google/wiki40b huggingface dataset:
Tradisjonelt grevskap (England)

Et tradisjonelt grevskap er i England en eldre administrativ enhet. Det er 39 slike grevskap, med noe forskjellig indre struktur og styreform. De kalles også historiske grevskap, og i lovmessig forstand refereres de gjerne til som geografiske grevskap eller old-grevskap. 
De ble brukt som administrative enheter i flere århundrer, og ble dermed også viktige geografiske referanser. Selv om de etter reformen av Englands lokalstyre på slutten av 1800-tallet ikke lenger brukes i offisielle geografiske sammenhenger, er det fortsatt mange som refererer til dem, og flere av postverkets grenser følger de gamle grevskapene. 
Opprettelsen av grevskapene startet i det 12. århundre, og de endelige grensene ble trukket i det 16. århundre. 
I historieskrivning brukes navnene ofte, ettersom de refererer til de geografiske og administrative enhetene som eksisterte i perioden man skriver om. Det samme gjelder for slektsforskning, ettersom det ofte er enklere å følge slektens gang dersom man forholder seg til de gamle enhetene.
Speidersang

Speidersang er navnet på den tradisjonsrike norske speidersangboken.
Sangboken har vært revidert noen ganger, og siste revisjon skjedde i 2007 med Gaute Brækken og Helene Moe Slinning i redaksjonen. Den nye sangboken inneholder tradisjonelle speidersanger fra den gamle, men også mange nye sanger. Speidersang er utgitt av Norges speiderforbund og Norges KFUK-KFUM-speidere.
Techni

Techni AS ble etablert i 1997 og driver forsknings- og utviklingsarbeid basert på bred kunnskap innen fysikk, mekanikk, elektronikk og industridesign. Techni AS ligger på Borre i Horten kommune. Techni tilbyr kontraktsarbeid og konsulenttjenester og har særlig ekspertise innen sensorer, kontrollere og aktuatorer. Dynamiske systemer er altså spesialitet der kunnskap om materialer, mekanikk, elektronikk, industridesign, analyse, kvalitetssikring, prototyper og produksjon kommer til sin rett.
Beeston Castle

Beeston Castle er en slottsruin ved Beeston i Cheshire i England. Slottet står på en 150 meter høy klippe over Cheshiresletten. Det ble reist fra 1225 av Ranulph de Blondeville, 4. jarl av Chester etter at han kom hjem fra korstog. Ruinene eies av English Heritage, som holder dem åpne for publikum.

Forhistorie

Det er funnet spor etter en bosetning fra bronsealderen, datert til omkring 800 f.Kr., og et fort fra jernalderen, omkring 400 f.Kr., på stedet.

Design

Slottet ble lagt på et vanskelig tilgjengelig sted og designet slik at det både skulle være en uinntagelig festning og et tydelig symbol på jarlens makt. Forsvarsanlegget har to hoveddeler. Det ene er en liten indre festning på toppen av klippen, med et stupbratt fall på tre sider og en forsvarsgrav på den fjerde. Det andre er en ytre festning på klippens nedre del, med et massivt porthus og en forsvarsgrav. I middelalderen ble det passende nok omtalt i dokumenter som Castellum de Rupe, «Slottet på klippen».
Ulikt mange middelalderslott har ikke Beeston Castle et massivt tårn eller en befestet bygning som siste forsvarslinje. I stedet brukes de naturlige forsvarsverkene kombinert med kraftige murer, sterke porthus og godt plasserte tårn. Det var antagelig Ranulph selv om designet det; da han døde i 1232 var det ennå ikke ferdig.

