Samuel Rawson Gardiner

Den puritanske revolusjon

Gardiner tilhørte en slekt som regnet sine aner tilbake til Oliver Cromwells sønn Henry, og slekten hadde nok en betydning for hans valg av historisk emne. Han er blitt vurdert som 1800-tallets fremste historiker på den puritanske revolusjon. Allerede på 1850-tallet begynte Gardiner på sitt livsverk, et meget omfattende framstilling av Englands politiske historie for perioden 1603–1660.
Englands politiske historie på 1600-tallet består av verkene History of England from the Accession of James I to the Outbreak of the Civil War, 1603-1642 (10 bind. 1883-4); History of the Great Civil War, 1642-1649 (5 bind. 1893); og History of the Commonwealth and Protectorate, 1649-1660 (4 bind. 1903). Ved sin død hadde Gardiner ikke rukket å fullføre planen, men framstillingen stoppet med året 1656. Det ble likevel fullført av har lærling Charles Harding Firth som The Last Years of the Protectorate (1909) i to bind. 
Gardiners behandling av emnet er inngående og filosofisk, og dekker den politiske og konstitusjonelle historie, endringer i religion, tanker og stemninger, deres årsaker og tendenser. Av hans originaltekster, mange eksisterer kun i manuskript, og hans forskning i offentlige og private samlinger av manuskripter i Storbritannia, og i arkiver i Simancas i Spania, Venezia og Roma i Italia, Brussel i Belgia og Paris i Frankrike, var utrettelige og produktive. Hans forskning er preget av en minutiøs og omfattende kildegranskning.
Gardiners forskning om begge de første Stuartene og Cromwells tid er grunnleggende for moderne vitenskapelig oppfatning for denne perioden i Englands historie. Hans metode for framstillingen er blitt karakterisert som «frivillig upersonlig» og kan til dels virke kjølig, men lykkes fortreffelig å utrede saksforholdene og framheve de vesentlige idestrømningene. Gjennom hele sitt lange og detaljerte verk gir han en framtredende plass til alt som illustrerer menneskelig framgang i moralske og religiøse, foruten også politiske begrepsoppfatninger, og særlig til framveksten og utviklingen av tanken om religiøs toleranse, hvor han fant mye av sitt kildemateriale i obskure pamfletter som ga streif av opplysning om den offentlige mening. Hans nedtegnelse av forholdene mellom England og andre stater viser en gjennomgående innsyn om den samtidige europeiske historie, og er særlig verdifull av forskning i manuskriptkilder som gjorde det mulig for første gang å sy sammen intrikate stykker av diplomatiet. I detaljene kan han tidvis overdrive betydning av en del autoriteter som han var den første til bringe fram i lyset, og å se en generell tendens i hva som var kun uttrykket til en enkelts eksentrisitet, og å støtte seg tidvis i for stor grad på ambassadørers rapporter. Hans stil er klar, enkel og uten de store vendinger da han appellerte til intellektet framfor følelsene, og er sjelden malende, men i beskrivelsene av noen scener, som eksempelvis henrettelsen av Karl I av England, kun han skrive med både patos og verdighet.
Hans store historieverk er hva som har ført hans navn videre, men han skrev også andre bøker, hovedsakelig om samme periode: What Gunpowder Plot was (1897), Cromwell's Place In History (samme år) og den langt mer personlig og livligere enn hans øvrige arbeid, biografien Oliver Cromwell (1899; nytt opplag 1901). Dessuten utga han flere publikasjoner og samlet de fremste kildene til den engelske forfatningshistorie i Constitulional Documents of The Puritan Revolution 1628-1660 (1889; nytt opplag i 1899). I forbindelse med hans undervisning utga Gardiner blant annet oversiktarbeidet The Thirty Years' War (i serien Epochs of modern history, 1874), håndboken A Student's History of England (3 bind, 1890-92) og den historiske innledningen i den av ham og James Bass Mullinger av den felles utgitte kildeoversikten Introduction to The Study of English History (1881; 3. opplag 1894).
Hans posisjon som historiker ble formelt anerkjent i 1882 da han ble gitt en sivil pensjon på 150 pund i året «i anerkjennelse av hans verdifulle bidrag til Englands historie». Han var æres D.C.L. av Oxford, LL.D. av Edinburgh, og Ph.D. av Göttingen, og hedersstudent av Christ Church, Oxford; og i 1894 gikk han av som regius professor av moderne historie ved Oxford.