google/wiki40b huggingface dataset:
Wilhelm Mohnke

Liv og virke

Mohnke kom fra nordtysk middelklassebakgrunn og meldte seg som 20-åring inn i det nasjonalsosialistiske-partiet NSDAP. I november samme året meldte han seg inn i SS. Han deltok under kampene i Frankrike i 1940 som kompanisjef i Leibstandarte-SS Adolf Hitler og tok over kommandoen for bataljonen da lederen av denne ble skadet. Han ble etter krigen beskyldt for å stå bak drapene på 80 engelske krigsfanger på denne tiden, men dette ble aldri brakt til domstolene da bevisene var for svake.
Senere deltok han som bataljonsjef i Balkanfelttoget, hvor han mistet en fot under et luftangrep 6. april 1941. Legene ville amputere hele beinet, men ble nektet å gjøre dette av Mohnke. Etter dette fikk Mohnke Krigsordenen av det tyske kors i gull.
Etter å ha kommet seg etter skaden, dannet Mohnke panserenheten innen Leibstandarte-SS Adolf Hitler, med blant andre Sepp Dietrich som en av sine underordnede. Etter hvert hadde han forskjellige kommandoer, blant annet fikk han Jernkorsets ridderkors under kampene i Normandie i 1944, da han fikk hindret de allierte invasjonsstyrkenes framrykking i perioden 10.-20. juni.
Han ble også her senere beskyldt for drap på 35 canadiske krigsfanger, men dette kunne heller ikke bevises etter krigen.
30. januar 1945 ble han forfremmet til SS-Brigadeführer og ledet deler av forsvaret ved Rhinen. Her ble han igjen skadet under et luftangrep, blant annet ble hørselen svekket. Etter å ha kommet seg etter denne skaden, ble han satt inn i forsvaret av Berlin, hvor han ledet forsvaret av de sentrale byområdene med rester fra ulike militære enheter.
Han ble arrestert av russerne ved 2. mai 1945 ved Wedding-bryggeriet, etter at han hadde ledet en gruppe som flyktet fra Førerbunkeren to dager før. Han ble først plassert i isolat av russerne,  senere ble han flyttet til et fengsel med øvrige høye offiserer i Woikowo, og til slutt løslatt 10. oktober 1955. Etter løslatelsen flyttet han til Tyskland og arbeidet som forhandler for lastebiler og trailere i en liten by ved Hamburg i Tyskland. Han døde i 2001.
Hovedkort

Hovedkort er det viktigste kretskortet i en datamaskin. Alle større komponenter i datamaskinen må kobles til hovedkortet. Den viktigste enheten som kobles til er prosessoren. Det finnes flere fabrikanter av prosessorer, hvorav AMD og Intel regnes som de største for bruk i IBM-kompatible PC-er, dog VIA begynner å tre inn på markedet med laveffektsprosessorer for tynnklienter. Andre typer komponenter kan være minne, skjermkort, lydkort, USBkontroller, harddiskkontroller, osv., etter som maskinvare utvikles. På hovedkortet finnes BIOS-en som er ansvarlig for oppstart av datamaskinen, og generell konfigurasjon maskinvaresmessig.

Prosessorsokkel

Alle hovedkort benytter en prosessor for å utføre arbeid. Sokkelen denne sitter i (engelsk “socket”) varierer mellom hver prosessorprodusent og hvilken generasjon eller type benyttes, f.eks., ZIF PGA 370 typen (zero insertion force pin-grid array – null innsettingspress bensmatrise – 370 ben). Hver enkelt prosessor passer kun inn i sin sokkeltype, og kan ikke benyttes i andre. Noen få hovedkort har plass til flere prosessorer, og har derfor flere prosessorsokler. Disse er da av samme type. Praktisk talt alle hovedkort som har plass til to prosessorer, er til tjenerbruk (også kalt servere). I den siste tiden har slike hovedkort blitt utdanket ettersom flerkjernesprosessorer har trådt inn på markedet og fjernet slike hovedkort fra det vanlige tjenermarkedet.

North/Southbridge

Det er brikkesett som behandler inn/ut data.

Tilleggkortskontakter

Flere andre kortstasjoner er tilgjengelig for å utvide datamaskinens maskinvare.

BIOS

Én til viktig brikke er BIOS-brikken, som har hovedkortets lavt-nivås oppstartsprogramvare. Nær brikken er et mynt-batteri som gir støttende spenning til brikken for å opprettholde innstillingene når strømmen er avskrudd.

