Frankere

Navnet

Etonymet «franker» har blitt forsøksvis sporet tilbake til det germanske ordet for kastespyd, (sammenlign med angelsaksiske franca, norrøne frakka), i motsetning til latinske francisca (kasteøks), i seg selv oppkalt etter stammen. Et våpenbasert stammenavn ville ha vært sammenlignbart til navnet til sakserne. Et annet forsøk er å knytte navnet til ordet for «dristig», «rasende» (sammenlign med norrøne frakkr, angelsaksiske frǣc, mellomhollanske vrac). Navnet på stammen har dog forblitt omdiskutert. Betydningen av «fri» (som i «fri og frank») oppsto senere ettersom det var hovedsakelig frankere som etter erobringen av Gallia hadde status som frie menn.

Mytologiske opprinnelse

Som mange andre germanske folk utviklet frankerne en mytologisk opphavsfortelling som knyttet dem selv til antikkens folk. I tilfellet med frankerne var disse folkene sugambrere (sicambri) og trojanere. Et anonymt verk fra 727 kalt for Liber historiae Francorum hevdet at etter at Troja falt dro 12 000 trojanere, ledet av høvdingene Priamos og Antenor, til elven Tanais (Don) og bosatte seg Pannonia i nærheten av Maeotis, i dag Azovhavet, og grunnla en by kalt for «Sicambria». I løpet av kun to generasjoner (Priamos og hans sønn Marcomer) fra Trojas fall (som dagens historikere har datert til sen bronsealder) kom de på slutten av 300-tallet til Rhinen. En tidligere variant av denne fortellingen kan bli lest i Fredegars krønike. I denne versjonen fungerte en tidlig konge ved navn «Francio» som den som ga navn til frankerne, akkurat som Romulus ga sitt navn til Roma.

De tidligste beretningene om frankerne

Den tidligste frankiske historie er nokså uklar. Vår hovedkilde, den gallo-romerske krønike-forfatteren Gregor av Tours, som skrev Historia Francorum («frankernes historie») som dekker perioden frem til 594, siterer fra andre tapte kilder som Sulpicius Alexander og Frigeridus og støtter seg på Gregors personlige kontakt med mange frankiske stormenn. Bortsett fra Gregors bok eksisterer det noen tidligere romerske kilder som Ammianus og Sidonius Apollinaris.
Gregor slår fast at frankerne opprinnelig levde i Pannonia, men de slo seg senere ned ved breddene av Rhinen. Andre tidlige kilder forteller også at frankerne migrerte i førhistorisk tid fra munningen av Donau ved Svartehavet til Rhinen hvor de adopterte sitt navn (rundt år 11 f.Kr.) til ære for en høvding kalt Franko til fordel for det tidligere stammenavnet sugambere. Dette er sagt å være en gren av kimmerierne eller skyterne. Denne legenden om en skytisk eller kimmeriersk bakgrunn er dermed sammenfallende med de opprinnelige legendene til nesten alle andre europeiske nasjoner. 
Moderne forskere av folkevandringstiden har på samme måte foreslått at den frankiske konføderasjonen steg opp av forskjellige tidligere, mindre germanske grupper (inkludert sugamberne, usipeti, tencteri og bructeri) som bodde i Rhindalen og områdene rett øst for elven. Den sosiale utviklingen ble kanskje fremskyndet av økende uro i området som oppstod av krigen mellom Roma og markomannerne som begynte i 166 og etterfølgende konflikter sent i det 2. århundret og det 3. århundret. En region nordøst i dagens Nederland, nord for datidens romerske grense, bærer navnet Salland, og kan ha fått navnet fra salierne. På samme måte kan øya Sjælland i Danmark ha fått sitt navn. 
Rundt 250 dro en gruppe frankere fordel av et svekket Romerrike, trengte seg så langt som Tarragona i dagens Spania, herjet regionen i rundt et tiår, før romerske styrker kuet dem og utviste dem fra romersk territorium. Rundt førti år senere hadde frankerne Schelde-regionen under kontroll og hadde innflytelse over Den engelske kanal. Romerske styrker pasifiserte regionen, men utviste ikke frankerne.

Grunnleggelsen av det frankiske kongedømme

Den senere keiseren Julianus oppdaget i 355–358 at skipsleiene på Rhinen igjen var under kontroll av frankerne og igjen ble de pasifisert. Roma gav en betydelig del av Gallia Belgica til frankerne. Fra denne tiden av ble de foederati i romerriket. En region som omtrent tilsvarer dagens Flandern og Nederland sør for elvene er den dag i dag en germansk-språklig region. Det vestgermanske språket kjent som nederlandsk dominerer der nå. Frankerne ble dermed det første germanske folkeslaget som slo seg ned permanent innenfor romersk territorium. 
Fra denne basen erobret frankerne gradvis mesteparten av det romerske Gallia nord for Loire-dalen og øst for visigoternes Aquitania. I begynnelsen hjalp de til med å beskytte grensen som allierte. Et eksempel var da en betydelig invasjon av hovedsakelig østgermanske stammer krysset Rhinen i 406. Frankerne kjempet mot denne invasjonen selv om hovedstyrken passerte sør for Loire-elven. Romersk kontroll i regionen rundt Paris fortsatte til 486, et tiår etter at keiseren i Ravenna var falt, delvis på grunn av alliansen med frankerne.