Kongelig slott

Selv om det meste av forsvarsverkene var på plass da Ranulph døde, manglet det en bolig for slottsherren. Slik var det også da hans etterfølger John de Scotia, 9. jarl av Huntingdon døde i 1237. Han hadde ikke noen mannlig arving, og jarledømmet Chester tilfalt derfor kronen. Henrik III valgte å kontrollere det selv, i en periode hvor det var krig mellom England og Wales. Det ble ikke gjort noe forsøk på å få i stand en bolig i slottet, og garnisonen holdt antagelig til i trebygninger i den ytre festningen.
I 1254 gav kongen Beeston og andre områder i Cheshire til sin sønn, prins Edward. Prinsen fikk også tittelen jarl av Chester, som siden har vært knyttet til kronen. Da Edward ble kronet som Edvard I i 1272 fullførte han erobringen av Wales, og behovet for Beeston Castle ble mindre. Slottet ble allikevel holdt i god stand og forbedret i hans regjeringstid og gjennom det 14. århundre.
I det 16. århundre anså man at slottet ikke lenger var til nytte for kronen, og det ble gitt til den lokale godseieren sir Hugh Beeston. Forsvarsverkene ble neglisjert, og slottet begynte å forfalle.

Borgerkrigen

Da den engelske borgerkrig brøt ut i 1642 ble mange forfalne slott tatt i bruk som provisoriske festninger. Beeston ble tatt av parlamentarianerne under sir William Brereton den 20. februar 1643. Murene ble reparert, og brønnen ble renset. Samme år steg deler av den kongelige irske hæren i land i Chester. Den 13. desember 1643 snek kaptein Thomas Sandford og åtte soldater seg inn i Beeston nattestid og overtalte parlamentarianerstyrken under kaptein Thomas Steele til å overgi seg, til tross for at de hadde en større styrke og gode murer. Steele ble senere stilt for retten og skutt for dette.
Rojalistene holdt ut en beleiring av slottet fra november 1644 til november 1645, men måtte da overgi seg fordi de ikke hadde mer mat.
Christine B. Meyer

Karriere som forsker

Meyer er utdannet siviløkonom ved Norges handelshøyskole (NHH). Hun ble dr.oecon. ved NHH i 1996 med avhandlingen The Process of Organisational Integration in Mergers and Acquisitions. Meyer var forskningsassistent ved Stiftelsen for Anvendt Forskning (SAF) / Samfunns- og næringslivsforskning AS (SNF) mellom 1989 og 1994, og i 1996 ble hun ansatt som forsker ved samme institusjon. Meyer var også stipendiat ved NHH i perioden 1990 til 1996 før hun fikk stilling som førsteamanuensis på samme sted. Siden 2007 har hun vært professor i strategi og ledelse ved NHH, men har hatt permisjon fra denne stillingen mens hun har hatt politiske verv og lederstillinger i staten. I 2008 publiserte hun sammen med Ellen Altenborg en artikkel i tidsskriftet Journal of International Business Studies som omhandlet hvordan forretningsstrategiene til Telia og Telenor hadde vært avvikende.

Politisk karriere

Fra 2001 til 2003 var Meyer statssekretær i Arbeids- og administrasjonsdepartementet i Kjell Magne Bondeviks andre regjering med Victor D. Norman som statsråd. Hun var byråd for finans, konkurranse og omstilling i Bergen fra november 2007 til april 2009. Deretter var hun byråd for helse og inkludering til januar 2011.
Meyer har også vært aktiv i utformingen av Høyres politiske plattform. Fra 2004 til 2006 var hun medlem i Høyres kvinnepolitiske utvalg. Etter dette ble hun også medlem av Høyres programkomiteen, en stilling hun hadde til 2009. Mellom 2005 og 2009 var hun styremedlem i Statsnett. Fra 2007 til 2011 var Meyer styremedlem i SG Finans.

