Teater

Teater, (fra fransk théâtre via gresk theatron, θέατρον, «skueplass» eller theasthai, θεάομαι, «se (på)») eller drama eller skuespill, er en form for scenekunst hvor hensikten er å framstille eller fortelle en historie, ide eller følelser for et publikum. Et teaterstykke kan bestå av monolog (enetale) eller dialog (samtale). Et mangfold av dramatiske virkemidler kan bidra til en teaterforestilling, blant annet stemmebruk, gestikulering, sang, musikk og dans, men ikke nødvendigvis samtidig. Teater kan samvirke med et antall andre visuelle elementer, slikt som scenografi, lyssetting, scenekulisser, kostymer, sminke, lyd, spesialeffekter og rekvisita for å fremme dramaturgien. Hva som framstilles er som regel innøvd og fastlagt ved hjelp av et ferdig skrevet teatermanuskript, men skuespillere kan også improvisere en forestilling uten fastlagt manus. De bruker da sin erfaring og dyktighet som skuespillere.
Selve bygningen eller scenen hvor framføringen av teater skjer eller hvor det holdes en forestilling, kalles også for et teater eller et teaterhus. «Å gå i teateret» henviser til stedet hvor en teaterforstilling blir holdt. Teaterstykket spilles vanligvis på en scene som er en avgrenset plass eller område godt synlig for publikum. Fram til 1500-tallet var en arenalignende scene det vanligste, men senere ble titteskapteateret mest vanlig. I moderne tid kan scenen utformes på ulikt vis og samtidig integrere publikum. Framføring av teater forsøker tradisjonelt å skape en illusjon eller følelse av virkelighet for publikum, selv om man er medvitende at det er på liksom eller et kun spill. Publikum gjør bevisst unntak fra virkelighetsoppfatningen og aksepterer at eksempelvis at skuespillerne snakker høyere enn normalt, at de er sminket, og at sceneriet gjør raske endringer i tid og rom. Det gjelder også den fjerde veggen, det vil si den veggen som mangler i teaterrommets virkelighet og som publikum kan se gjennom.
Moderne vestlig teater er i stor grad avledet og utviklet fra antikkens greske teater som dets tekniske terminologi er lånt fra, klassifisering i sjangrer, og mange av temaene, faste karakterer, og handlingsmønstre og intriger. Teaterforskeren Patrice Pavis definerer det teatralske, teaterspråket, sceneskriving, og teaterets særegenheter som felles uttrykk som skiller teateret fra andre former for utøvende kunst, litteratur og kunst generelt.

Teaterets begynnelse i oldtiden

Menneskehetens historie begynte i Afrika, og de første kjente dramatiske framføringer begynte i nordlige Afrika, samtidig med kulturen langs elven Nilen i oldtidens Egypt, for så mye som 5000 år siden, muligens så tidlig som 3300 f.Kr. De to grunnleggende fundamentene til teateret er ritualer og historiefortelling. Sistnevnte er antagelig enda eldre enn teaterforestillingen. Mens ritualer kan samle et publikum, krever historiefortellingen et publikum. Historiefortellingen fører med seg elementer som karakterframstillinger: framstilling av stemmer, fakter, mimikk og ansiktsuttrykk som reflekterer personlighetene eller figurtypene som portretteres. 
Oldtidens drama, som dansedrama, begynte i kombinasjonen religiøse ritualer og historiefortelling, spredte seg til stammekulturer over hele verden. Sjamanen har blitt identifisert i stammekulturer i minst siden 13 000 f.Kr. Ettersom sjamanens transe fører ham til en annen verden, hadde hans framføring en magisk framtoning. Kostymer, kroppsmaling, hodepynt og særlig masker var en del av sjamanens framtoning. Masken har vært vanlig i nær sagt alle stammekulturer, og har overlevd de ritualer som skapte dem, og er i dag det primære symbolet på teatralsk drama verden over.
De første nedtegnelser av teateraktiviteter i oldtidens Egypt går minst tilbake til rundt 2500 f.Kr., og kanskje også flere hundre år før den tid. Et drama kjent som Abydos, pasjonspill, ble tilsynelatende satt opp hver vår i en båtprosesjon langs Nilen med framføringer ved hvert tempel langs vegen. Spillet fortalte historien om mordet på hveteguden Osiris av hans fiende, dødsguden Set. Scener med jamringer av prestinnene og Osiris' sønderslitte legeme, og tvekamp mellom Horus og Set var ingrediensene i dramaet, framstilt i dialog, dans og seremonier.
Moderne antropologi mener at det egyptiske gjenoppstandelsedramaet, som med tilsvarende tekster i Midtøsten, som en babylonske framføring hvor guden Baal dør, går til en skjærsild og gjenoppstiger igjen, og tilsvarende med et hettittisk drama, er avledet fra rituelle fruktbarhetsfestivaler om våren som feiret vegetasjonens gjenfødsel. Dramaforestillinger kom ikke til fortsette sin blomstring i kulturene i områdene til den fruktbare halvmåne, og det meste synes å ha forsvunnet ved 200-tallet f.Kr. Men dramaet spredte seg fra sine røtter i Midtøsten, både østover og vestover. Både i India og antikkens Hellas (se nedenfor) kom rituelle kultforestillinger i gang på 1000-tallet f.Kr.

