907 kalt av enkekeiserinne Cixi til Beijing, der han mottok en rekke høye embeder, blant annet øverste ledelse av undervisningsvesenet. I motsetning til Yuan Shikai la Zhang mindre vekt på hærens enn på folkeundervisningens reform. Et av hans skrifter handlet om dette: Konfucius' morallære ble fremholdt som undervisningens urokkelige fundament. Etter enkekeiserinnens og Guangxu-keiserens død i 1908 støttet Zhang kraftig den nye regenten Prins Chun og ble etter Yuan Shikais avsettelse (januar 1909) prinsens fremste rådgiver.

Ettermæle

Zhang skildres som en hederlig og ubestikkelig embetsmann, til en viss grad reformvennlig, men som følge av sin ensidig klassiske og teoretiske dannelse heller doktrinær. 
Kjærligheten til Kinas klassiske kultur var den drivende kraft bak hele hans offentlige virksomhet. Sammen med Zeng Guofan, Li Hongzhang og Zuo Zongtang blir han regnet som en av de fire store embedsmenn under den sene Qing-tiden.
I 1966, under Kulturrevolusjonen, ble hans grav ødelagt av rødegardistene. Hans ben ble gjenfunnet i 2007.