Minnestasjonen

Dette er et område som holder minnemodulene i kantstasjoner med klyper.

Strømkontakter

Ledninger fra strømforsyningsanlegg plugges inn i riktige kontakter på hovedkortet for å forsyne det med strøm. Feil plugging kan føre til at hovedkortet brenner opp og blir ødelagt. Men de fleste er designet slik at kun riktig plugging er mulig.
Harrington kullkraftverk

Harrington kullkraftverk er et kullkraftverk nordøst for byen Amarillo i delstaten Texas i USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 1.066 MW fordelt på tre blokker. Dette er en av delstaten største kullkraftfverk. 
Anlegget ble påbegynt omkring 1972 og stod ferdig i 1980. Brenselkilden er kull. Operatør er Xcel Energy.
Utslippene av CO2 i 2006 var totalt 8.454.511 tonn.
Det Liberale Folkepartiet (1972–1988)

Organisasjon

DLF ble grunnlagt etter at Venstre ble splittet på landsmøtet på Røros i 1972. 
Grunnlaget for splittelsen var uenighet blant medlemmene og Venstres 13 stortingsrepresentanter om norsk medlemskap i EEC.
Statsminister Trygve Bratteli stilte i august 1972 kabinettsspørsmål til det norske folk i spørsmålet om medlemskap i EEC i 1972. Arbeiderparti-regjeringen tok derfor konsekvensene av at folket sa nei i folkeavstemningen, og gikk av til fordel for en sentrumsregjering under ledelse av Lars Korvald. 
Venstres 13 stortingsrepresentanter delte seg i spørsmålet om EEC. 8 av representantene på Stortinget var for medlemskap i EEC, mens 5 var mot. Et grunnleggende spørsmål var hvorvidt representantene var bundet av partiprogrammet som Venstres Landsmøte hadde bestemt.
Det ble innkalt til ekstraordinært landsmøte som skulle bestemme om stortingsrepresentantene var bundet av Venstres program. Landsmøtet konkluderte med at stortingsrepresentantene måtte følge partiprogrammet. Derfor brøt disse 8 representantene ut av Venstre og de fleste medlemmene som var for EEC fulgte etter. Om lag 30 prosent av landsmøtedelegatene på Røros støttet utbryternes syn.
Utbryterne dannet et nytt parti med navnet Folkepartiet Nye Venstre. Venstre protesterte mot dette navnet, og det nye partiet skiftet navn til Det Nye Folkepartiet. Politisk forsøkte partiet å plassere seg i sentrum og åpnet, i motsetning til Venstre, opp for samarbeid både til høyre og venstre. Ved stortingsvalget 1973 fikk DNF 3,4 prosent av stemmene, og bare Ole Myrvoll fra Hordaland fikk plass på Stortinget. Samlet fikk Venstre og DLF 6,9 prosent av stemmene, 2,5 prosentpoeng mindre enn Venstre oppnådde alene fire år tidligere. Ingen av DLFs kandidater, inkludert Myrvold, ble valgt ved stortingsvalget 1977, og Myrvold ble dermed DLFs eneste stortingsrepresentant i partiets historie.
I 1980 skiftet partiet navn til Det Liberale Folkepartiet. Oppslutningen var jevnt synkende utover i 1980-årene, og DLF vedtok på landsmøtet i 1988 sammenslåing med Venstre. Dette ble gjennomført på en samlingskongress 4. – 5. juni 1988. Den siste lederen, Marit Bjorvatn, ble nestleder i Venstre.
David Bedford

Biografi

Etter å ha studert på Royal Academy of Music under Lennox Berkely studerte han i Venezia med Luigi Nono. På 1960-tallet ble han bedt om å orkestrere Kevin Ayers album Joy of a Toy, noe som introduserte ham for Ayers band The Whole World, hvor han også spilte keyboardinstrumenter. Gjennom dette møtte han Mike Oldfield, som var bassist i bandet. Han orkestrerte Orchestral Tubular Bells for Oldfield, og siden arbeidet han for flere musikere, blant annet Elvis Costello, Lol Coxhill, A-ha, Frankie Goes to Hollywood, Robert Wyatt, Madness og Billy Bragg. Han orkestrerte også Camels konseptalbum «The Snow Goose» samt ledet London Symphony Orchestra under bandets fremføring av verket i Royal Albert Hall den 17. oktober 1975. Denne konserten finnes i sin helhet på liveutgivelsen «A Live Record» fra 1978.
Samtidig skrev han samtidsmusikk i klassisk stil. Star Clusters, Nebulae and Places in Devon for kor og messinginstrumenter, With 100 Kazoos, hvor publikum spiller med, Seascapes, hvor skolebarn er med, og Stories From The Dreamtime for 40 døve barn og orkester er noen av stykkene i denne sjangeren.
Xinning