Karriere som offentlig leder

Fra 2011 til 2015 var hun konkurransedirektør, det vil si øverste leder av Konkurransetilsynet. Hun var første kvinne i denne stillingen. 
Hun ble 12. juni 2015 utnevnt av Kongen i statsråd til administrerende direktør i Statistisk sentralbyrå, og tiltrådte embetet 1. september samme år. Under Meyers ledelse har SSB foreslått å erstatte økonomiske prognosemodeller som SSB selv har utviklet siste tiår. I 2016 satte hun ned et utvalg som i januar 2017 foreslo å redusere forskingsavdelinga i SSB fra rundt 80 ansatte til 25–35 ved å flytte en del av de ansatte til statistikkavdelingen. Finansavisen omtalte prosessen som «Vingeklipper SSB-forskning». Som følge av en konflikt med Finansdepartementet knyttet til omorganiseringen av forskningsavdelingen valgte Meyer å fratre sin stilling 13. november 2017. Hun gikk deretter tilbake til stillingen som professor ved Norges handelshøyskole.

Personlig

Christine B. Meyer er gift med tidligere Høyre-statsråd og professor Victor Norman.
Super-Snurk

Dubbing

Dubbing til norsk ble utført av Nitro Sound AS.
Med døden som annenpilot

Handling

Unge Croft (Peter Firth) kommer rett ut fra college og blir utskrevet til en flyavdeling under sin skolehelt major Gresham (Malcolm McDowell) i Frankrike under den første verdenskrig. «Helten» hans er tilsynelatende kynisk, barsk og modig som de andre, men drikker tett for å døyve den angsten alle føler.
Onalcidion

Utseende

Middelsstore, gråbrune trebukker. Antennene er tynne og betydelig lengre enn kroppen. Pronotum har rundede sider med en spiss, litt bakoverrettet tann noe bak midten. Dekkvingene er jevnbrede, bakerst trukket ut til en spiss.

Levevis

Larvene lever i død ved som de fleste andre trebukker.

Utbredelse

Slekten er utbredt I Mellom- og Sør-Amerika, fra Costa Rica i nord til Bolivia i sør.
Frida – med hjertet i hånden

Handling

Frida på 13 år har i løpet av sommerferien oppdaget en bok av psykoanalytikeren Erich Fromm med tittelen «Om Kjærlighet». Med den som referanse forsøker hun å forbedre kjærlighetslivet til både vennene sine og sin fraskilte mor - med stort sett katastrofale resultater. Frida er veldig opptatt av kjærlighet, og forelsker seg stadig vekk. Kristian, hennes beste venn og nabo følger oppgitt med på hennes drømmer og tanker. Men kjærligheten virker på mystiske måter...

Mottagelse

Filmen ble godt tatt i mot av både publikum og kritikere, og vant en rekke priser, deriblant Amandaprisen for beste norske kinofilm og Filmkritikerprisen til Torun Lian for manuskriptet. Den gikk også helt til topps i den italienske Giffoni-festivalen, hvor Maria Kvalheim dessuten fikk prisen for beste kvinnelige hovedrolle.
Anmelderne i Dagsavisen og Dagbladet gav den terningkast fem, mens VG og Aftenposten gav den fire.
Frida var en av ytterst få norske filmer som ble en publikumsuksess i 1991 og den eneste som klarte å hamle opp med de store utenlandske filmene. Filmen spilte inn over åtte millioner kroner bare i 1991.

TV-versjonen

Frida – med hjertet i hånden ble også redigert om til en TV-serie i fem episoder og sendt på NRK. Serien hadde premiere den 18. oktober 1992 og ble sendt på søndagskveldene. Hele serien finnes nå gratis tilgjengelig gjennom NRKs nett-TV.
Neriidae

