Kongedømmet Israel (Samaria)

Kongeriket Israel (hebraisk: מַמְלֶכֶת יִשְׂרָאֵל, Mamlekhet Yisra'el) var i henhold til Bibelen en av etterfølgerstatene til Det forente kongedømme Israel (som også ble kalt for «kongeriket Israel»). Det er antatt det israelittiske kongeriket eksisterte ca fra 930-tallet f.Kr. og fram til rundt 720-tallet f.Kr. da riket ble erobret av Assyria. De største byene i kongeriket Israel var Sikem, Tirsa (hovedstad de første 50 årene etter Salomos død), og Shomron (Samaria) som var hovedstad under kong Omri av Israel. Historikere refererer ofte til oldtidens Israel som det nordlige kongedømmet for å skille det fra det sørlige kongedømmet Judea. Se også artikkelen Kongetiden.

Navnet

I den hebraiske Bibelen (Det gamle testamente) er kongeriket Israel blitt referert til «Josefs hus». Det har også blitt referert til som «Israel i Samaria» (avhengig av bibeloversettelsen).

Område

Området som utgjorde kongeriket Israel besto av områdene til stammene Sebulon, Jissakar, Asjer, Naftali, Dan, Manasse, Efraim, Ruben og Gad.
Hovedstaden var Samaria (Šomron) som ble opprettet fra og med det sjette året av styret til kong Omri (884-873 f.Kr.). Navnet betyr noe slikt som «voktpost» eller «festning». Kongens palass i den nye byen ble bygd på en kvadratisk plattform på rundt 180 ganger 90 meter på en høyde som reiste seg mer enn 100 meter over omgivelsene. Herfra ble den viktige nord-sørlige handelsruten fra kysten ved Middelhavet til Jordandalen voktet.

Deling

Etter Salomos død en gang rundt 931 f.Kr., ble alle de israelitiske stammene (de ti nordlige stammene), unntatt Judas stamme og Benjamins stamme (de sørlige stammene), nektet å akseptere Rehabeam, sønn og etterfølger av Salomo. Opprøret mot Rehabeam oppsto etter at han nektet å lette skattebyrdene som hans far hadde pålagt sine undersåtter.
Jeroboam, som ikke nedstammet fra Davids hus, men var en av Salomos hoffmenn. Han ble budsendt fra Egypt av de misfornøyde. Efraims stamme og alle israelittene hevet det gamle kampropet: «Hver mann til sine telt, O'Israel!» Rehabeam flyktet til Jerusalem, og i 930 f.Kr. (eller 920 f.Kr.) ble Jeroboam utropt til konge over hele Israel ved Sikem. Etter opprøret ved Sikem var det først kun Judas stamme som forble lojal til Davids hus, men kort tid etter fulgte Benjamins stamme etter. Det nordlige kongedømme fortsatte å bli kalt for kongeriket Israel eller bare Israel, mens det sørlige kongerike ble kalt kongedømmet Judea, i henhold til Andre Krønikebok 15:9, men det er også sagt at medlemmer av stammene Efraim, Manasse og Simeon flyktet til Judea i løpet av styret til Asa av Juda.
Både Eusebius av Cæsarea og Josefus daterer delingen til 997 f.Kr., distanseobservasjonene til planeten Venus kan bli feilaktig til 64 år tidligere. Solens kryssing over Mars som Tammuz (den tiende måned i det jødiske religiøse år) ville være 10. juli 997 f.Kr.
Sikem var den første hovedstaden til kongedømmet Israel. Deretter var det Tirsa. Kong Omri bygde sin hovedstad i Samaria som fortsatte å være det fram til ødeleggelsen av kongedømmet ved Assyria. Samaria ble beleiret i tre år, og i løpet av denne tiden døde Salmanassar V av Assyria og han ble etterfulgt av Sargon II som selv nedtegnet å ha erobret denne byen således: «Samaia jeg så på, jeg erobret; 27 280 menn som bodde i den fraktet jeg vekk» til Assyria. Således, rundt 720 f.Kr., etter to århundrer, var kongedømmet bestående av ti israelittiske stammer kommet til sin slutt.
 
I dag er Samaria blant arkeologer akseptert som et av det mest arkeologiske funnstedene fra den bibelske perioden. En gang rundt 850 f.Kr. nedtegnet Mesjastelen, skrevet på gammelhebraisk eller fønikisk alfabet, seieren til kong Mesja fra Moab mot kong Omri av Israel og hans sønn Akab.

Forholdet mellom de to rikene

I de første seksti årene forsøkte kongene av Judea å etablere på nytt deres autoritet over Nordriket, og det var en vedvarende krig mellom de to jødiske rikene. I de påfølgende åtti årene var det ingen åpen krig, og hovedsakelig synes det som om det var en vennlig allianse som samarbeidet mot deres felles fiender, særlig mot Damaskus i dagens Syria.
Konflikten mellom Israel og Judea ble løst da Josjafat av Juda allierte seg med huset til Ahab av Israel gjennom ekteskap. Senere, giftet Josjafats sønn og etterfølger, Joram av Juda, seg med Akabs datter Atalja og sementerte således alliansen. Imidlertid ble sønnene til Akab drept av Jehu av Israel ved dennes statskupp en gang rundt 840 f.Kr.

Kongedømmet Judea

Kongedømmet Judea fortsatte å eksistere som en uavhengig stat fram til 586 f.Kr. da det ble erobret av det nybabylonske riket.

Religion

Det religiøse klimaet i kongedømmet Israel synes å ha fulgt to hovedretninger. Den første var den til Jahve og den andre var kulten til guden Baal, hvilket er fortalt om i den hebraiske Bibelen, og i den såkalte Baal-syklusen som ble oppdaget ved oldtidsbyen Ugarit.
Det er nedtegnet i den hebraiske Bibelen at kong Jeroboam av Israel bygde to helligdommer for religiøs dyrkelse, det ene stedet var ved Betel (som faktisk er hebraisk for «Guds hus») og det andre langt nord i Dan. Begge var ment å være et alternativ til tempelet i Jerusalem. Han ønsket ikke at folket i hans kongedømme skulle religiøse bånd til Jerusalem, hovedstaden i det rivaliserende Kongedømmet Judea. Han reiste statuer av okser i gull (eller forgylte) ved inngangen til templene for å representere den nasjonale gud. Disse handlingene ble siden kjent og fordømt som «Jeroboams feil».
Akab av Israel skal ha tillatt kultdyrkelsen av Baal og lot det være en akseptabel del av religionen i kongedømmet. Hans fønikiske hustru Jesabel fra Tyr skal ha respektert dyrkelsen av Baal. Bibelens fordømmelse av denne religiøse toleransen er derimot stor.