Xinning (kinesisk: 新宁县; pinyin: Xīnníng Xiàn) er et fylke i provinsen Hunan i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Shaoyang.
Befolkningen var på 589 453 innbyggere i 1999.
Huyi

Kulturminner

Sarirastupaen til Kumārajīva (Jiumoluoshi shelita, 鸠摩罗什舍利塔),  Gongshu-hallen (Gongshu tang, 公输堂) og Zu'an-steleskogen ved Chongyangtempelet (Chongyang gong Zu'an beilin, 重阳宫祖庵碑林) ble i 2001 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Friedrich Wetter

Bakgrunn

Friedrich Wetters familie hadde jernbanebakgrunn – fraren var lokomotivfører. Han vokste opp med søstrene Hildegard og Hedwig (distnevne ble nonne, Sr. Maria Immolata).
Etter Abitur (artium) i 1948 ved Landauer Gymnasium, studerte Wetter teologi ved det pavelige universitetet Gregoriana i Roma.

Prest

Han ble deb 10. oktober 1953 presteviet i Roma. I 1956 tok han doktorgraden i teologi. Fra 1956 til 1958 var han kapellan i Speyer, hvor han til 1960 også var assistent og dosent ved presteseminaret. Deretter var han kortvarig hjelpeprest i Glan-Münchweiler, frem til han i 1961 påbegynte arbeidet med sin habilitasjon. Deretter virket han som dosent, senere som professor, i fundamentalteologi ved høyskolen i Eichstätt. I 1965 habiliterte han seg i München under professor Michael Schmaus. I 1967 ble han professor i dogmatikk ved universitetet i Mainz. Etter at pave Paul VI utnevnte ham til biskop av Speyer, virket han også som honorærprofessor der.

Biskop

Han ble bispeviet 29. juni 1968 i domkirken i Speyer. Konsekrator (vigsler) var hans forgjenger, Isidor Markus Emanuel, medkonsekratorer var Mainz-biskopen Hermann Volk og Trier-koadjutorbiskopen Alfred Kleinermeilert.
I 1982 ble Wetter av pave Johannes Paul II utnevnt til erkebiskop av München og Freising, som etterfølger etter Joseph Ratzinger.

Kardinal

Wetter ble 25. mai 1985 utnevnt til kardinalprest med tittelkirken Santo Stefano al Monte Celio.
I henhold til kirkeretten søkte Wetter kort før sin 75-årsdag pave Johannes Paul II om avskjed. Paven aksepterte ikke avskjedssøknaden. Etter at pave Benedikt XVI ble valgt ble det regnet med at den nye paven ville akseptere en ny avskjedssøknad, noe han da også gjorde 2. februar 2007. Paven bad samtidig Wetter lede erkebispedømmet som apostolisk administrator frem til utnevnelsen av etterfølgeren. Etterfølgeren ble utnevnt 30. november samme år: Triers biskop Reinhard Marx.
Passepied

Passepied (fransk av passer «gå forbi» og pied «fot»; på engelsk ble det i blant skrevet paspy) er en fransk runddans og senere pardans som var populær på 1500- og 1600-tallet.
Navnet kommer sannsynligvis av dansens karakteristiske, saksende, steg der en fot ofte berører den andre samtidig som danserne glir framover.
Passepied var opprinnelig en folkelig runddans fra Bretagne som i form av en livlig pardans kom på mote ved franske hoff midt på 1600-tallet. Musikken går i 3/8, 3/4 eller 6/8-takt og åpner ofte med opptakt. I blant kan taktendringer skje.
Passepieder ble brukt i operaer og balletter, og en del barokke suiter inkluderer en passepied-sats, for eksempel Johann Sebastian Bachs Orkestersuite nr. 1 i C-dur BWV 1066, Partita nr. 5 i G-dur BWV 829 fra Clavierübung og Engelsk suite nr. 5 i e-moll BWV 810. Også Suite nr. 1 i F-dur fra Georg Friedrich Händels Water Music inneholder en passepied.
Léo Delibes skrev en passepied som del av leilighetsmusikken for skuespillet Le roi s'amuse av Victor Hugo. Et nyere eksempel er fjerde og siste sats Passepied av Claude Debussys Suite bergamasque for piano.
Johann Mattheson skrev om passepied: «...i uroen og vankelmodigheten som ligger i en slik passepied finner man verken iveren, lidenskapen eller heten til en flyktig gigue. Samtidig er det en form for frivolitet som ikke har noe avskyelig eller kritikkverdig over seg, men heller noe trivelig.»
Bolitochara

