Økonomisk idehistorie

Retninger og økonomiske «skoler»

I praksis har mange historikere og sosiologer hatt en tendens til å kategorisere økonomifaget i teoretiske «skoler», gjerne med presentasjon av historisk parallelle og dualistiske fagmiljøer. Tradisjonelt framsettes ofte såkalt «klassisk» og «neoklassisk» økonomi representert ved Adam Smith, David Ricardo, Alfred Marshall, John Maynard Keynes, Kenneth Arrow og Milton Friedman, som et (seirende) alternativ til en mer broket linje av «heterodoks» eller ikke-klassisk økonomi representert ved Thorstein Veblen, Gunnar Myrdal og fornyet med John Kenneth Galbraith.
En annen måte å gruppere «skoler» av økonomisk tenking er å skille mellom den «klassiske» og den «historiske skole», sistnevnte representert ved Antonio Serra, Alexander Hamilton, Friedrich List, og Joseph Schumpeter.  Blant representanter for den «østerrikske skolen» var i tillegg til Schumpeter, Ludwig von Mises og Friedrich von Hayek. Dette fagmiljøet vokste fram av den tyske kameralismen, mens det franske fysiokratiet av mange ses på som en forløper for «klassisk» økonomi. I etterkrigstiden har såkalt institusjonell økonomi vært inspirert av både den historiske skole og formalisering av statsvitenskap.  Vitenskapsteoretisk går viktige skiller mellom fokus på hhv induksjon og hypotesebygging, samt på empirisk og teoretisk fokus.
Det er langt fra uproblematisk å kategorisere økonomifaget i teoretiske «skoler». Ofte gis det inntrykk av kategorier og skiller som ikke eksisterer. Det underkjenner også den grunnleggende innsikten at forskning innebærer usikkerhet og foreløpige konklusjoner, og at tenkere kan være enige i visse spørsmål men uenige i andre. Noen «skoler» har teoretiske avgrensninger, mest kjent er kanskje Den historiske skolen. Andre «skoler» betegner et rådende teoretisk paradigme som vokste fram i et geografisk område eller ved et bestemt lærested, slik som Den østerrikske skolen, Stockholmskolen, og Osloskolen innenfor samfunnsøkonomien.

Antikkens debatt om det naturlige

Antikkens Hellas framviser en rik litteratur med betydelig fokus på økonomiske forhold, både praktisk husholdnings- og landbruksøkonomi, og forsøk på å forklare hva som gir vekst. De greske filosofene berørte både arbeidsfordeling, økonomisk spesialisering, penger, handel, verdi, egennytte, formuesforvaltning og offentlig forvaltning.
Platon beskriver i Staten hvordan samfunnet vokser fram med tydelig arbeidsdeling, og spesialisering gir større effektivitet.
 
Både Platon og Xenofon forsto godt betydningen av indivdenes komparative fortrinn i økonomien, som Ricardo to tusen år senere forfektet for mellomnasjonal handel.
Den fremste økonomiske tenkeren vi kjenner fra antikken er Aristoteles, som i motsetning til Platon var skeptisk til statlig eie, og i likhet med de senere skolastikerne mente at privat eiendomsrett skapte overlegen økonomisk effektivitet. Av denne grunn la Aristoteles stor vekt på handel og bytte som noe naturlig, slik også Adam Smith og den klassiske skolen har gjort i nyere tid. Smith var godt kjent med Aristoteles' økonomiske tenking. Aristoteles forsto også meget godt at alle økonomiske goder har avtakende grensenytte.
 
Det mest skjelsettende og innflytelsesrike i Aristoteles' tenking var kanskje synet på pengeøkonomi som unaturlig – det kunne forsvares å bytte varer mot penger for senere å tilegne seg varer, men ren pengejakt, pengeutlåning og rente var både unaturlig og forkastelig. Han berørte også temaet «rettferdig pris», men her var han relativt vag fra et analytisk ståsted.
 
Den katolske kirke beholdt motstanden mot rente og annen «åger» gjennom hele middelalderen og inn i moderne tid. Aristoteles var også tvetydig i sitt sterke forsvar av privat eiendomsrett kombinert med en sterk aversjon mot profittmotiv, og denne tvetydigheten plaget økonomiske tenkere fram 1500-tallet.
Ordet økonomi beholdt betydningen husholdering fra Antikken og fram til slutten av 1700-tallet. En lærebok i "økonomi" hadde gjerne egne kapitler om giftemålsstrategier for godsets døtre og sønner, samt hvordan behandle tjenere. Den rådende filosofiske skolen i middelalderen var skolastikken – som baserte seg på Aristoteles tanker, Bibelen, og Romerretten.
 
