Enteogen

Ordet enteogen er en moderne term avledet fra to gammelgreske ord, ἔνθεος (enteos) og γενέσθαι (genestai). Enteos betyr «indre gud (teos)», i litt friere oversetting «inspirert». Grekerne brukte ordet når de hyllet diktere og andre kunstnere. Genestai betyr «å forårsake eksistens» eller å bli. Så et enteogen er «det som forårsaker at Gud (eller guddommelig inspirasjon) er inne i et individ».
I sin snevreste betydning refererer termen til en psykoaktiv substans (som oftest naturlige stoffer som f.eks. planter, sopp, frø, og lignende, med hallusinogene virkninger) som foranlediger opplysende åndelige eller mystiske opplevelser innenfor parametrene av en kult, i den opprinnelige, ikke-nedsettende betydning kultus. I bredere forstand refererer ordet «enteogen» til kunstige såvel som naturlige substanser som framkaller transer liknende dem som er dokumentert for rituelt inntak av tradisjonelle sjamanske rusmidler, selv om de brukes i en sekulær sammenheng.

Bruk av enteogener

Naturlig forekommende enteogener slik som Datura ble for det meste oppdaget og tatt i bruk av eldre kulturer som et ledd i deres åndelige og religiøse liv, som planter og midler som ble respektert, eller i enkelte tilfeller høyaktet. I motsetning til dette har vi kunstige og moderne enteogener, slik som ecstasy, som aldri har hatt en tradisjonell eller religiøs bruk.
I vår tid anvendes enteogener etter tre ulike prinsipper: som del av de etablerte tradisjoner og religioner, sekulært for åndelig utvikling, og sekulært på en måte som er lik rekreasjonell stoffbruk. En mindre utbredt anvendelse av enteogener til medisinsk og terapeutisk bruk blir ikke så ofte utprøvd på grunn av juridiske og kulturelle innvendinger, men eksempler finnes f. eks. i Stanislav Grofs LSD psykoterapi, bruk av MDMAs empatogene og entaktogene egenskaper i psykoterapeutiske relasjoner, og også fra Norge har LSD vært brukt i individuell psykoterapeutisk sammenheng.

Enteogenbrukende kulturer

Bruken av enteogener i menneskelige kulturer har vært svært utbredt gjennom hele historien. Antallet enteogenbrukende kulturer er derfor svært høyt. Her diskuteres noen av de tilfellene som er bedre kjent i vestlige vitenskapelige kretser.

Afrika

Den mest velkjente enteogenbrukende kulturen i Afrika er bwitireligionen, som benytter et preparat av rotbarken fra ibogabusken (Tabernanthe iboga). Et berømt enteogen fra det gamle Egypt er den blå lotus (Nymphaea caerulea). Det finnes beviser for bruken av enteogene sopper i Elfenbenskysten (Samorini 1995). Tallrike andre eksempler på bruken av planter i sjamanske ritualer i Afrika gjenstår fremdeles å bli undersøkt av vestlige forskere.

Amerika

Enteogener har spilt en avgjørende rolle i de åndelige skikkene hos de fleste amerikanske kulturer i årtusener. Det første amerikanske enteogen som ble gjenstand for vitenskapelig analyse var peyotekaktusen (Lophophora williamsii). Den er en del av skikkene til mange kulturer i det som nå er Mexico. Bruken av den spredte seg over hele Nord-Amerika i det 19. århundre og erstattet det toksiske enteogenet Sophora secundiflora (meskalbønne). Andre velkjente enteogener brukt av mexicanske kulturer inkluderer fleinsopper (kjent av aztekerne under nahuatlnavnet teonanacatl), frøene fra flere sorter av slyngplanten morning glory og Salvia divinorum. Innfødte folkegrupper i Sør-Amerika tar i bruk et bredt spekter av enteogener. Av de bedre kjente eksemplene er ayahuasca (Banisteriopsis caapi pluss tilleggsstoffer), borrachero (Brugmansia spp), San Pedrokaktusen (Trichocereus spp) og forskjellige tryptamininneholdende snuspreparater, for eksempel Epená (Virola spp), Vilca og Yopo (Anadananthera spp). Den velkjente tobakksplanten tjener også som et enteogen i Sør-Amerika når den anvendes ubearbeidet i store doser og i sjamanske sammenhenger.
Dessuten finnes det moderne religioner, som Rastafari-bevegelsen og Church of the Universe.

