Laudabiliter

Laudabiliter var en pavelig bulle som ble utsendt av pave Hadrian IV (den eneste engelske pave) med den hensikt å gi angevinske kong Henrik II av England herredømme over Irland, og således ga den engelske konge en moralsk rett til å invadere og erobre Irland.

Den normanniske invasjonen 1167-1172

En normannisk invasjon av Irland skjedde i 1167 hvor den største gruppen av adelige kom i 1169. Angrepet var teoretisk i støtte av, og på den personlige anmodning av en irsk provinsiell konge, Diarmait Mac Murchada, konge av Leinster, og ledet av Richard de Clare, 2. jarl av Pembroke (kalt for «Strongbow»), en cambro-normannisk ridder støttet av walisiske og flamske styrker. De normanniske angriperne tok kontroll over store områder, men ikke hele Irland, hovedsakelig rundt Dublin på østsiden og sørover.
Henrik II fulgte etter i 1171 da han fryktet at de cambro-normanniske krigsherrene ville ta total kontroll i hans fravær, og ved å hevde pavebullen krevde han total overherredømme av hele Irland. Han kom med en voldsom hær, tok Dublin øyeblikkelig og deretter mottok han troskapsedene til de irske kongene på føydalt vis. Traktaten i Windsor fulgte i 1175 hvor den irske overkonge Ruaidrí Ua Conchobair fikk beholde sin landområder utenfor Leinster som hadde gått videre via Strongbow til Henrik etter den uventede død av både Diarmait og Strongbow, Waterford (hvor normannerne først invaderte) og Meath, hovedstaden for middelalderens Irland, og herredømmet over alle innfødte irlendere. Leinster og Meath var to av Irlands fem provinser.
Ruaidrí mistet autoritet i hans tre provinser ved 1186, og den gamle tittelen Overkonge av Irland ble uten kraft og virkning. Ved å hevde at han ønsket å unngå kaos utnevnte Henrik II sin yngste sønn Johan av England med tittelen Dominus Hiberniae (Lord av Irland) i 1185. Da Johan uventet etterfulgte sin bror Rikard Løvehjerte som konge av England kom herredømmet av Irland direkte inn under den engelske tronen, titlene lord av Irland og konge av England falt sammen til en personalunion.
Henrik IIs invasjon ble møtt med seiersjubel i Roma, og pave Alexander III erklærte at da han hørte om Henrik, «tilskyndet av guddommelig inspirasjon» hadde med suksess brakt det irske folket inn under kontroll av Den romersk-katolske kirke, hadde han «gikk takk til Gud som hadde gitt en slik stor seier». Alexander IIIs legat Vivianus ved kirkemøtet i Dublin i 1172 «ga en offentlig erklæring om retten til kongen av England til Irland» og truet med bannlysning av alle «som våget å bryte deres lydighet».

Debatt om autentisitet

Bevis for at bullen kom fra John av Salisbury, som ble sendt til Roma som sendebud for å skaffe seg den og av Gerald av Wales, en cambro-normannisk krønikeskribent, og ektheten av dens tekst har blitt et emne for akademisk debatt på 1800-tallet. Som mange kirkedokumenter eksisterer originalen ikke lenger. Da kardinal Baronius utga det som ex codice Vaticano var det gjeldende manuskriptet en avskrift av krøniken til Matthew Paris, en engelsk krønikeskribent, og det er notert at «i form og ord skiller den seg fra andre pavelige buller fra den tid». Men det er ingen nedtegnelse som viser til at bullens ekthet ble betvilt i samtiden.
Hadrian IVs etterfølger, pave Alexander III, bekreftet uansett den antatte «gunst» av å gi Irland til Henrik II i 1172, og de irske biskopene ved kirkemøtet i Cashel aksepterte bullen, selv om det ikke ble akseptert ved noe tidspunkt av den irske overkongen eller de samlede provinsielle kongene. Imidlertid underkastet de irske kongene seg til Henrik II i Dublin i november 1171, og senere sa seg enig til traktaten i Windsor. Problemet var at normanniske og irske definisjoner på hva «underkastelse» innebar var svært forskjellige.
I 1317, i løpet av Bruces invasjon, forsøkte noen irske konger, som følge av tiår med engelsk styre, å få bullen omarbeidet eller erstattet, som et grunnlag for et nytt kongedømme for Irland, da med Edward Bruce som deres foretrukne kandidat. De utsendte en innvending til pave Johannes XXII hvor de bad om at Laudabiliter skulle bli tilbakekalt, men dette ble avslått. Denne handlingen synes å indikere at kongene så på Laudabiliter som et lovmessig grunnlag for deres fortsatte problemer på denne tiden.