Skolastikkens dominans hadde sin bakgrunn i føydalismen, som sikret jordeiernes politiske makt og landbrukets forrang i den økonomiske politikken. Adelens oppgave var å forsyne kongen med naturalia og krigstjenester, og økonomien var redistributiv hvor privat multiplisering av formue eller inntekt utenom kongemaktens redistribusjon hadde ingen plass. Overgangen til kongedømme av Guds nåde ga ytterligere moralsk tyngde til status quo og gjorde det til en kristen plikt å utholde livegenskap og føydalisme.

Fysiokratisk mellomspill

Den såkalte fysiokratiske tenking oppsto omtrent samtidig i akademiske miljøer i to merkantilistiske landbruksstater - Frankrike og Danmark-Norge. Tidens «agromani» og svermeri for det  naturlige rettet mye fokus på naturens unike verdi, og fysiokratiet tok tidstypisk sitt navn fra gresk (physis = natur, ''kratos = styre), selv om tilhengerne i Frankrike kalte seg selv les Economistes. Denne økonomiske tenkingen bygde på opplysningstidens ideer om at samfunnet var styrt av naturlover og lot seg forstå vitenskapelig, og brakte dermed økonomifaget framover selv om fysiokratenes økonomiske kolklusjoner anses som lite valide i dag. Fysiokratene introduserte for første gang økonomiske modeller i økonomisk tenking og analyse, og kan på mange måter anses som et mellomstadium mellom merkantilismen og liberalismen med en kortvarig blomstringstid fra 1750 til 1780. De sentrale skikkelsene var François Quesnay og Mirabeau i Frankrike, og Ludvig Holberg og Otto Didrik Lütken i Danmark-Norge. Fysiokratene tok sterkt til orde mot økonomisk regulering, toll, handelsforbud og andre inngrep, og da Adam Smith oppholdt seg i Paris 1764-66 ble han personlig venn med Quesnay.
I opplysningstiden hersket en viss ytrings- og trykkefrihet som intensiverte debatten om økonomi. En tysk professor ved Lunds universitet – Samuel von Pufendorf – forfattet i 1762 et viktig moralfilosofisk verk, De jure naturae et gentium, som postulerte at mennesket var drevet av profittmotiv og egeninteresse, og at dets sosiale omkvem var styrt av naturlige krefter. Disse lovene kunne «genom förnuftets ljus utletas», og styrte også slikt økonomisk samkvem som produksjon, kjøp og salg. De naturrettslige tankene til Pufendorf og Hugo Grotius inspirerte Ludvig Holberg, som også var godt kjent med Locke's tanker. Holberg var opptatt av rikdommens og fattigdommens vesen, og hadde et pengesyn som minnet om det merkantilistiske. Hans sterke moralske og kritiske orientering førte ham derimot på kollisjonskurs med tidens merkantilistiske makthavere, adel og autoriteter, først og fremst utfra en moralsk fordømmelse av deres laster. Holbergs fokus var landbruket og de moralske dilemamer og dårskaper som oppstod i spenningsfeltet mellom de arbeidende bøndene og den jordeiende adelen. Han delte derimot ikke fysiokratenes politiske liberalisme, men forble en forsvarer av det kongelige enevelde som forsvar mot egeninteressens moralske tvilsomheter. Nordisk økonomisk tenking ble tidlig formet av tiddskriftet Danmarks og Norges Oeconomiske Magazin, utgitt 1757-64 av Erik Pontoppidan, med bidrag fra mange prester – som fysiokraten Otto Didrik Lütken. Tenkerne ved Sorø Akademi og Uppsalas universitet ble mer preget av den tyske kameralismen enn av fysiokratiet, men mottok ganske snart impulser direkte fra tyske liberalister og hadde forlatt merkantilismen ved inngangen til 1800-tallet.
To vanlige misforståelser er at fysiokratene utelukkende virket i Frankrike, og at de kun anså landbruket som verdiskapende. Retningen oppsto som en reaksjon på tidens sterke økonomiske regulering av landbruket i Frankrike, og fysiokratene fokuserte mer på de virkelige og reelle vekstfaktorene i opposisjon mot merkantilistenes fokus på handelsoverskudd og monetære forhold. Det praktiske fokuset de utviklet sentrert rundt jordbruket skyldtes teoretisk analyse snarere enn noe bevisst politisk program eller aversjon mot håndverks- og industrinæringene. Quesnay selv utviklet et mer rendyrket syn på landbruket som den eneste verdiskapende næringen i økonomien, men andre fysiokratiske tenkere var mer nyanserte og raffinerte i sine analyser. Eksempelvis så tenkere i land med betydelig gruvedrift eller fiske at også slike næringer var verdiskapende, basert på grunnrente.
