Johann Hinrich Wichern

Liv og virke

Johann Hinrich Wichern, den tyske indremisjonens grunnlegger, hadde som ung teologistudent i søndagsskolene i Hamburg tidlig i 1830-årene lært å kjenne den materielle og åndelige nød blant fattige barn, og bestemte seg for å grunnlegge en oppfostringsanstalt for å hjelpe dem. Som 25-åring holdt han 12. september 1833 et offentlig foredrag om sin plan i Hamburgs børshall. I byens syndikus Karl Sieveking, som på sitt gods hadde hatt et barnehjem i Johann Heinrich Pestalozzis ånd, men måtte stenge det, fant han straks en mecenat, som for den nye anstalten frigav et jordområde og et gammelt halmdekket hus ute på sin landeiendom. Det var dette hus som lenge hadde båret navnet Rugenhaus. 
Den l. november samma år flyttet Wichern med sin gamle mor og sin søster dit ut, og allerede før årets utgang hdade han i det nye hemmet, Rauhes Haus, åpnet et fristed for et dusin fattige gutter. Støttet av gaver utvidet han med tiden sin anstalt ved å la oppføra flere hus og der ta imot flere og flere barn.
På samme tid som redningslandsbyen under hans personlige ledelse dannet en helhet med de fordeler som sentraliseringen medførte, ble det bevart for de enkelte hjemmene den familielignende karakter ved at de enkelte husene var små og huet bare et fåtall gutter under en husfars ledelse. Flertallet av disse husfedre var unge håndverkere som Wichern hadde lært å kjenne under sin søndagsskolevirksemhet og som han nå utdannet for deres nyaekall. Takket være sin alder stod de barna nær og ble kalt «brødre». Ved deres side ble ansatt som «overhjelpere» unge teologer som besørget barnas folkeskoleundervisning.
I år 1852 åpnet Wichern også et internat for gutter, som velbergede familier sendte dit fra hele Tyskland. Dette internat ble utviklet til en realskole og ble i mange år tilknyttet et gymnasium, som imidlertid ble inndratt i koleraåret 1892. En del av barnehjemmenes skyddslinger måtte også forbi der etter  konfirmasjonsalderen. Til deras tjenestte ble det grunnlagt et lærlingshjem (1877), der de lærte segforskjellige hånsverk og fikk bli til 18 eller 20 års alder.
Siden, ved jordinnkjøp, fikk anstaltens jordbruk økt rom (1891), og det ble fa åpnet en landbruksskole og til og med en vitenskapelig forsøksanstalt for landbruket (1896). Av største betydning ble den utdannelsesanstalt for «brødrene», som ble uongjengelig som følge av det stadit voksende behov for nye medhjelpere. Denne anstalt forstnte snart hele Tyskland med mange forstandere for lignende barnehjem, fattigpleiere i byene, medhjelpere ved fengslene, og så videre. Nå omfattet Rauhes Haus omkring 25 større og mindre bygninger, som huset ca 300 eldre og yngre personer.
I nær et halvt århundre hadde Wichern øverste ledelse for den voksende anstalten. Også etter at han i 1857 ble foredragende råd i Preussens evangeliske Oberkirchenrat og i dets ekklesiastikkdepartement, tilbragte han somrene på Rauhes Haus, som under vintrene ble ledet av hans medhjelpere. Statstjenesten forlot han i 1871 foråt atter helt vie seg til anstalten. To år etter fikk han imidlertid ved sin side der sønnen Johannes Wichern (1845-1914), som under farens langvarige sykdom ble den virkelige leder allerede før dennes død.
Likesom anstalten i ytre henseende fra begynnelsen var den eldre Wicherns verk, bar dens indre liv preg av hans ånd, ettersom medhjelperne var utdannet av ham selv. Gymnastikken og den fri lek fann tidligere sin plass i hans oppfostringssystem enn i den øvrige skolevelden, og sangen hadde fra begynnelsen en viktig rolle på anstalten. Rauhes Haus fikk stor innflytelse ikke bare på utviklingen av Tysklands Jugendfürsorge, men ble i mange henseender tatt som mønster for lignende anstalter med såkalte «paviljongsystem» også i andre land.