Utseende

Middelsstore (7 – 12 mm), slanke og langbeinte fluer, ligner på stankelbeinfluene, som de er beslektet med. De er brune eller svartaktige, av og til med gulaktig fargemønster. Kroppen har mange korte, piggaktige børster. Hodet er lengre enn høyt, flattrykt på oversiden, med runde fasettøyne som ikke møtes i pannen. Tinningene (området bak fasettøynene) er ganske lange. Pannen er ganske bred med tre punktøyne på en liten knøl. Antennene er tre-leddete, ofte ganske lange, og sitter festet høyt oppe på hodet. Ytterst på det tredje leddet sitter det en antennebørste (arista). Kinnbørste (vibrissa) mangler, og munndelene er lite fremtredende.  Brystet (thorax) er langt og smalt, mye lengre og høyere enn bredt. Det er matt på grunn av bestøving og har mange korte, piggaktige børster men ikke fin hårkledning. Vingene er forholdsvis små og smale, uten fargeflekker. Tre lange årer når vingespissen, og det er fire lukkede celler i vingens indre halvdel. Beina er lange og nokså tynne, lårene har vanligvis kraftige pigger på undersiden. For- og baklårene er noe fortykket, midt-lårene er krumme. Bakkroppen er ganske kort, sylindrisk eller kjegleformet, hannens ytre kjønnsorganer er store og krøllet under bakkroppen, pekende framover. Hunnens bakkroppsspiss ender i et eggleggingsrør. 
Larvene er slanke, av vanlig maggot-type.

Levevis

Ganske lite er kjent om biologien til disse fluene men de fleste utvikler seg trolig i saftige, råtnende plantedeler. Larver av arten Odontoloxus longicornis lever på råtnende kaktus og også råtnende stammer av papaya. En australsk art har blitt klekket fra saft som flyter ut fra sår i papaya-planter.
American Jewish Committee

American Jewish Committee er en amerikansk organisasjon med base i New York City og Washington, D.C.. AJC ble grunnlagt i 1906 av en liten gruppe amerikanske jøder for å skape oppmerksomhet rundt jødeforfølgelsene i Russland, og har siden stått i spissen for kampanjer rundt temaer som holocaust-benektelse forholdet mellom kirke og stat og amerikansk avhengighet av utenlandsk olje, først og fremst fra Midtøsten. I dag har organisasjonen lokalavdelinger i 33 amerikanske byer og i 18 land verden over. Rundt 125.000 personer antas å støtte organisasjonen.
Blant AJCs kontorer er Belfer Center for American Pluralism, Blaustin Institute for the Advancement og Human Rights, Contemporary Jewish Life, Domestic Policy and Legal Affairs, Interreligious Affairs, Latin American Affairs, Middle East and International Terrorism, Office of Government and International Affairs, Russian Affairs og Special Projects. Organisasjonen har også bånd til en rekke ulike interessegrupper og prosjekter i en rekke land.
Organisasjonens hensikt er «å sikre velferden og sikkerheten til jøder i USA, Israel og andre deler av verden; å styrke den grunnleggende pluralismen verden rundt som det beste forsvaret mot antisemittisme og andre former for intoleranse; å øke jødisk livskvalitet i USA gjennom å sikre jødisk kontinuitet og styrke båndene mellom amerikanske og israelske jøder».
AJC utgir tidsskriftet Commentary og American Jewish Yearbook.
Organisasjonen kritiseres ofte for å være en del av Israel-lobbyen ved at den blander jøders interesser og rettigheter med staten Israels rettigheter. Organisasjonen støttet også opp om det amerikanske angrepet på Irak, og går også langt i retning av å støtte et mulig angrep på Iran. I Norge har organisasjonen gjort seg bemerket med å besøke Kjell Magne Bondevik, Jan Petersen og Inge Lønning for å protestere mot Gerd-Liv Vallas oppfordring til boikott av Israel.
Antonio Bibalo

Antonio Gino Bibalo (født 18. januar 1922 i Trieste i Italia, død 20. juni 2008 i Larvik) var en italiensk-norsk pianist og komponist innen samtidsmusikken.

Bakgrunn

Antonio Bibalo var utdannet i piano ved konservatoriet i Trieste der han tok diplom i 1946. Han var tysk krigsfange under andre verdenskrig. Han studerte i London (1953) under Elizabeth Lutyens, en av tolvtone-pionerene.