Utseende

Små til middelsstore (3-5 millimeter), avlange kortvinger, gjerne brokete farget i svart eller mørkbrunt og rødlig. Antennene er gradvis tykkere mot spissen. Hodet er rundet, ganske mye tilsmalnet bakerst slik at dyret får en tydelig "hals". Pronotum er forholdsvis lite, klokkeformet sett ovenfra, blankt. Dekkvingene er tydelig bredere enn pronotum, med markerte men litt rundede "skuldre". Beina er forholdsvis lange og slanke, spesielt er bakføttene påfallende lange.

Levevis

Bolitochara-artene er vanlige på skogbunnen, der de er knyttet til sopper.
Den norske legion

Historikk

Opprinnelig var det planer om å stille med en styrke på 30 000 mann, men etter to måneder hadde 1 700 meldt seg, og ved årsskiftet 1941/42 var dette tallet kommet opp i 1 900. Av disse var 1 000 mann allerede under opplæring ved Celle i Niedersachsen i Tyskland. Vervingen ble vanskeligere etter at USA kom med i krigen. Fra januar 1942 ble det opprettet en egen rekruttskole på Grefsrud i Holmestrand, opprinnelig for fire kompanier, men dette ble samme året redusert til ett kompani, før skolen ble lagt ned året etter.
Det var ulike begrunnelser for å melde seg til fronttjeneste. Mange la, i hvert fall i ettertid, stor vekt på Finlands utsatte situasjon og ønsket om å hjelpe nabolandet og slik sikre Norges østgrense mot Sovjetunionen. Dette ble sterkt framhevet i vervingsarbeidet. Videre ble de mer ideologiske aspekter, som kampen mot bolsjevismen og bidrag til etableringen av en ny norsk hær også mye brukt. Det var videre en utbredt oppfatning at krigen med fulle krigshandlinger ville komme til Norge, og at en ved å melde seg til Den norske legion kunne få stoppet kampene og spare landet. Tyskerne unngikk en slik utvikling ved å legge ned den sentrale staben i Oslo og sette avdelingen under tysk kommando.
Den norske legion ble i propagandaen framstilt som å skulle være en ren norsk avdeling med norske uniformer, norske offiserer og norsk språk. Videre ble Finlands sak kjørt fram i propagandaen. Disse framstillingene var verdiløse, ved at avdelingen ble satt under tysk kommando, med da tysk militærlov, tysk tjenestespråk og tyske uniformer. Det ene Waffen-SS-merket var imidlertid byttet ut med den norske løven. Den norske legion kom til Krasnoje Selo ved Leningrad 18. februar 1942 og ble satt under kommando av 2. SS-Infanteri-Brigade.
Sent i februar 1943 gikk kontraktstiden ut for de fleste og avdelingen ble trukket ut fra fronten med 180 falne. Avdelingen ble sendt til en militærleir i Bayern, hvor de som ikke ønsket ny kontrakt ble sendt tilbake til Norge, mens 300 mann ble igjen og samme sommer gikk inn i den nyopprettede SS-Panzergrenadier-Regiment 23 Norge sammen med det resterende Regiment Nordland og ble en del av den nyopprettede divisjonen 11. SS-frivillige-pansergrenaderdivisjon Nordland. Restene av denne avdelingen deltok i sluttkampene om Berlin og gikk i russisk krigsfangenskap i mai 1945.
Appenninerhalvøya