Asia

De innfødte folkene i Sibir (der ordet sjaman har sin opprinnelse) har brukt rød fluesopp (Amanita muscaria) som et enteogen. 
Det gamle rusmiddelet Soma som så ofte omtales i Veda-samlingene må karakteriseres som et enteogen.  I sin bok fra 1967 argumenterer Wasson for at Soma var rød fluesopp. Den aktive ingrediensen i Soma hevdes av andre  å ha vært efedrin, et alkaloid med enteogene egenskaper produsert fra Ephedra pachycladasom da identifiseres som somaplanten. 
Mange mener også at soma var en variant av cannabis. Religiøs bruk av cannabis har røtter tilbake til zoroastrisk religion. Planten brukes idag som enteogen innen mange religiøse ordener i Sør-Asia og  vestover til Arabia. Dette gjelder både blant hinduiske sadhuer, blant muslimske sufier og innenfor andre religiøse tradisjoner.
Også datura, opium og alkohol brukes i asiatisk religion som enteogener, spesielt innen tantriske tradisjoner.

Europa

Bruken av enteogener i Europa ble nærmest utryddet med framveksten av post-romersk kristendom og især under de store hekseprosessene i tidlig moderne tid. Europeiske hekser brukte ulike enteogener, inkludert belladonnaurt (Atropa belladonna), alrune (Mandragora officinarum) og bulmeurt (Hyoscyamus niger). Disse plantene ble brukt til blant annet framstillingen av «flygesalver». I kristne samfunn trodde man gjerne at hekser kunne fly gjennom lufta på sopelimer etter at disse var påført et lag med salve som så igjen ble påført huden. Som en konsekvens måtte enhver tilknytning til disse plantene ha vært ekstremt farlig da det kunne føre til at en ble henrettet som utøver av heksekunster. Inntrengningen av romersk kristendom brakte også med seg slutten på den totusen-årige tradisjonen til de eleusinske mysterier, innvielsesseremonien til Demeter og Persefones kult som involverte bruken av en mulig enteogen substans omtalt som Kykeon. På liknende vis foreligger det bevis for at lystgass eller etylen delvis kan ha spilt en rolle i de visjonene som er kjent hos det tilsvarende langlivede oraklet i Delfi.
I den kristne tidsalder har nattverden spilt en symbolsk rolle i religiøs tradisjon som tidvis har tiltrukket seg merkelappen «enteogen» eller «placebo enteogen», selv om den ikke passer med den originale definisjonen som omhandler bruken av visjonsframbringende substanser.

Midtøsten

Den enteogene bruken av stoffer, særlig hasjisj av tidlige sufier er godt dokumentert. Bruken av det av den sjiamuslimske ismailittersekten assassinerne til å dope og verve nye medlemmer ble ofte gjenfortalt under korstogene. Imidlertid er det mer sannsynlig at stoffet assassinerne benyttet seg av var vin, opium, bulmeurt eller en kombinasjon av disse. Uansett så ble dette stoffet brukt til neddoping mer enn en enteogenisk anvendelse. Det har blitt foreslått at ritualet med bruk av små doser syrisk vinrot (Peganum harmala) er en levning av dens bruk i tidligere tider i høye doser som et enteogen. John Marco Allegro har hevdet i sin bok The Sacred Mushroom and the Cross at tidlige jødiske og kristne sekter og kulter baserte seg på bruk av Amanita muscaria, selv om denne hypotesen ikke har oppnådd utbredt oppmerksomhet.

