Beatlemania

Beatlemania er en kvasi-psykologisk term, sammensatt av bandnavnet The Beatles og det greske ordet -mania, som egentlig betyr raseri.

Hva skyldtes ekstasen?

Begrepet ble skapt i 1963 for å beskrive feberhysterien som oppsto i kjølvannet av The Beatles' gjennombrudd. I løpet av dette året hadde «The Fab Four», som de også ble kalt, ikke bare klart å erobre Europa, både Amerika og Asia viste seg lydhøre, og det samme hysteriet oppsto overalt.
Beatlemaniaen nådde sitt høydepunkt etter konsertene i USA, Japan og Australia i 1964. The Beatles oppnådde å bli en veritabel verdenssensasjon. Antydninger til slike reaksjonsmønstre var for så vidt iakttatt også rundt rockemusikken på 1950-tallet, men ungdomsfenomenet, Beatlemania, som bredte om seg i et omfang som verden aldri hadde opplevd maken til.
I sær var det unge kvinner som ble satt i ekstase og besvimte etter å ha skreket seg til fullstendig utmattelse. I utgangspunktet var hylingen og den sanseløse atferden, som kjennetegnet beatlemania, noe som utviklet seg under konsertene, hvor kvinnehylene til tider overdøvet forsterkerne, så en nesten ikke kunne høre hva som ble sunget og spilt.
Enkelte medisinere og andre lærde diskuterte hvorvidt det kunne være beatmusikkens eggende rytmer som fremkalte slike ekstatiske tilstander, eller om det rett og slett skyldtes at en gjennom skrik og utmattelse satte seg i en transe som i visse fall kunne føre til besvimelse?
Snart skjedde de samme opptrinnene også annetsteds, i det fansen, som også ble omtalt som Beatlemaniacs, også møtte opp på flyplassene og foran hotellene hvor John, Paul, George og Ringo bodde, foran platestudioet, og utenfor hjemmene deres. Det samme reaksjonsmønsteret ble fremkalt også uten at det ble musisert. Da A Hard Day's Night kom på kino ble det skreket da bandmedlemmene viste seg på lerretet.

Hvem var det som skapte begrepet?

Det hersker en viss usikkerhet med hensyn til hvem som fant på å navngi fenomenet Beatlemania. Den skotske konsertarrangøren Andi Lothian påstår at det var han som først kom på den idé å sette sammen bandnavnet og -mania til Beatlemania i 1963. Den tidligste skriftlige kilden synes å være en artikkel i Daily Mirror 2. november 1963 i forbindelse med den forestående Beatleskonserten i Cheltenham.
Begrepet slo an. Det ble øyeblikkelig tatt opp og kolportert gjennom verdenspressen. Allerede 25. november 1963, da LP-en With The Beatles skulle utgis i Canada, ble albumet påført tittelen Beatlemania! With the Beatles.

Fra indre til ytre stimuli

Beatlemaniaen gikk så smått over da The Beatles bestemte seg for å slutte med turnevirksomheten. Etter konserten i Candlesticks Park i San Francisco 29. august 1966, begynte gruppa isteden å eksperimentere i studio og gjøre ting som ikke lot seg reprodusere i det vanlige sceneformatet og med fire instrument og sangstemmer. De gjorde bruk av orkestre og studiomusikere, la på flere instrumenter selv, doblet sangsporene, søkte nye effekter ved å snu lydbåndet og spille det av baklengs.
Et repertoar som ikke nødvendigvis måtte gjenskapes live innvarslet noe nytt innen populærmusikken, en annen seriøsitet, som krevde en annen måte å lyttet til musikken. De plateutgivelsene som fulgte var rett og slett ikke skapt for å utløse feberhysteri, slik som tilfellet var med den mer rocka beatmusikken. Sangene til filmen Magical Mystery Tour (1966) og ikke minst albumet Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band (1967) appellerte til andre sanseopplevelser.
Sommeren 1967 kom med hippiebevegelsens budskap om fred, kjærlighet og anti-krigsdemonstrasjoner. Istedenfor beatlemania brukte deler av fansen hallusinogener for å sette seg inn i Beatlesmusikken, slik det ble kjent at artistene eksperimenterte med LSD og hadde vært påvirket av slike stoffer da de skapte sine psykedeliske sanger. The Beatles ble ikke mindre betydningsfulle og populære selv om uttrykket ble endret og beatlemaniaen tok slutt.