Irwin Allen

Tidlig liv

Irwin Allen ble født i New York City 12. juni 1916. Han studerte journalistikk og reklame ved Columbia University etter "City College of New York"  i et år. Han måtte forlate college på grunn av finansielle problemer under Den store depresjonen. Han flyttet til Hollywood i1938 hvor han var redaktør for Key Magazine etterfulgt av en elleve års periode hvor han produserte sitt eget program ved radiostasjonen KLAC. Suksessen med radio-show førte ham til et tilbud om egen spalte Hollywood Merry-Go-Round, som ble distribuert til 73 aviser. Spalten inneholdt ofte mye rykter om kjendiser. Han produserte sitt første TV-program, kalt Hollywood Merry-Go-Round med programleder Steve Allen før han gikk over til film.

Tidlige filmer

Allen ble opptatt med produksjon av filmer i en tid da talentbyråer overtok mye av arbeidet som et studio utførte. Han tilbød "pakker" som omfattet regi, skuespillere og manuskript, og solgte dette til filmselskapene. Etter å ha produsert Where Danger Lives (1950) og Double Dynamite (1951) for RKO, hadde Allen sin første debut med dokumentaren "The Sea Around Us" (1953).
The Sea Around Us var basert på Rachel Carsons bestseller med samme navn. Den ble satt sammen av klipp fra andre filmer og vant Oscar i klassen Feature i 1952.Forfatterinen, Carson var så skuffet av Allens versjon av boken at hun aldri mer solgte filmrettigheter av sine arbeider. Filmen omfattet grufulle scener fra hvalfangst og publikumsreaksjoner.
Allen gikk nå over til å lave filmer i 3D-format med filmen Dangerous Mission (1954) før han laget halvi-dokumenter om menneskehetens utvikling  "The Animal World" (1956). Igjen benyttet han seg av mye klipp, men også en ni minutters sekvens med animasjon av dinosaurer, laget av Ray Harryhausen. Før filmen hadde premiere tonet han ned de grufulle scenene, både i filmen og i animasjonen.
Hans neste film, The Story of Mankind (1957), var en meget løs tilnærming til Hendrik Willem van Loons bok med samme navn. Den viser mange velkjente skuespillere, noen som nærmer seg slutten på sin karriere, og tildels avdankede, inklusiv Marx Brothers, Ronald Colman,'Hedy Lamarr, Vincent Price og Dennis Hopper. Skuespillerne fikk 2 500 dollar hver for en dag med opptak med Allen som stolte på klipp for resten av filmen.

Manusforfatter

Allen skrev deler av manuskriptet og produserte The Big Circus (1959) før sine neste tre filmer: The Lost World (1960), Voyage to the Bottom of the Sea (1961), og Five Weeks in a Balloon (1962). The Lost World var den første av mange filmer og TV-show som Allen laget for 20th Century Fox. Willis O'Brien som arbeidet med, og var en pioner på spesielle effektene til de originale filmene Lost World (1925) og King Kong (1933)  ble skuffet da Allen foretrakk, for å spare tid,  å bruke levende alligatorer og firfisleler, fremfor animasjoner for filmens dinosaurer og firfisler. Voyage to the 
Bottom of the Sea var vitenskapelig tvilsom. Jules Verne-lignende eventyr for å redde verden fra et brennende van Allen-belte.
Det var grunnlaget for hans senere fjernsynsserier med samme navn. Familiefilmen Five Weeks in a Balloon var en løselig tilnærming til Vernes novelle.

