Jørleif Uthaug

Livsløp

Jørleif Uthaug var født på Brekstad i Ørland som sønn av Daniel Meyer Uthaug (1886–1977) og Anne Johanne Grande (1890–1962). Faren drev bakeri på Brekstad. Familien flyttet i 1915 til Trondheim, hvor Jørleif vokste opp som den andre av fire søsken. I Trondheim arbeidet faren først i et firma som solgte melkemaskiner. Familien bodde i Credoveita i sentrum fra 1915 til 1925 og i Holtermannsveien 35 på Tempe fra 1925; her etablerte faren egen forretning.
Oppveksten var preget av hans interesse for tegning, uvilje mot teoretiske skolefag, interesse for styrkeløft og annen idrett og viserguttjobb i familiens butikk. Et lite forsøk som førstereisgutt på båt foregikk i innenlandstrafikk. Han var elev i Tegneklassen på Trondhjem fagskole 1927–29. I perioden 1932–35 var han elev på professor Harald Krohg Stabells private tegneskole i Mathesongården i Trondheim, hvor han studerte akt; og han fortsatte deretter ett år på reklameskole. Hans første bestillingsverk som kunstner var en scene malt på kjellermuren i Fønix hotell, Munkegata: en kroscene fra middelalderen, med riddere, væpnere og damer.
I 1936 flyttet han til Oslo og fikk arbeid i reklamebyrå: først hos Krognæs, siden i Paul Lorck Eidems byrå. Han studerte ved Statens Håndverks- og Kunstindustriskole og ved «det illegale kunstakademi» under Per Krohg og Axel Revold 1941–43. Under krigen rømte han, sammen med andre tegnere og kunstnere til Lom, hvor han arbeidet som dreng på gården Garmo, og i fritiden hadde omgang med unge kunstnere som Kjell Aukrust og Øivind Sørensen. Etter krigen studerte han i malerklassen ved Statens kunstakademi under Jean Heiberg 1945–47. Mens han arbeidet i reklamebyrå hadde han særlig oppdrag med tablåer, vindusutstillinger og montasjer i stort format til bruk under varemesser. Han fikk også oppgaver som illustratør av bokomslag.
Jørleif Uthaug var forlovet i om lag seks år med en kvinne fra hjembyen Trondheim, men brøt dette forholdet i 1944. Han var gift fra ca. 1947 til 1950 med Ingeborg Aaberg. Han giftet seg i 1950 med den norsk-engelske journalisten Guri Eve Christopherson (1923–2010), som han hadde møtt via vennen Paul Flood og innledet et forhold til i 1949. Hun var datter av en norsk sjøkaptein som døde tidlig og en engelsk kvinne, og var født i Newcastle. Etter farens død vokste hun opp hos fasteren Nanna Sæknan i Trondheim. Eve og og Jørleif Uthaug etablerte seg i 1952/53 i Meltzers gate 9 i Homansbyen. Her bodde de siden, sammen med hennes fostermor og barna Geir (født 1950) og Gro (født 1953).
Sine kunstneriske inntrykk mottok han særlig fra England, mens mange av reisene gikk til Middelhavet, noen ganger i samarbeid med norske fraktrederi som ga ham gratis reise mot betaling i kunstverk. Han hadde studiereiser til Tyskland 1937, Danmark 1939 og 1946, Sverige 1946 og 1947, Skottland og England 1949, Middelhavet, Suezkanalen og Persiabukten 1949, London, Paris, Spania og Marokko 1953, Middelhavet og Midtøsten 1955, USA 1968 og 1972 og Roma 1980. Fra flere av reisene laget han reisebrev i avisene, enten alene eller sammen med Eve.
Han deltok på Høstutstillingen fra 1945 til 1948, og hadde sin debututstilling med malerier i Trondhjems Kunstforening i 1949, hvor han stilte ut sammen med Harald Risberg, og senere samme år en separatutstilling i Galleri Per i Oslo med de samme arbeidene. Responsen fra kritikerne var blandet, og førte til at han i noen år holdt seg unna maleri, og ikke stilte ut på ny før i 1955. Hans første utsmykningsarbeider var et relieff i Redernes Hus 1950, en mosaikk i glass og metall på Stefanhotellet i Oslo 1952 og et veggmaleri «Ungdom og fugler» på Ris skole 1953. Gjennom 1950-tallet vekslet han mellom kunstneriske utsmykninger og lignende store montasjer og illustrasjoner som hadde bakgrunn i reklamefaget. Til de siste kan regnes kartet på veggen i Kon-Tiki Museet 1957. Han laget også illustrasjoner med motiv fra historiske bygninger til et servise for Bøndenes salgslag, trolig på 1960-tallet.
Hans første atelier på Grønland 26 ble tatt i bruk mens han arbeidet med Tromsøveggen fra 1959 til 1961. Etterhvert som han fra 1963 tok i bruk sveising i økende grad trengte han også et mer flammesikkert arbeidsrom, og fant et kjellerlokale på Frogner; hvoretter han alternerte mellom de to verkstedene. Etter at han på slutten av 1970-tallet vant flere utsmykningskonkurranser for kommunale prosjekter, ble han etter søknad tildelt atelier i Oslo rådhus' vestre tårn. Hans siste atelier var i Maridalsveien.
Av samtidige kunstnere samarbeidet Uthaug særlig med Rolf Nesch (1893–1975), som var en foregangsmann innen materialbilder i Norge, og han assisterte Nesch med noen arbeider på 1950-tallet. Sammenlignet med Nesch' «fabulerende bisarre figurer» var Uthaug selv på dette tidspunktet klassisk figurativ. Forholdet til den noe yngre Arnold Haukeland (1920–83), som var en foregangsmann innen stålskulptur og sveising, var imidlertid preget av rivalisering og skepsis.
Etterhvert som han utviklet sitt arbeid med metallskulpturer tok han i 1961–62 og 1974 videreutdanning i sveising, henholdsvis ved Statens teknologiske institutt og ved Norges sveiseskole.
Han fikk et finsk stipend i 1945, stipend fra Tegnerforbundet i 1953, A.C. Houens legat i 1968, Statens reisestipend i 1974 og Statens treårige arbeidsstipend i perioden 1978-80. Han mottok reklamebransjens utmerkelse Gullblyanten i 1963 for sitt arbeid med en kalender for Esso. Hans skulptur Ad astra ble i tre år brukt som prisgave for Farmandprisen.
Etter en trafikkulykke i januar 1981, et halvt år før 70-årsdagen, var han delvis lammet i noen måneder. 70-årsdagen ble markert med Øistein Parmanns biografi og med en retrospektiv utstilling på Galleri F 15 i Moss. Jørleif Uthaug døde av kreft på Diakonhjemmet Sykehus i Oslo 25. august 1990. Hans tolv år yngre kone Eve overlevde ham med 20 år.