François Quesnays utgangspunkt var at det ble produsert større verdier enn hva som trengtes til å betale produksjonskostnadene, og dette overskuddet kaltes nettoproduktet. Fysiokratenes analyse var at arbeid og kapital bare kunne produsere nok til sin egen avlønning, mens land fra naturens side kunne gi det nettoproduktet som ga overskudd og økonomisk vekst. Næringer som ikke bygde på naturressurser kunne derfor ikke skape verdier utover avlønningen til produksjonsfaktorene, og kaltes sterile. De franske fysiokratene studerte først og fremst Nord-Frankrike, som var økonomisk tilbakeliggende og svært lite industrialisert sammenliknet med for eksempel England, og dette kan bidra til å forklare nedvurderingen av industri og handel. Dessuten fokuserte fysiokratene på reelt, fysisk produksjonsutbytte snarere enn produksjonsverdi. Fordi bare jord i praksis skapte nettoprodukt i deres analyse, summerte samfunnets verdiskaping seg til verdien av jordrenten. Quesnay delte økonomien inn i de tre sektorene bønder, jordeiere, og ikke-landbrukssektoren. I sitt «Tableau Economique» viste han sirkulasjonen av penger og nettoprodukt mellom sektorene i en tabelloversikt som minnet om kryssløpsanalyse, hvor hver av de tre sektorene ble postert i en matrise som både produsenter og konsumenter. Total produksjon tilsvarte total konsum og fordelingen av goder mellom de tre sektorene var preget av at bøndene underkonsummerte og adelen overkonsummerte, mens de 'sterile' klassene per definisjon konsumerte akkurat like mye som de produserte. Fysiokratene forsto i likhet med senere økonomer at prisene var bindeleddet som avgjorde fordelingen mellom sektorene, og de forsøkte også å kvanifisere de økonomiske sektorenes størrelse. Dette kom til å bli første steg i retning mot senere tiders økonometri og nasjonalregnskapsanalyse. Det har vært spekulert i om kretsløptenkingen var inspirert av Quesnays kjennskap til blodomløpet gjennom sin udanning og virke som lege.
Fysiokratenes politiske program hadde brodd mot adel og presteskap, underbygget ved at disse gruppene, i likhet med soldater og handelsmen ikke skapte egne verdier, men kun flyttet eller forbrukte verdiene som var skapt i landbruket. Siden bøndenes arbeid i landbruket var verdiskapende, ble fysiokratene etterhvert svært skeptiske til den hardhendte reguleringen av landbruksmarkedene – og til adelens privilegier. Siden jordeierne eide samfunnets eneste kilde til verdiskaping, ville de øke beskatnignen av adelen gjennom å utelukkende beskatte land. Siden markedet fulgte naturlover mente de at økonomien var naturlig selv-regulerende, og tok klar avstand fra merkantilismens regulerte favorisering av industri og eksport foran landbruk og konsum. I Sverige førte den finlandssvenske presten Anders Chydenius nådeløse angrep på merkantilismens regulering allerede i 1765. Mange opplevde på denne tiden en slags omvendelse til liberalismen gjennom kontakt med fysiokratiske eller naturrettslige tanker – blant dem var tidens ledende nordiske økonomer, svenskene Johan Risingh og  Anders Nordenkrantz, og dansken Josias Ludwig Gosch. 
Fysiokratene tok til orde for en politikk preget av «laissez faire» – politisk avholdenhet fra å styre og regulere. Spesielt angrep de tidens kornlover med toll på, eller forbud mot, eksport av korn. De mente det franske eksportforbudet holdt kornprisene kunstig nede og hemmet utviklingen og profesjonaliseringen av det franske landbruket. Quesnay oppdaget et interessant forhold mellom egen- og fellesinteressen: Enhver arbeider egentlig for andre, men tror han arbeider for seg selv, et sammenfall som vennen Adam Smith beskrev som «den usynlige hånd». Han levde akkurat lenge nok til å se sin student Anne Robert Jacques Turgot bli utnevnt til finansminister i Frankrike i 1774. Selv om fysiokratene overså betydningen av industri, mente de at fri handel kunne effektivisere landbruket og dermed øke velstanden. På denne måten kom de til å få stor politisk og faglig innflytelse på den senere liberalismen. I Sverige mottok Carl Fredrik Scheffer sterk fysiokratisk inspirasjon som ambassadør i Paris, og ble Gustav IIIs økonomiske rådgiver, og var utvilsomt sentral da kornhandelen ble fristilt i 1775 og 1780.
Fysiokratisk økonomi ga i tillegg en vitenskapelig begrunnelse for at adel og presteskap ble ansett som en snylterklasse, og beredte slik grunnen for den franske revolusjon. Derimot delte fysiokratene den merkantilistiske pessimismen med hensyn til økonomisk vekst – den kunne bare drives til et vist punkt gjennom frigjøring av skaperkraften i landbruket, og ville stoppe opp straks dette potensialet ble fullt utnyttet.

