Allmenning

Allmenninger i utmark

En allmenning er et felles areal, et område som alle, eller en bestemt gruppe for eksempel gårdsbruk, har bruksrett til. Allmenning har på engelsk betegnelsen «commons» , et felles areal som alle, eller en nærmere bestemt gruppe har adgang til å kan utnytte ressursene på. Typiske eksempler er rett til å sende dyr på beite, rett til å hogge skog og rett til fiske.
Rettighetene kan være beiterett, hogstrett eller lignende. Det sondres mellom statsallmenninger, bygdeallmenninger og privatallmenninger. Ofte er det vilkår om at den bruksberettigede må ha en eiendom av en viss størrelse. En allmenning på landet i Norge er skog- eller fjellstrekning der en eller flere bygder har visse bruksretter. Da landet ble bebygd var mange fjerntliggende områder av liten økonomisk betydning ble brukt av alle til beite og jakt uten klare eiendomsforhold. Senere ble statens (kongens) eiendomsrett til en del slike allmenninger anerkjent. En del allmenninger i statens eie har vært solgt og gjort til bygdeallmenninger. Christian Vs Norske Lov hadde bestemmelser om allmenninger. Andre lover som regulerer eller regulerte allmenninger i Norge: Lov om Almindingsskove (1857), Skogloven (1863), lov om laksefiske og innlandsfiske (1964) og fjelloven (1975). Sedvane og rettspraksis spiller også inn. Retter i bygdeallmenninger knyttet til gårdsbruk og kan ikke skilles fra dette. Skjåk Almenning er på 2 millioner dekar og en av de største private eiendommene i Norge.

Allmenningsrett

Allmenningsrett er de rettsprinsipper som regulerer rettigheter og bruk av allmenninger. I årene etter 1945 er allmenningsretten forsøkt kodifisert i Norge, eksempelvis i lov om hevd og lov om servitutter. Disse lovene er imidlertid bare deklaratoriske og må vike for lokal praksis.
I Sør-Norge betyr allmenningsrett de særregler som gjelder for vedkommende bygdeallmenning.
Spørsmålet om allmenningsrett ble utredet i NOU 2007:13 Den nye sameretten, hvor kapittel 8.5 drøfter begrepet i historisk og juridisk sammenheng.
I middelalderen var byens allmenning et ubebygd område som hørte til byen og der byborgerne kunne ta ved og bygningstømmer til reparasjon. Magnus Lagabøtes bylov av 1276 definerte den egentlige byen Bergen som det tettbygde området på Vågens østside. Utenfor selve byen var det et langt større område ut til byens takmerker (det vil si grensemerker). Innenfor takmerkene var takmarken eller byens jursdiksjonsområde der byloven gjaldt. Takmarken var kongens allmenning som folk kunne utnytte økonomisk. I Bergen omfattet dette Fløyfjellet til Blåmanen, Sandviksfjellet, Store Lungegårdsvann, Nordnes, Sydnes, Nygård, Møhlenpris, og Sandviken til Stormølleelven. Oslo, Trondheim og Tønsberg fikk tilsvarende jurisdiksjonsområder utenfor tettbebyggelsen i henhold til byloven. I kongens allmenning kunne befolkningen ha husdyr på beite, drive fiske og fangst, plukke bær, hugge ved og samle kvist.

Allmenninger som gate

I middelalderen kunne allmenning også være en benevnelse for vei til allmenn bruk i byen eller på landet, og er i Bergen fortsatt navn for flere av byens sentrale og brede gater anlagt særlig for å hindre spredning av brann. Fra Gamlebyen i Oslo er middelalderens Biskopallmenning som løp mellom Oslo torg og Bjørvikshavna kjent. Clemensallmenningen gikk omtrent parallelt med Biskopallmenningen, omtrent vinkelrett på Østre og Vestre strete i gamle Oslo og til Clemenskirken. Middelalderens betegnelse for landsallmenn var «takmark»; fra Bergen f.eks. Torgallmenningen. 
I Bergen er allmenning en bred gate eller plass. Magnus Lagabøtes bylov av 1276 har den første kjente omtale av allmenning i byen: Allmenninger skulle ligge på tvers av byen til forskjell fra streter som skulle gå parallelt med sjøen. Byloven fastsatte at allmenningene skulle være åtte alen (4,4 meter) brede. Påbudet om allmenninger som branngater skriver seg trolig fra brannen i 1248. De eldste kjente allmenninger i Bergen er fra høymiddelalderen og gikk oppover fra Vågens østbredd (Bryggen). Maria allmenning (Mariakirkjualmenningr) fra sjøen til Mariakirken ble avdekket av arkeologer i 1979. Vetrlidsallmenningen tilsvarer middelalderens Auta allmenning ved Bryggens sørgrense. Vetrlidsallmenningen ble utvidet flere ganger og var på det meste (etter brannen i 1702) 100 alen bred slik at den isolerte Bryggen brannmessig fra resten av Bergen. Etter brannen i 1702 ble allmenninger, etter pålegg fra Frederik Gabel, anlagt med 75 til 100 alen bredde. Niolaikirkeallmenningen er midt på Bryggen og tjente også som Bergens torg. Murallmenningen vest for Vågen hindret spredning av brannen i 1582 og flere allmenninger ble anlagt.
I Trondheim var allmenning tidligere betegnelser på gateløp i Midtbyen, særlig øst-vest. Allmenningene i Trondheim var både branngater og ferdselsårer. Fra 1681 var allmenningene Trondheims bredeste gater og Nedre og Øvre allmenning var to brede gater i øst-vest-retningen. Åpninger rekken av bryggehus langs elvehavna kalles også allmenninger. Stretene i den middelalderske Trondheim (før 1681) var smale og kronglete.

Allmenningens tragedie

Sambruk av felles ressurser, som i en allmenning, ble problematisert av Garrett Hardin i hans artikkel fra 1968 «The tragedy of the commons», eller allmenningens tragedie. Tragedien oppstår når én eller flere av de som bruker det felles området høster mer enn sin del av tilveksten i en fornybar ressurs. 
De klassiske eksempler er overfiske; én eller flere fisker mer enn sin del; eller én eller flere setter flere dyr ut på beite en det et felles beiteområde kan tåle. Ved overfiske ødelegges ressursen på sikt, og alle, også de som overfisket, er verre stilt enn de var da overfisket startet. Den som overfisker er på engelsk kjent som the bad apple («det dårlige eplet»").
Elinor Ostrom ble i 2009 tildelt Nobels minnepris i økonomi for sin forskning på allmenningens tragedie.