Musiker i Norge

Han flyttet til Norge i 1956, og ble norsk statsborger i 1968. De første årene i Norge livnærte han seg som barpianist. Som komponist skrev han flere soloverker for piano, to pianokonserter, to symfonier, og en rekke verk for kammermusikk (Autunnale, 1968, og The Savage, 1983).
I 1992 fikk han St. Olavs Orden og  Lindemanprisen (1992). Fra Norsk Komponistforening mottok Bibalo flere ganger utmerkelsen «Årets verk» for sine musikkdramatiske verker; første gang for: Pinocchio (1969), dernest for Gengangere (1981), senere for Macbeth (1990) og til sist for Glassmenasjeriet (1996). I 1975 mottok Bibalo Norsk Kulturråds ærespris 1975 for operaen Frøken Julie.
Bibalo har en stor og allsidig produksjon som viser en utviklet sans for dramatisk musikk; en betydelig del av hans verker er skrevet for scenen. Sitt internasjonale gjennombrudd fikk han med operaen The smile at the foot of the ladder (1958/1962), som var basert på Henry Millers roman av samme navn. Uroppførelsen i Hamburg i 1965 ble en suksess. En enda større suksess ble operaen Frøken Julie (1975), som var basert på Strindbergs drama Fröken Julie. For Kieleroperaen skrev Bibalo operaen Gjengangere (1981) med Ibsens skuespill som utgangspunkt. Hans siste opera, Macbeth, bygget på Shakespeares drama og ble urfremført ved Den Norske Opera under ISCM Verdensmusikkdagene i Oslo i september 1990.
Bibalos øvrige produksjon er for en stor del ren instrumentalmusikk. To klaverkonserter og to symfonier kan trekkes frem som eksempler på denne produksjonen: for hans eget instrument, klaveret, finnes flere sonater og en suite. Av kammermusikk kan man fremheve blant annet Autunnale (1968), The Savage (1982/83), 2 blåsekvintetter og en strykekvartett.
Bibalo var bosatt i Larvik, hvor han ble utnevnt til æresborger i 1996.

Verkliste

Bibalos virke som komponist spenner vidt;  fra musikkdramatiske verker, både operaer og ballettforestillinger, til orkester- og kammerverk  samt stykker for klaver og vokal.
Fylkesvei 653

Tidligere trasé

Veitraséen før Eiksundsambandet ble åpnet:
Medier og Ledelse

Ansvarlig redaktør

Magne Lerø er eier og ansvarlig redaktør.
Nebbhval

Beskrivelse

Nebbhvalen er en dyp-dykkende art, som normalt blir 6–9 meter lang og kan veie opp mot 7 500 kg. Hannene kan bli opp mot 25 prosent større enn hunnene. Nebbhvalen har høy melonformet panne og ei karakteristisk flaskehalslignende snute, kalt et nebb eller hvalnebb. Hannens panne er firskåren og mer volumiøs enn hunnens, og den blir nærmest hvit i fargen da dyret når kjønnsmoden alder. Kroppsfargen er fra brun til gulbrun, med lysere flanker og ennå lysere buk. Forskere tror at den spesielle fargen kan skyldes fytoplankton (planteplankton). Hannene utvikler et enkelt par med konisk formede tenner ytterst i underkjeven, men de er sjelden synlige hos levende dyr.

Habitat og utbredelse

Som nebbhvaler flest er dette en hval som trives i dype farvann, der den livnærer seg gjennom å fange blekksprut og fisk på store havdyp. Dykk på opp mot 70 minutters varighet og ned mot 1 450 meters dybde er registrert, men dykk på 80-800 meter regnes som mer vanlige. Det er under forsøk med sonar at man har registrert de dypeste (2 339 m) og lengste (130 min.) dykkene hos nebbhval. Det er kjent at denne hvalen av og til tar seg inn i områder med drivis, selv om den er mer vanlig i åpent hav.
Nebbhvaler ferdes helst i små grupper på 4-10 individer, men grupper på opp mot 25 individer har blitt registrert. Likeledes er det observert at voksne hanner av og til svømmer separert fra hunner og ungdyr når dyra migrerer høst og vår. Hvalen er dessuten nysgjerrig av natur og oppsøker gjerne båter som ligger stille, spesielt dersom fartøyet produserer ukjente lyder, for eksempel fra en skipsgenerator.