Frankrike og opplysningstiden

Fram til 1620-tallet var det ikke Paris som var dramaets sentrum i Frankrike. Mange ambulerende teaterselskaper holdt til i distriktene. I Rouen i Normandie ble det mellom 1610 og 1620 trykket dobbelt så mange teaterstykker som i Paris. Her vokste også fransk teaters store navn, Pierre Corneille, opp. En annen var Alexander Hardy.
Franskmannen Jean Baptiste Poqeulin, bedre kjent som Moliere, reiste på 1600-tallet rundt i Frankrike med sin teatertropp før han slo igjennom i Paris og satte opp egne skuespill basert på tradisjonen fra comedia dell'Artens persongalleri kombinert med forfinet fransk komedie. Senere i livet konsentrerte Molière på å skrive musikalske komedier som var drama avbrutt av sang og dans. Blant hans fremste verker, særlig de satiriske farsene, var Misantropen (1666) som handlet om Alcestes hat mot menneskeheten og som insisterte hele tiden å si sannheten, uansett om den skadet hans venner eller ikke. Det ga ham ikke bare problemer med kjærlighetslivet, men også med lovens lange arm. Moliere, som er betraktet som en komediens store forfattere, gikk langt videre enn bare å underholde. Flere av hans oppsetninger, eksempelvis Don Juan og Tartuffe, balanserte på kanten av de komiske og det biske, og rammet tidens dobbeltmoral at han for en tid ble forvist fra Paris.
Moliere ble et forbilde for det teater som dansk-norske Ludvig Holberg skapte på Grønnegadeteatret i København i 1720-tallet, og hadde generelt stor innflytelse på europeiske scener. Inspirasjonen kan tydelig bli sett hos de italienske komedieskrivere Carlo Gozzi og Carlo Goldoni. I Tyskland bygde Gotthold Ephraim Lessing videre på Molieres teater og førte den inn i opplysningstiden.

Vestens teater mot moderne tid

Teateret tok mange ulike former i Vesten mellom 1500- og 1800-tallet. Den generelle tendensen var bevegelse vekk fra grekernes og renessansens poetisk drama, og mot en mer naturalistisk prosastil i dialogen, særlig etter den industrielle revolusjon.
Gjennom 1800-tallet var de populære teaterformene tilhørende romantikken, melodrama, viktoriansk burlesk, og det som franskmennene kalte la pièce bien faite («the well-made play»), en dramatisk form som Eugène Scribe første bestemte og som Victorien Sardou utviklet, og således åpnet døren til de mange problemdrama innenfor naturalisme og realisme. I tillegg kom Richard Wagners operadrama, musikkdramaet (innbefattet Gilbert og Sullivans lette operaer). En attraktiv underholdende form for lystspill var salongkomediene til Francis Burnand, W. S. Gilbert og Oscar Wilde.

