François Fénelon

Bakgrunn

Fénelon tilhørte en fornem adelsslekt, og ble som yngre sønn bestemt for den geislige stand.

Prest

Han ble presteviet i 1675, og ble kort deretter forstander for kongregasjonen Nouvelles catholiques i Paris, der unge kvinnelige konvertitter ble oppfostret. Sine erfaringer fra ti års virksomhet der nedla han i avhandlingen De l'éducation des filles (1687), med dyp barnepsykologisk innsikt om oppfostring.
Fénelons oppdrager- og sjelesørgerbegavelse gjorde Jacques Bénigne Bossuet oppmerksom på ham, og på hans anbefaling ble han etter opphevelsen av Nantes-ediktet i1685 oppdraget å lede omvendelsearbeidet blanr hugenottene i vestre Frankrike. Han frabad seg militær støtte til dette, men avviste prinsipielt all toleranse mot protestantene.
Fullt til sin rett kom hans begavelse da han i 1689 ble kalt til lærer for den blivende tronfølger, hertugen av Bourgogne. Med beundringsverdig pedagogisk takt og intuisjon viet Fénelon seg til sin begavede men lidenskapshulle elevs oppdragelse og vant over ham en ubetinget innflytelse  som ledet hans utvikling i heldig retning. For sin elevs regning skrev han sine moraliserende Fables og Dialogues des morts, en i fingerte samtaler mellom berømte menn fremstilt lærebok for fyrster. Begge ble trykket i 1712.
Samme pedagogiske hensikt hadde hans mest berømte verk, Les aventures de Télémaque, halvt roman, halvt politisk satire, der den av folkets vel mottatte, fredselskende fyrsten oppsettes som motsetning til den for sin egen ære levende erobrerfyrsten. Boken følger den unge prins Télémaque rundt omkring i middelhavsområdet på søken etter sin far, Ulysses, konge av Itaka. Verket er en frittstående oppfølger av det gamle greske epos Odysseens fire første sanger, der hvor Homer forlater den unge prins av Itaka for å konsentrere seg om faren Ulysses' ferd blant sirener og kykloper. Gjennom handlingen blir vi vitne til hvordan den unge prins under veilederens faste oppsyn utvikler sin dyd og gjør seg verdig til å være tronarving i sitt hjemlige kongedømme.

Erkebiskop

Til belønning for sin lærervirksomhet ble Fénelon, som i 1693 var blitt meedlem av Det franske akademi, i 1695 utnevnt til erkebiskop av Cambrai. Hans lysende løpebane ved hoffet ble imidlertid avbrutt da han tok for seg den omstridte Madame Guyons sak og i sitt skrift Explications des maximes des aints (1697) utviklet en sterkt mystiskt farget anskuelse. En heftig strid blusset opp, og Jacques Bénigne Bossuet i spissen for de franske prester angrep ham heftig.
Kongen forviste ham fra hoffet, og paven fordømte hans skrift som kjettersk i 1699. Som en lojal katolikk bøyde Fénelon seg for pavens dom, selv om han med all sannsynlighet ikke endret overbevisning. Den kongelige unåde ble drevet til det ytterste da Les aventures de Télémaque uten Fénelons viten ble utgitt i Amsterdam i 1699 (en fullstendig utgave utkom først i 1717) og Ludvig XIV deri anså sin person og sitt styre angrepet.
Fénelon levde deretter fram til sin død i en slags forvisning i Cambrai, men stod i fortsatt forbindelse med hertugen av Bourgogne og utviklet ved siden av et intenst virke i sitt erkebispedømme en omfattende litterær virksomhet. 
I sine skrifter framstår han som hovedrepresentanten for den aristokratiske opposisjonen mot Ludvig XIVs enevelde og krever generalstendenes gjenopplivelse, med mere. Blant annet utarbeidet han i 1711 et forfatningsutkast, Esquisse d'un plan dressé pour le gouvernement d'un royaume. 
Hans utsikter til å spille en politisk rolle falt i grus da hans elev døde i 1712, men hans kritikk av det franske samfunn ble ikke uten betydning.