Appenninerhalvøya, eller Den italienske halvøy, er en støvelformet halvøy som ligger i Middelhavet og utgjør hoveddelen av Italia. Halvøya har fått sitt navn fra fjellkjeden Appenninene, som strekker seg gjennom hele halvøya. Det høyeste fjellet er Corno Grande. Halvøya omgis av Det liguriske hav og Tyrrenhavet i vest; Det joniske hav i sørøst og Adriaterhavet i øst. Avgrensningen av Appenninerhalvøya mot det italienske fastlandet er ikke fastlagt. En linje mellom Genova i vest og Venezia i øst betraktes som skillet.
Geografisk sammenfaller Den italienske halvøy med linje som strekker seg fra elven Magra og til Rubicon, nord for toskanske-emilianske Appenninene, som ekskluderer Posletten og de sørlige skråningene av Alpene. Hele halvøya er en del av staten Italia, unntatt mikrostatene San Marino og Vatikanstaten. I tillegg er Sicilia, Elba og andre mindre øyer, som Palagruža (italiensk: Pelagosa), som tilhører Kroatia, vanligvis betraktet som øyer utenfor kysten av Den italienske halvøy og i den forståelse geografisk gruppert sammen med den.
Temperaturen kan variere kraftig mellom den sørlige og den nordlige delen av halvøya: Temperaturen kan være helt nede i -15 °C lengst i nord, mens det fremdeles er plussgrader i sør.
Nygårdshuset

Nygårdshuset er et fredet hus som ligger i Langgata i Sandnes. Huset ble bygget i empirestil i 1835 for garveren Bendiks Osmundson Nygård. Nygårdshuset ble vedtaksfredet i 1941. I dag holder Galleri Krossen til i huset.
Mrezisk

Mrezisk er et naturalistisk kunstig språk laget i 2000 av Libor Sztemon.
Ikke-stridende

Ikke-stridende (non-combatants på engelsk) er et juridisk begrep fra internasjonal humanitærrett, og beskriver personer som ikke kan angripes i en militær konflikt. Begrepet brukes om sivile som ikke deltar i konflikten, medisinsk personell (leger, sykepleiere og sanitetssoldater), som har mandat etter folkeretten til å ta vare på sårede og syke i krigssoner (beskyttelsen gjelder også medisinsk personell som er medlemmer av de væpnede styrkene), stridende som er hors de combat, og nøytrale personer som ikke deltar i striden. Ikke-stridende kan ikke angripes, og sivile, medisinsk personell eller nøytrale parter kan helles ikke tas som krigsfanger, og i tillegg har medisinsk personell rett etter folkeretten til å utføre sitt humanitære arbeid i krigssoner uten å bli forhindret. Det er et brudd på krigens lover, dvs. en krigsforbrytelse, å angripe ikke-stridende.

Medisinsk personell

Beskyttelsen av medisinsk personell går helt tilbake til den første Genèvekonvensjonen fra 1864 og beskyttelsen av ikke-stridende har blitt utdypet i senere konvensjoner og protokoller. I den første Genèvekonvenjonen ble det bestemt at sårede skulle behandles humant, at medisinsk personell, både militære og sivile, skulle anses som nøytrale, og at enhver som hjalp sårede skulle respekteres og «forbli fri». Medisinsk personell, og medisinske bygninger og kjøretøy, har rett til å bruke Røde Kors-bevegelsens emblemer, det røde korset, den røde halvmånen eller den røde krystallen, som beskyttelsesmerke (protective sign). Personell bærer også ofte identitetskort som identifiserer dem som «beskyttede personer» (protected persons) etter Genèvekonvensjonene. I praksis består medisinsk personell i dag ofte av sanitetspersonell innenfor sitt lands forsvar, i Norge av personell fra Forsvarets sanitet. Historisk spilte også den frivillige sykepleien, organisert bl.a. av nasjonale Røde Kors-foreninger, en viktig rolle. Det er forbudt etter krigens folkerett for sanitetspersonell som tjenestegjør som og er identifisert som dette å delta i krigshandlinger, og bygninger og kjøretøy identifisert som del av saniteten kan heller ikke brukes til militære operasjoner. Dette forbudet er en forutsetning for at personellet har status som beskyttede personer etter krigens folkerett.
Wind River Indian Reservation

Wind River Indian Reservation er et indianer-reservat i vestlige Wyoming. Stammene østlige-shoshone og nordlige-arapaho deler reservatet. Den største byen er Riverton. Hovedkvarteret for reservatet er i Fort Washakie.

Administration

Østshoshonene og nordarapahoene har hver for seg 50 % andel i indianerreservatet og stammene har hvert sitt styrende råd. Dessuten finnes et råd for reservatets fellesadministrasjon sammensatt av medlemmer fra begge stammer.

