Hermafroditos

Symbolisme

Hermafroditos, det tvekjønnede barnet til Afrodite og Hermes (Venus og Merkur i romersk mytologi) har lenge vært et symbol på androgyni eller femininitet. Han eller hun ble framstilt i gresk-romersk kunst som en kvinnelig figur med mannlige genitalier.
En redegjørelse fra Theofrastos foreslår en forbindelse mellom Hermafroditos og ekteskapet som en institusjon. Referansen til den fjerde dagen i måneden er treffende: dette er den beste dagen å holde bryllup. Hermafroditos' forbindelse til ekteskapet synes å ha vært dette ved å legemliggjøre både maskuline og feminine kvaliteter, og han symboliserte at både menn og kvinner kom sammen i en hellig union. En annen faktor som knytter Hermafroditos og bryllup sammen var hans foreldres rolle i å beskytte og velsigne bruden.
Hermafroditos' navn er avledet fra de til hans foreldre, Hermes og Afrodite. Alle disse tre gudene figurer i stor grad blant mytologiske erotiske og fruktbarhetsfigurer, og de alle hadde tydelige seksuelle overtoner. Tidvis er Hermafroditos referert til som Afroditos. Den falliske gud Priapos var en sønn av Hermes i en del myter, og den ungdommelige guden for seksuelt begjær Eros var sønn av Hermes og Afrodite.

Mytologi

Ovids redegjørelse forteller at Hermafroditos ble oppfostret av najader (vannymfer) i grottene på det hellige fjellet Ida i Frygia i Anatolia (dagens fjell Kazdağı i Tyrkia)
Da han var 15 år var det en tid han kjedet seg, og reiste gjennom Lykia og Karia. Det var i skogen i Karia, nær Halikarnassos (nå Bodrum i Tyrkia) han møtte najaden Salmakis i kilden hennes. Hun ble grepet av lyst etter Hermafroditos, som var meget vakker, men ung. Hun forsøkte å forføre ham, men ble avvist. Da han trodde hun hadde gått, tok han av seg klærne og gikk ut i den tomme kilden. Salmakis sprang fram fra bak et tre og hoppet ned i kilden med ham. Hun grep tak i gutten, slynget seg om ham, kysset ham heftig og befølte brystet hans. Mens han kjempet for å få henne vekk, påkalte Salmakis gudene og ba om at de aldri skulle skilles. Hennes ønske ble oppfylt, og deres kropper smeltet sammen til et tvekjønnet vesen. Hermafroditos svor i sin skam en ed og forbannet kilden slik at alle som badet i den også skulle bli omskapt. Også hans ønske ble innviglet.
«I denne formen er fortellingen helt sikkert ikke fra antikken,» har myteforskeren Károly Kerényi slått fast. Han har sammenlignet myten om den vakre efebe med Narkissos og Hyakinthos, som hadde en arkaisk heltkult, og Hymenaios.

Kult og dyrkelse

De eldste sporene av kulten i greske områder er funnet på Kypros. Her, i henhold til Macrobius var det en skjeggete statue av en mannlig Afrodite som ble kalt for Afroditos av Aristofanes. Den greske historikeren og mytografen Filokoros har i hans Atthis i ytterligere grad identifisert denne guddommen med månen. Ved dennes ofringer byttet menn og kvinner klær. En plakett i terrakotta fra 600-tallet f.Kr. som ble funnet i Perakhora i den greske regionen Korinthia framstiller Afroditos og antyder at det var en gammel, arkaisk kult.
Guddommeliggjøringen og opphavet til kulten for hermafrodittiske vesener stammer fra østlige, asiatiske religioner hvor hermafrodittisk vesen uttrykte seg i ideen om et primitivt vesen som forente begge kjønn. Dette doble kjønnet bidro også til Dionysos og Priapos, foreningen i ett vesen fra to prinsipper av slektsledd og unnfangelse, betegner oppfattende befruktende og produktive krefter.
Denne Afrodite fra Kypros er den samme som den senere Hermafroditos, hvilket kun menes Afrodite i formen av en herm, se herma, og opptrådte først i Theofrastos' Karakterne (16). Etter denne introduksjonen i Athen, antagelig en gang på 400-tallet f.Kr., synes betydningen til denne guddommen ha minsket. Det opptrer ikke lenger som objekt for en særegen kult, men er begrenset til hyllesten til bestemte sekter, uttrykt i overtroiske ritualer av uklar betydning.

I filmen

Hermafroditos er skildret i filmen Fellini Satyricon som en barneaktig, fysisk svært svak gud som kan helbrede mennesker, men ikke seg selv.
Hermafroditos er dog ikke nevnt i romanen Satyricon av Petronius, som Fellinis film er løst basert på.