Adam Smith

Adam Smith (1723-1790) søkte å besvare spørsmålet om hvorfor noen land var rike mens andre var fattige, og hva som ga økonomisk vekst. Smith studerte et britisk samfunn som var mer industrialisert enn fysiokratenes Frankrike, hvor spesialiseringen og arbeidsdelingen var kommet lengre, og hvor reformasjonen hadde også vunnet større kirkelig aksept for kapitalismen. I motsetning til mange merkantilistiske skribenter var han ikke forretningsmann, men moralfilosof. Et reiseopphold i Frankrike fra 1764 brakte Smith i direkte kontakt med fysiokratene og han møtte Quesnay. Inspirert av sine lærere Francis Hutcheson og David Hume tok hans økonomiske teori utgangspunkt i hva han mente var naturlige tilbøyeligheter i mennesket, blant annet tilbøyeligheten til handel, til å holde avtaler, og tilbøyeligheten til å ville forbedre sin stilling (avansere materielt). Mennesket var rasjonelle, styrt av egeninteresse, og maksimerte nytte - en konklusjon basert på både direkte observasjon og nitide, historiske studier. Når individet maksimerte sin egen nytte utfra profittmotiv, ville summen av individer øke samfunnets nytte. Det var ikke utfra bakerens godhet at England fikk nok brød, men utfra bakerens ønske om maksimal økonomisk vinning gjennom å selge brød. I sum førte industri- og handelsborgernes egeninteresse og investeringsmotiv til en optimal fordeling av kapital - som gjennom sin bruk av produktive arbeidere var den virkelige kilden til rikdom. I motsetning til arbeidere og jordeiere var kapitalistene alene motivert til å akkumulere kapital utover hva som dekket eget konsum, og økonomisk vekst avhang av at inntektsfordelingen favoriserte kapitalistene.
Når Smith kom til at markedet allokerte godene best, skyldtes det hans observasjon av at de fleste virksomhetsområdene i samtiden var preget av en konkurranse som drev produsentene til å produsere mest mulig effektivt. Siden konkurransen hele tiden presset ned prisene og dermed profitten, hvor kortsiktige «markedspriser» på lang sikt ville falle til de tilsvarte produksjonskostnadene og fjernet all profitt – «naturlige priser». Prisreguleringen fulgte av tilbud og etterspørsel. Reell konkurranse ville drive kapitalistene til å søke den mest effektive bruk av arbeidskraft for å produsere med den tilgjengelige kapitalen. Kapitalens evne til å skape økonomisk vekst avhang altså av arbeidskraftens produktivitet, og denne igjen avhang av arbeidskraftens spesialisering. På sin side var spesialiseringen et resultat av markedets demografiske størrelse, og avhengig av mengden akkumulert kapital som kunne betale arbeiderne og de øvrige innsatsfaktorene. Et av hans mest kjente eksempler er knappenålsfabrikken, hvor han viser at produksjonen kan bli svært effektiv når den deles inn i 18 forskjellige, spesialiserte operasjoner. Hver arbeider er ekspert på en liten del av produksjonen, og klarer dermed å utføre denne operasjonen svært effektivt. Selv om Smith konkluderer at denne spesialiseringen bringer samfunnet framover, var han ikke fremmed for at den også i sin ytterste konsekvens omgjorde arbeiderne til «menneskelige maskiner» fratatt både verdighet og individuell utvikling, og Smith hadde et motsetningsfylt forhold til spesialiseringen.
Smiths markedssyn var sammensatt. Begrepet Den usynlige hånd i Nasjonenes velstand nevnes kun én gang om sammenfallet mellom privat og individuell nytte av investeringer i utlandet. Men han beskriver liknende tanker i sin fascinasjon over hvordan bønder, fiskere og håndverkere hver natt brakte den nødvendige mengde matvarer inn til millionbyen London, helt uten at noen myndighet eller makt befalte dem å gjøre det. Han mente markedet var overlegent til å allokere innsatsfaktorer der de kaster mest av seg, noe som fører til høyest mulig produksjon, motvirker knapphet og skaper velstand. Samtidig var moralfilosofen Smith ikke blind for kapitalistenes umoral, misbruk av markedsmakt og regelrette samarbeid for å manipulere prisene. Han observerte at kapitalister naturlig ville søke muligheter for monopol og prissamarbeid. Når han likevel anbefalte disse kreftenes frie spill, var det i vissheten om at markedets resultat i det minste var bedre enn det resultatet som fulgte av merkantilistisk inngrep og styring - ikke minst i samtidens England. I motsetning til Ricardo og dagens neoklassikere, var Smiths maksime om markedets overlegne ressursallokering preget av historiske snarere enn teoretiske betraktninger, og klart avhengig av tid og sted.
Smiths konklusjon at kapital var kilden til nasjonenes vekst og velstand, hadde store politiske implikasjoner. Økonomisk politikk og beskatning skulle skape størst mulig frihet for kapitalistenes kapitalakkumulasjon, forutsatt at den skjedde i markedets reelle konkurranse. Han anså merkantilismens regulering og monopoler som mektige kapitalisters verk, og konkluderte at slike inngrep i markedsmekanismen tjente kapitalisten snarere enn nasjonen. Smiths advarsel mot regulering og styring gjaldt først og fremst hjemmemarkedene, mens han derimot støttet offentlig tilveieskaffelse av varer og tjenester som det ikke var noe markedet for, samt toll i utenrikshandelen for eksempel for å støtte en ny industri i utvikling. Smith selv tok i 1778 arbeid i tollvesenet, hvor han med stor flid bidro til å firedoble tollinntektene etter noen år. Han støttet også den proteksjonistiske Navigasjonsakten.
Smith brukte betegnelsen politisk økonomi på faget, og øvde stor innflytelse i Storbritannia og i Danmark-Norge, og da spesielt i Norge. I motsetning til mange danske godseiere, omfavnet norske handelsmenn Adam Smiths lære svært tidlig. Norske handelshus så tydelig interessen av handelsliberalisering og finansierte en oversettelse av Wealth of Nations allerede i 1779 – hvorpå boken solgte i flere eksemplarer i Norge enn i Danmark. Universitetet i Oslo fikk sitt første profrssorat i «statsoeconomie» allerede i 1814, ett år før en liknende stilling ble opprettet i København. Sistnevnte post ble besatt av Oluf Christian Olufsen, som betgnet Adam Smith som «statsoeconomiens ypperste lærer, paa hvis skuldre alle hans Efterfølgere staae».