Annet

Nebbhvalen tilhører de hvalartene som det tradisjonelt har blitt jaktet mest på i Nord-Atlanteren, spesielt av norske hvalfangere. Dette gjelder særskilt i periodene 1880-1920 og 1938-1973.
Otto von Munthe af Morgenstierne

Bredo Otto Anton von Munthe af Morgenstierne (født 6. mars 1871 i København, død 20. mai 1945 i København) var en dansk adelshistoriker, arkitekturhistoriker, personalhistoriker og fideikommissbesitter.
Hans foreldre var premierløytnant, senere kaptein av flåten, kammerjunker Otto Ludvig Michael von Munthe af Morgenstierne (1831–1899) og baronesse Anna Helene Mariane Løvenskiold (1839–1921). Han ble student fra Metropolitanskolen 1890 og cand. jur. 1898. Han var deretter ansatt i Københavns Magistrats 3. avdeling fra 1899, og ved opprettelsen av Kongeriget Danmarks Hypotekbank 1906 ble han ansatt som assistent, året etter utnevnt til fullmektig og 1909 til ekspedisjonssekretær; 1936 tok han avskjed. Han ble kammerjunker 1901 og ridder av Dannebrog 1931.
Ved morens død i 1921 tiltrådte han besittelsen av Det Munthe-Morgenstierne-Løvenskiold'ske Fideikommis. Han var dessuten formann for Urne-Legatet fra 1919, medlem av representantskapet for Den ophævede civile og adskillige Stænders Enkekasse fra 1926 og kommissær for samme fra 1931.
Munthe af Morgenstierne skrev hovedsakelig om adels- og arkitekturhistoriske emner. Han skrev bl.a. bøker om Nicolai Eigtved (1924) og Odd Fellow Palæet i København (1926). Han skrev også en stamtavle for familien de Cicignon og en biografisk omtale av generalmajor Johan Caspar de Cicignon i Personalhistorisk Tidsskrift i 1921). Han utgav også en oversikt over Woldemar Løvendal og Ulrik Frederik Gyldenløves descendens (1923), og en bok om feltmarskalk Michael Numsen i 1938.
Hans hovedbidrag i genealogien var undersøkelen av den norske adels stilling i forhold til dansk adel (i Personalhistorisk Tidsskrift, bd. 9, I, 1929), hvor han imøtegikk norske personalhistorikeres angrep på Danmarks Adels Aarbog og betonte den norske adels erkjennelse av fellesskapet mellom de to landene.
Han var gift første gang (1910–1916) med Ella Caroline Hinrichsen, datter av entreprenør Hans Christian Frederik (Fritz) Hinrichsen.  Han var deretter gift i andre ekteskap fra 1917 til sin død med Martha Marie Paus (f. 1876 i Christiania), datter av grosserer, fabrikkeier og direktør i Den norske Creditbank Ole Paus (1846–1931) og Birgitte Halvordine Schou (1848–1923, niese til Christian Julius Schou). 
Det finnes et maleri av ham av grev Preben Knuth fra 1937 og en miniatyr av Svend Rønne fra 1920.
Paleo-indianere