Oseania

Man antar vanligvis ikke at aboriginene gjorde bruk av enteogener, selv om sterke barrierer av hemmelighold omslutter aboriginsk sjamanisme, noe som trolig har begrenset hvor mye som har nådd utenforstående. Man kjenner til at innfødte på Papua Ny-Guinea anvender flere arter av enteogene sopper (fleinsopper Psilocybe spp, Boletus manicus)). Det har blitt foreslått at maoriene på New Zealand brukte Māori Kava (Macropiper excelsum) som et enteogen (Bock 2000).

«Enteogen» i klassisk mytologi og kultus

Selv om enteogener er tabu i kristne og islamske samfunn, er deres allestedsnærværelse og framtredende stilling i andre kulturers åndelige skikker uomgjengelig. Enteogenet, «ånden behøver for eksempel ikke være kjemisk, slik tilfellet er med eføyen og oliventreet: men like fullt ble guden opplevd å befinne seg inni dem. Å være besatt av den trengte heller ikke oppfattes som noe skadelig, som nedsløvet, hallusinerende eller fylt av vrangforestillinger; isteden kunne man kanskje se det som en invitasjon til bekjentskap eller et annet gode gudens ånd hadde å tilby.» (Ruck og Staples)

Fra fluesopp til vindruer

Ifølge Ruck, Eyan, og Staples var det kjennskapen til den viltvoksende fluesoppen (Rød fluesopp) som var det velkjente sjamanske enteogenet som indoeuropeerne hadde med seg. Den kunne ikke dyrkes, så den måtte bli funnet, noe som passet godt for en nomadisk livsstil. Da de nådde den kaukasiske verden og Egeerhavet, møtte indoeuropeerne på vinen, Dionysos sitt enteogen som han hadde hatt med seg fra sitt fødested i det mytiske Nysa da han returnerte for å hevde sin olympiske fødselsrett. De indoeuropeiske proto-grekerne «gjenkjente det som Zevs’ enteogen, og deres egne sjamanske skikker, Amanitaen og den ‘pressede juicen’ av Soma – men nå bedre siden den ikke lenger var uforutsigelig og vill, slik den ble funnet hos hyperboreerne: som det høvet seg deres egen innpasning i den agrare levemåte var enteogenet nå en vekst som kunne dyrkes» (Ruck og Staples).

Ambrosia

Robert Graves hevder i sitt forord til The Greek Myths at de forskjellige pre-hellenistiske stammers ambrosia var Amanita og muligens soppen den psilocybininneholdende Panaeolussoppen. Amanita var guddommelig fôr ifølge Ruck og Staples, ikke noe man kunne nyte av eller bekymringsløst smake av, noe som ikke skulle vanhelliges. Det var mat for gudene, deres ambrosia, og det var et bindeledd mellom de to verdener. Det blir sagt at Tantalos sin forbrytelse var at han inviterte vanlige dødelige til å ta del av hans ambrosia.

Sumerisk mytologi

Enteogenet bringer ganske visst gudliknende krefter i mange tradisjonelle fortellinger, deriblant udødelighet. At Gilgamesj mislyktes i sitt forehavende om å bringe tilbake fra undet havet planten som ga udødelighet, lærer oss at den lykksalige tilstand ikke kan erverves ved tvang eller list: da Gilgamesj lå på bredden, utmattet etter sin heltemodige innsats, kom slangen og åt planten.

Enteogener i litteraturen

Inntak av den imaginære soppen anochi, enteogenet som skapelsen av kristendommen baserer seg på, er utgangspunktet i Philip K. Dicks siste (science fiction-) roman «The Transmigration of Timothy Archer».
Aldous Huxleys siste roman, Island fra (1962) beskriver en fiktiv enteogen sopp — omtalt som «moksha-medisin» — brukt av folket i Pala i overgangsriter, slik som overgang fra barn til voksen og ved livets slutt.
I boka «The Sacred Mushroom and the Cross: A Study of the Nature and Origins of Christianity within the Fertility Cults of the Ancient Near East» fører John M. Allegro et etymologisk argument for at kristendommen utviklet seg fra bruken av av en psykedelisk sopp, Kristi sanne legeme, og at dette siden ble glemt av dens etterfølgere.