Moderne tid

Mot slutten av 1800-tallet var tiden åpenbart moden for et mer realistisk drama som kunne gjenspeile virkeligheten til middelklassen og dens verdensbilde. Dagligstuedramaet vokste fram især representert ved norske Henrik Ibsen (1828-1906) og svenske August Strindberg (1848-1912) som satte Skandinavia på det dramatiske kartet og kjennetegnet ved en etter tidens oppfattelse av en ytterliggående realisme. Denne virkeligheten kom blant annet til uttrykk gjennom skuespillernes opprettholdelse av «den fjerde vegg», det vil si at skuespillerne framstilte det som om det var et område mot publikum dekket av en tenkt vegg som ville ha eksistert om det hadde vært en virkelig dagligstue. 
På 1900-tallet kom det mange nye teaterformer, en del eksperimentelle, som avløste hverandre i stadig kortere tidsintervall. Århundret begynte med symbolske dramaer til blant annet Strindbergs Ett drömspel og den belgiske dramatikeren Maurice Maeterlincks verker. Realistisk teater ble videreutviklet av Konstantin Stanislavskij og Lee Strasberg. Etter den første verdenskrig var tiden på 1920-tallet moden for det politiske teater fra blant annet fra Vsevolod Meyerhold, Bertolt Brecht og Erwin Piscator; fra USA kom to betydningsfulle retninger: det musikalske drama musikalen med stor appell hos publikum, samt den psykologiske realisme representert ved blant annet Eugene O'Neill og Tennessee Williams. På 1950-tallet blomstret det absurde teater i Europa hvis fremste navn var Samuel Beckett (Mens vi venter på Godot, 1948), Harold Pinter og Eugene Ionesco. 
Mot slutten av århundret ble de trange sjangrene oppløst og en rekke eksperimenter fant sted, og nær slik at enhver ny forestilling oppfant seg selv som sin egen sjanger og definerte sin kontakt med publikum på egne betingelser. Blant disse var de kollektive selskapene bestående av skuespillere og regissører som Joan Littlewoods Theatre Workshop, de postmoderne, eksperimentelle teatrene til Robert Wilson og Robert Lepage, de postkoloniale teatrene til August Wilson eller Tomson Highway, og Augusto Boals De undertryktes teater.

Ikkevestlige teatertradisjoner

Teatertradisjonen er ikke utelukkende en vestlig tradisjon. Også andre deler av verden har hatt en rik tradisjon med dramatiske framføringer for et publikum. Teateret i Asia har et mangfold av rike tradisjoner og former som skiller seg stort fra de vestlige, og fra hverandre. Asiatisk dramatiske former overholder seg generelt til bestemte prinsipper som blant annet rytmisk og melodisk dramaspråk, enstonig sang, dans, sangdialog, stilisering, og er visuelt og sensuelt framfor å framheve det litterære eller intellektuelle.
Den tidligste form for teater i India var sanskrits dansedrama. Det begynte etter utviklingen av det greske teater og romerske teater en gang mellom 100-tallet f.Kr. og 100-tallet e.Kr., og blomstret særlig på i tiden mellom 100- og 900-tallet e.Kr. Det var en periode preget av relativ fred i India og som frambrakte flere hundre teaterstykker. En nyere frambringelse, Kathakali, er det mest populære indiske dansedrama i dag. Tekstene ble sunget av to sangere til akkompagnement av klokker, trommer og cymbaler mens dansere danser og mimer den dramatiske handlingen tatt fra de store indiske epos.
Japanske teaterformer som kabuki, nō, og kyōgen ble utviklet på 1600-tallet e.Kr., men har opprinnelse i tidligere tider. Kabuki er det klassiske japanske dansedramaet og kjent for sin stilisering og detaljerte sminke som skuespillerne benyttet. Nō-dramaet er bygd opp rundt fire faste roller eller rollegrupper som blir kalt shitekata. Kyōgen var en annen form for tradisjonelt teater som utviklet seg ved siden av nō, og ble framført som en form for pauseinnslag mellom aktene.
I Kina kom Xiqu («melodisk teater»), eller mer kjent som kinesisk opera, til i over hundrevis av år å komme i en rekke regionale variasjoner, den best kjente er Pekingopera. Ettersom fortellingene og intrigene i framføringene er godt kjente for det kinesiske publikumet, er fokuset plassert på skuespillernes individuelle dyktighet i synging, tale, framføring og bevegelse, foruten også kampkunst og akrobatikk. Virtuos framføring skjer i en sammenheng av visuell og auditiv begeistring med skinnende og storslåtte kostymer og sminke, dynamiske bevegelser, ekstrem falsettsang, og klirring med klokker, cymbaler og trommer. Pekingoperaen vokste fram på midten av 1800-tallet og utkonkurrerte raskt den inntil da dominerende operaformen kunqu, den eldste fortsatt spilte operaformen i Kina med historie tilbake til 1400-tallet i regionen Wu.
Teater i den islamske verden eksisterte i den såkalte gullalderen i form av dukketeater, skyggespill og marionetter. Det eksisterte også former for pasjonspill kjent som ta'ziya, hvor hendelser fra muslimsk historie ble framstilt. Særlig innenfor sjiaislam ble det framstilt episoder fra Shahid, arabisk for «vitne», men innebærer også martyrdom, med offerdøden til sønnene til Ali. Sekulære spill var kjent som akhraja, nedtegnet i middelalderens adab-litteratur, men var langt sjeldnere enn dukketeater og ta'ziya-teater.