Etter Klodvig

Stabilitet var derimot ikke fremtredende i dagliglivet i merovingernes epoke. Mens spredte voldeligheter eksisterte i en viss grad sent i romernes tid, førte innføringen av den germanske praksisen med blodhevn som personlig rettferdighet til en oppfattelse av økt lovløshet. Forstyrrelser i handelen skjedde rett som det var, og bylivet ble stadig vanskeligere. Dette førte til et stadig mer lokalt orientert og fragmentert samfunn basert på selvforsynte herregårder. Lese- og skriveferdighetene forsvant i praksis utenfor kirkene og klostrene.
Merovingerhøvdingene beholdt den germanske praksisen med å dele sitt land blant sine sønner. Territorier ble ofte delt, samlet og delt igjen, og under maktkampen kom det ofte til mord og krigføring mellom de ledende familiene. Klodvig drev vestgoterne ut av Gallia, men hans fire sønner delte riket mellom seg da han døde i 511 og i de neste to århundrene delte hans etterkommere kongetittelen.
Frankernes område ble utvidet videre under Klodvigs sønner og dekket etterhvert mesteparten av dagens Frankrike, men omfattet dessuten områder øst for Rhinen som Alemannia (dagens sørvestlige Tyskland) og Thüringen (fra 531). Sachsen forble derimot utenfor frankernes rike inntil det ble erobret av Karl den store.
Etter at Klotar I hadde gjort seg til enekonge over de frankiske kongedømmene, ble riket splittet igjen ved hans død i 561 i rikene Neustria, Austrasia og Burgund. Det opprinnelig ikke frankiske riket Burgund hadde da allerede blitt gjort til en del av det frankiske rike gjennom en kombinasjon av politiske ekteskap og våpenmakt.
I hvert av de frankiske kongedømmene tjente major domus eller rikshovmesteren som øverste leder av staten. En serie med tidlige dødsfall som begynte med Dagobert I i 639, førte til en rekke med barnekonger. Ved overgangen til det 8. århundret hadde dette gitt major domusen i Austrasia muligheten til å konsolidere makten i sitt eget arvelige styre og legge fundamentet for et nytt dynasti. Deres etterkommere kalles karolingerne etter den fremste representanten, Karl den store.

Arven etter karolingerne

Samlingen av mesteparten av det som i dag utgjør det vestlige og sentrale Europa under en hersker gav et fruktbart grunnlag for fortsettelsen av det som i dag er kjent som den karolingiske renessanse. Til tross for nesten konstant krigføring som imperiet til karolingerne opplevde, sikret utvidelsen av frankernes styre og romersk kristendom over et så stort område en fundamental enhet gjennom imperiet. Hver del av imperiet utviklet seg forskjellig. Frankisk styre og kultur var like mye avhengig av individuelle herskere og deres mål. De målene forandret seg like lett som de skiftende politiske alliansene innen de frankiske ledende familiene. Men disse familiene, inkludert karolingerne, delte alle den samme grunnleggende troen og idèer om hvordan landet skulle styres. Disse idéene og denne troen hadde sine røtter i en bakgrunn som trakk både fra romersk og germansk tradisjon, en tradisjon som begynte før karolingerne tok makten og fortsatte i en viss grad etter døden til Ludvig den fromme og hans sønner.

Korsfarere og andre vesteuropeere kjent som «frankere»

Siden det frankiske kongedømmet dominerte det vestlige Europa i århundrer, ble begrep som kom fra «franker» brukt av mange i Øst-Europa, Midtøsten og videre utover som et synonym for romersk-kristne (for eksempel al-Faran i arabisk, feringhee eller feringhi på hindustani, falangji i kinesisk og frangos på gresk). Under korstogene som til å begynne med hovedsakelig ble ledet av adelsmenn fra det nordlige Frankrike som gjorde krav på å være etterkommere av Karl den store, brukte både muslimer og kristne disse begrepene som etnonymer for å beskrive korsfarerne. Denne bruken er ofte fulgt opp av moderne historikere som kalte vesteuropeere «frankere» uansett hvilket land de kom fra. Tilsvarende ble Rhomaios, Rûmi («romersk») brukt for ortodokse kristne.