Tegning, maleri og grafikk

Da Uthaug debuterte som maler i 1949 hadde han lagt bak seg tidligere hjemlige forbilder som Harald Kihle, Aage Storstein,  Arne Ekeland og Alf Rolfsen, og «kastet seg over det europeiske maleri, kubismen, Braque, Picasso» med bilder som beskrives som «splintrede bilder, halvt figurative, halvt surrealistiske». Kritikerne var imidlertid reserverte, og mente at bildene viste for tett påvirkning fra forbildene; Adresseavisens kritiker Hilmar Bakken så «Picasso og Storstein spøkende i bakgrunnen». Aftenpostens kritiker Stenstadvold berømmet bildene for deres fargerikdom og effektfullhet, men mente at det manglet et personlig uttrykk. Anmeldelsene hadde en sammensatt vurdering, dels preget av at man, som Parmann skriver, «en gang for alle skulle ta Picasso-epigonene», men også med anerkjennelse av Uthaugs billedskapende evner og talent.
Det skulle ta 6 år før han i 1955 igjen stilte ut malerier; også denne gang i Trondhjems Kunstforening og deretter i kunstforeningen Fredrikstad og i Galleri Moderne Kunst i Oslo. Bildene er denne gang «eksotiske og fremmedeartede motiver i varierende grader av abstraksjoner», og det var ved denne anledning at Arbeiderbladets kritiker Arve Moen karakteriserte kunstneren som «robust, praktglad, primitiv og raffinert».
Uthaugs grafiske arbeider utgjør en beskjeden del av hans verk. I verkkatalogen er det registrert 16 arbeider, fra 1947 til 1972, hvorav de fleste er litografier fra 1950-årene. Disse arbeidene ble nyoppdaget av Frances Carey fra British Museums grafikkavdeling i 1993, da hun samlet inn arbeider til en utstilling av skandinavisk grafikk. Museet kjøpte inn 5 av arbeidene, hvorav kan nevnes det det Picassoinspirerte halvfigur kvinneportrettet Eve (1951) og Fiskeflåten (1951), som ser ut til å være inspirert av at Uthaug det samme året laget en 25 m lang frise til fiskeridelen av den norske paviljongen på en internasjonal varemesse i Milano.
Geir Uthaug skriver at han etter skulptur- og maleriutstillingen i 1968 regnet seg som «ferdig med maleriet», og siden ikke arbeidet mer med akrylmaleri. Fra 1975 av arbeidet han stadig oftere med akvareller, som regel med en mer upretensiøst uttrykk og som «rekreasjon, hvilen fra det tunge arbeidet med jern». Flere av akvarellene er laget på utenlandsreiser; i Frankrike, England, Spania og Marokko. Etter 1978 hadde han flere akvarellutstillinger, den første i Bamble kunstforening.
En siste utstilling med akrylmalerier ble vist på Galleri Kampen i Oslo i 1988. Disse bildene var av to ulike typer: «et slag er enkle, nesten demonstrativt figurative, som store fargelagte illustrasjoner. Det andre er kompliserte komposisjoner av koloristisk karakter».

Ettermæle

En utstilling av Uthaugs tegninger og grafikk ble vist på galleri Holst Halvorsen i Oslo i 1991, og en stor retrospektiv utstilling i alle hans stilarter, fra maleri, grafikk til skulptur ble holdt på Galleri Steen, Oslo i 1997.
Uthaug måtte til sin skuffelse vente lenge på å bli innkjøpt av offentlige samlinger. Ved utstillingen i 1975 kjøpte Nasjonalgalleriet, Riksgalleriet og Norsk kulturråd skulpturer av ham. I  1979 kjøpte Nasjonalgalleriet et av verkene fra 1960-tallet. Han er også innkjøpt av Oslo kommunes kunstsamlinger, Trondhjems Kunstforening og flere private samlinger. Fem av Uthaugs grafiske arbeider ble i 1993 innkjøpt av The British Museum.
I forbindelse med 100-årsjubileet i 2011 utkom den andre biografien om ham, skrevet av sønnen Geir Uthaug. Den første utkom til 70-årsdagen i 1981. Jan Christian Mollestad har laget dokumentarfilmen «Jørleif Uthaug, en moderne klassiker». I anledning 100-årsdagen ble det også åpnet tre utstillinger med Uthaugs verker:  utstillingen «Kunstneren bak Tromsøveggen» ved Nordnorsk Kunstmuseum; utstillingen «Jørleif Uthaug, en klassisk modernist» i Ørland kultursenter, samt en utstilling med skulptur, maleri, tegning og grafikk ved Galleri KS Tønsberg.