Vera Brittain

Bakgrunn

Hun ble født i Newcastle-under-Lyme som datter i en velbeslått familie som eide papirfabrikker i Hanley og Cheddleton. Hun hadde en rolig barndom sammen med broren som nærmeste venn. Da hun var 18 måneder gammel, flyttet familien til Macclesfield, og da hun var elleve, til Buxton. Som trettenåring begynte hun på internatskolen St Monica's i Kingswood  i Surrey. Skolen ble ledet av hennes tante. 
Hun tok pause fra sitt studium av engelsk litteratur ved Somerville College i Oxford sommeren 1915, for å delta i første verdenskrig som sykesøster i Voluntary Aid Detachment (VAD). Forloveden Roland Leighton, de to vennene Victor Richardson og Geoffrey Thurlow og hennes egen bror Edward ble alle drept i krigen. Deres brevveksling er dokumentert i boken Letters from a Lost Generation.
Da hun etter krigsslutt vendte tilbake til Oxford, nå for å studere historie, fant hun det vanskelig å tilpasse seg etterkrigsgenerasjonens levevis. Hun traff på denne tiden forfatteren og journalisten Winifred Holtby. De to ble nære venner, et vennskap som holdt til Holtbys død i 1935. Begge bestrebet seg på å komme seg frem i Londons litterære scene.
I 1925 giftet Brittain seg med politologen og filosofen George Catlin (1896-1979). Deres sønn John Brittain-Catlin (1927–1987) skulle senere bli maler og forretningsmann, og skrev i 1987 selvbiografien Family Quartet. Deres datter ble minister og politiker, Shirley Williams (Liberaldemokratene).

Forfatterskap, fredsengasjement

Brittains første roman var The Dark Tide (1923). I 1933 offentliggjorde hun Testament of Youth. I 1940 kom Testament of Friendship viet Winifred Holtbys liv og i 1957 Testament of Experience som fortsatte hennes egen biografi fra årene 1925 til 1950. Brittain skrev sine romaner med tomt hjerte og knyttet i meget av til faktiske hendelser og levende personer. Romanen Honourable Estate (1936) kan dermed også leses som en slags memoarbok.
I 1920-årene talte hun ofte for League of Nations Union, en britisk organisasjon knyttet til Folkeforbundet. I juni 1936 ble hun imidlertid invitert til å tale ved et fredsarrangement i Dorchester der også den anglikanske kleriker Dick Sheppard, George Lansbury, dramatikeren Laurence Housman og pasifisten Donald Soper deltok. Deretter inviterte Sheppard henne til å bli med i den britiske fredsorganisasjon (Peace Pledge Union), noe hun etter grundig overveielse gjorde i januar 1937. Samme år trådte hun også inn i den anglikanske pasifistbevegelse (Anglican Pacifist Fellowship). Hennes nyoppdagede pasifisme ble tydelig under annen verdenskrig, da hun begynte med en serie med Letters to Peacelovers.
Som engasjert pasifist engasjerte hun seg i krigsårene ved arbeide som brannvakt i den sivile forsvarstjeneste og ved at hun reiste rundt i landet og samlet inn penger for Peace Pledge Union matdistribusjonsprogram. 
Ettersom hun gikk ut imot bombingen av tyske byer i sitt hefte Massacre by Bombing (1944), ble hun utsatt for fordømmelser og bakvaskelse. Hennes prinsippfaste innstilling ble i noen grad rehabilitert da det i 1945 ble oppdaget at hennes navn var oppført på den såkalte Sonderfahndungsliste G. B.. På denne listen var oppført hvilke personer tyskerne skulle arrestere uten videre etter en vellykket invasjon.
I november 1966 falt hun på en dårlig opplyst gate i London på vei til et taleengasjement. Hun holdt talen, men fant etterpå ut at hun hadde brukket venstre arm og lillefingeren på høyre hånd. Disse skadene innledet et fysisk forfall som videre gjorde henne stadig mer forvirret og innesluttet.
Brittain kom seg aldri helt etter broren Edwards død. I sitt testamente bad hun om at asken hennes skulle spres over Edwards grav på Asiago-platået (der han falt i kamp i 1916) i Italia.  Den 29. mars 1970 døde hun i Wimbledon i London i en alder av 76 år. Datteren oppfylte morens ønske i september 1970.