Første halvdel av 60-tallet

På 1960-tallet konsentrerte Allen seg om fjernsyn, produserte flere science fiction serier som overlappet hverandre. De hadde spesialeffekter av L. B. Abbott, som vant tre Emmypriser for sitt arbeid. Allen brukte mange av de samme folkene i sine TV-show som han brukte i sine filmer, inklusiv komponisten John Williams, så vel som kostymedesigner og assistent, Paul Zastupnevich.
I filmen Voyage to the Bottom of the Sea (1964–68) kunne både Allen og 20th Century Fox høste seg reputasjon som produsenter av fjernsyn. Den finansielle mulighet som lå i seriene var så enorme, så når man kunne bruke de samme effekter både i filmen og fjernsynet, var det store besparelser å hente; kostnaden til produksjon av Seaview (undervannsbåt) alene overskred budsjettet for et typisk pilotprosjekt i det området. Seriene hadde også fordel av Allens nå notoriske bruk av filmklipp, spesielt fra The Enemy Below og  Allens The Lost World.
Allens opprinnelige planer var at Lost in Space (1965–68) skulle bli en familieforestilling, en science-fiction utgave av The Swiss Family Robinson. Den ble snart utviklet til en barnefilm med episoder som konsentrerte om den unge Will Robinson, roboten og spesielt den komiske galningen Dr. Smith. Forestillingen populariserte flere science-fiction elementer som senere har blitt vanlige, slik som en komisk robot (f. eks Silent Running, Star Wars) eller android (Logan's Run, Star Trek: The Next Generation), barnehelten (Voyagers!, Wesley Crusher), og den elskelige fremmede (Albert i Alien Nation, Vir i Babylon 5).

Senere arbeider

På 1970-tallet produserte Allen de mest vellykkede filmene i sin karriere: The Poseidon Adventure (1972) og The Towering Inferno (1974), han hadde selv regien for begge. De ble betraktet kunstnerisk som filmer av P. T. Barnum og Cecil B. DeMille og ble like populære som hans andre katastrofefilmer.
The Poseidon Adventure var basert på Paul Gallicos  novelle med samme navn. Da han ikke fant noe studio som helt ville ta oppgaven, reiste Allen halve budsjettet på fem millioner dollar, og 20th Century-Fox skjøt inn resten; filmen innkasserte over 100 millioner dollar i billettinntekter. L. B. Abbott og A. D. Flowers vant en Oscar for filmens optiske og fysiske effekter.
Allen hadde håpet å følge opp suksessen av The Poseidon Adventure med en film basert på  novellen The Tower, men filmrettighetene var allerede tatt av Warner Bros. Han så etter et alternativ og fant en liknende historie i The Glass Inferno. Heller enn å lage konkurrerende filmer, ble 20th Century-Fox og Warner Bros enige om en samproduksjon The Towering Inferno med manuskript basert på begge noveller og et 14 millioner dollars budsjett. Tross filmens lengde på nesten tre timer ble filmen en "hit" og fikk tre Oscar.
Etter The Towering Inferno, forlot Allen 20th Century Fox på grunn endringer i selskapets ledelse og kansellerte de gjenværende tre katastrofefilmer han hadde planlagt.  Han ble tilbudt å arbeide for Warner Bros. av Jon Calley, som hadde bygget en kontorbygning for Allen, og han ble der i resten av sin karriere. Han produserte flere TV-skrekkfilmer: Flood! (1976), Fire! (1977), Hanging by a Thread (1979), The Night the Bridge Fell Down (1979), og Cave-In! (1979). For lerretet produserte og regisserte han  The Swarm (1978) så vel som Beyond the Poseidon Adventure (1979) og også When Time Ran Out (1980). Tross denne suksessen, satte nye filmprodusenter som George Lucas ham ut av spill. Suksessen med Star Wars undret ham: Hvordan kunne en film med tilsynelatende ingen stjerner eller kjærlighetshistorie fengsle publikum slik.

Tilbake til TV

Sent på 1970-tallet og frem til midten av 80-tallet returnerte Allen sporadisk til TV med miniserier, som The Return of Captain Nemo/The Amazing Captain Nemo (1978) og en versjon av Alice in Wonderland (1985) uten kjente stjerner. Han hadde planlagt liknende for en musical av Pinocchio, men sviktende helse gjorde at han måtte pensjonere seg i 1986. Allen ble tildelt Golden Raspberry Award i 1985.
Allen døde av hjerteinfarkt 2. november 1991.