Nyklassisk økonomi

Økonomisk teori som er utviklet etter ca. 1870 kalles nyklassisk. Sentrale, tidlige bidragsytere fra slutten av 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet var Leon Walras, Stanley Jevons, Carl Menger, Alfred Marshall og Knut Wicksell. De sentrale elementene i nyklassisk økonomi er marginalbetraktninger, fokusering på aktøradferd, og bruk av matematiske verktøy for å gjøre analysen kvantitativ og øke presisjonen og etterretteligheten.
Blant det store overveiende flertallet av akademikere blir nyklassisk teori ansett for å være overlegent alle alternativer, og det er derfor dominerende i dagens økonomiundervisning.
Likevektsbegrepet er sentralt for disiplin og identifikasjon i nyklassisk økonomi. Likvekt er ikke et statisk begrep, men omfatter også dynamiske situasjoner med usikkerhet, imperfekt konkurranse, begrenset rasjonalitet, heterogene beslutningstakere, osv.

Keynes

Den britiske økonomen John Maynard Keynes er en av de viktigste bidragsyterne til økonomifaget i det 20. århundre. Han virket i Storbritannia i mellomkrigstiden, og var en forkjemper for en aktiv økonomisk politikken, særlig for å dempe utslagene av lavkonjunkturer, og dermed redusere arbeidsledigheten. Keynes mente at lavkonjunktur ofte skyldtes sviktende etterspørsel, særlig fra privat sektor. Hensiktsmessige politiske tiltak må da ta sikte på å øke etterspørselen, enten ved å redusere skattene eller ved å øke offentlige kjøp av varer og tjenester. Begge deler vil stimulere økonomien.
Ifølge et skille innført av Ragnar Frisch deles det inn i makroøkonomi (hvordan hele økonomien fungerer) og mikroøkonomi (studiet av hvor individer, bedrifter og mindre grupper fatter beslutninger). Bedriftsøkonomi regnes gjerne som en egen disiplin, men kan i likhet med andre underdisipliner som for eksempel arbeidsmarkedsøkonomi, næringsøkonomi, finansiell økonomi, og utviklingsøkonomi sees på som anvendt økonomisk teori (mikroøkonomi).