Paleo-indianere er en betegnelse på de første menneskelige innvånere; de som ankom og til sist bosatte seg i Amerika. Det skjedde anslagsvis i de siste stadier av kenozoiske istid (sen pleistocen). Bevis antyder de første mennesker, jegere av store dyr, kom til Amerika ved å krysse Beringstredet fra Eurasia og over til Nord-Amerika på en land- og isbro (som kalles Beringlandbrua) som eksisterte for i tidsrommet 45 000-12 000 f.Kr.. Deres nærmeste slektinger lever i nordøstre Asia, men det er uklart om de i sin tur var østasiater eller vestasiater.
Betegnelsen «paleo-indianere», eller «paleoamerikanere», er sammensatte fra forstavelsen paleo- som kommer fra det greske adjektivet παλαιός, palaios, i betydningen «gammel». Betegnelsen paleo-indianere benyttes særskilt for den littiske perioden i den vestlige halvkule og er adskilt fra betegnelsen paleolitikum.
Bayerns senat

Bayerns senat var ved siden av landdagen (underhuset) annetkammeret i Bayerns folkerepresentasjon frem til og med 1999.
Det hadde 60 medlemmer, som måtte være minst 40 år, og ble valgt eller utnevnt av sosiale, religiøse, økonomiske, kommunale og kulturelle organisasjoner i en periode på seks år. Hensikten med senatet var å danne en motvekt til landdagen (det direktevalgte parlamentet). Et bestemt antall seter var reservert for hver av gruppene. En tredjedel av plassene i senatet var på valg hvert annet år. Senatorer kunne ikke samtidig være landdagsmedlemmer.
Senatet deltok i lovgivningen, men hadde i det vesentlige rådgivende og seremonielle oppgaver.
På grunn av manglende makt og oppgaver og enkelte senatorers opptreden mistet senatet mye av respekten i folket. Et folkeinitiativ fra det marginale Økologisk-demokratiske parti med tittelen Schlanker Staat ohne Senat som krevet avskaffelse av senatet, fikk i juni 1997 927 047 underskrifter. I den følgende folkeavstemningen deltok 39,9 % av de stemmeberettigede, og 62,2 % stemte for avskaffelse av senatet. For CSUs motforslag om en endret sammensetning av senatet stemte 23,6 %. 1. januar 2000 trådte loven om avskaffelse av senatet i kraft.
Grits

Grits (engelsk for gryn) er en amerikansk matrett av indiansk opphav. Det er en form for maisgrynsgrøt som idag vanligvis spises ved en tyngre frokost med stekt bacon, egg og ristet brød. Iblant anvendes creekindianernes ord sofkee som betegnelse.
Grits kokes med vann og eventuelt salt eller sukker. Normalt kokes de i 15–20 minutter og krever omrøring for å unngå klumper. Det serveres vanligvis med revet ost, smør eller sterk saus og spises til pølse, egg og bacon. Det kan også serveres med godt stekt fisk.
Grits kan stekes til en fast blokk som skjæres i biter og så friteres i fett som vegetabilsk olje, margarin, smør eller baconfett.
Charleston-style grits er grits som kokes i melk i stedet for vann, hvilket gir en kremigere konsistens.

Opphav

Grits har sitt opphav i indianernes beredning og tilagning av mais. Maiskornene ble malt og silt og de grovere grynene ble spart til grits.
Tre firedeler av den grits som selges i USA selges i de amerikanske sydstatene som derfor også kalles gritsbeltet. Det er den amerikanske delstaten Georgias offisielle matrett, hvilket den ble utpekt til i 2002.
Vektstang

En vektstang er et legeme formet som en stang. Den kan dreie om en akse eller et fast punkt og blir påvirket av krefter i motsatte retninger. Størrelsen av de enkelte dreiekreftene kalles dreiemomenter.

Bruk

Vektstangen utnyttes både i mekaniske maskiner og i enkle innretninger i hverdagen, for eksempel spett til å løfte og vippe tunge ting, håndtak på dører, i redskaper som nøkler, tenger, klyper, sakser, dumphusker og trillebårer. Brønnvipper er vektstanganordninger for å løfte tunge bøtter opp fra brønner og vann.
Svømming under Europalekene 2015

Svømming under Europalekene 2015 i Baku.