Beliggenhet

Reservatet omfatter omkring en tredjedel av Fremont County og en femtedel av Hot Springs County med et total arear på 9 148 km², noe som gjør det til USAs syvende største indianerreservat. Reservatet ligger på østre side av Rocky Mountains i Wind Rivers bekken og omgis av Wind River Range, Owl Creek Mountains og Absaroka Mountains.

Bosettinger

Den største byen i reservatet er Riverton og reservatet har sitt administrative sete i Fort Washakie. Øvrige mindre steder er Arapahoe, Boulder Flats, Crowheart, Ethete, Hudson og Johnstown.

Historie

Reservatet ble etablert for østshoshonene i 1868. Camp Augur ved nåværende Lander ble det første høykvarteret men ble i 1871 flyttet til det nåværende Fort Washakie, som fikk sitt navn etter shoshonehøvdingen Washakie i 1878. Fortet var i funksjon frem til 1909, og her ble det grunnlagt en internatskole og et sykehus. Kirken St. Michael's i Ethete ble oppført 1917-20.
Stedet Arapahoe ble opprinnelig etablert som handelspost der mat ble distribuert til arapahoene. I 1906 ble deler av reservatet avstått til nybyggere, blant annet stedet der Riverton ble grunnlagt. Under 1800-tallet drev regjeringen en kampanje for å få reservatets innbyggere til å anta mer engelske navn og bli bofaste jordbrukere, og blant annet kom det stand kunstig vaning og en kornmølle.
En langdragen juridisk strid om markretten til nybyggerbosettinger etablerte på reservatet ble avgjort delvis til stammenes fordel i 2013, da USAs føderale myndigheter beslutte at loven fra 1906 som tillot byen Riverton å avdeles fra reservatet var ugyldig. Den nøyaktige juridiske statusen er fortsatte omstridt mellom lokalbefolkning, lokale og føderale myndigheter, men føderale myndigheter definerer siden desember 2013 Riverton som en offisiell del av reservatet, noe som blant annet gir stammene rett til å fatte beslutninger om miljøspørsmål. Reservatet er også sted for Wyomings eneste lovlige kasinoer.

Befolkning

Befolkningen på reservatets område oppgikk til 40 237 innvånere ved 2000 års folketelling. Av disse oppgav seg 6 728 (28,9 prosent) å være helt eller delvis av innfødtamerikansk opphav, og av disse var 54 prosent arapahoer og 30 prosent shoshoner. 22 prosent av indianerne hadde et annet morsmål enn engelsk.

I populærkulturen

Thrillerfilmen Wind River (2017), med manus och regi av Taylor Sheridan, utspilles i indianerreservatet.
Advance Australia Fair

Historie

Sangen ble komponert av Peter Dodds McCormick i 1878. Den ble første gang fremført 30. november 1878 av Andrew Fairfax. Den ble hurtig populær og i tilpasset utgave ble sunget av et gigantisk sangkor på 10 000 mennesker ved innvielsen av føderasjonen i Australia i 1901. I 1907 belønnet den australske regjering McCormick med 100 pund for komposisjonen.
Australia benyttet «God Save the King/Queen» som sin nasjonalsang. I 1973 ble det invitert til konkurranse om ny nasjonalsang, men ingen av bidragene ble vurdert som gode nok, sammenliknet med eldre sanger som «Advance Australia Fair», «Song of Australia» og «Waltzing Matilda». «Advance Australia Fair» ble vedtatt som nasjonalsang i 1974, men i to år senere ble «God Save the Queen» gjeninnført.
I 1977 ble det holdt folkeavstemning der velgerne kunne velge mellom «God Save the Queen», «Advance Australia Fair», «Song of Australia» og «Waltzing Matilda». «Advance Australia Fair» vant med 43,3 % av stemmene, foran «Waltzing Matilda» med 28,3 %, «God Save the Queen» med 18,8 % og «Song of Australia» med 9,7 %.
«Advance Australia Fair» ble endelig innført i 1984, da med teksttilpasning av National Australia Day Council.

Tekst

Australians all let us rejoice,

For we are young and free;

We've golden soil and wealth for toil,

Our home is girt by sea;

Our land abounds in Nature's gifts

Of beauty rich and rare;

In history's page, let every stage

Advance Australia fair!

In joyful strains then let us sing,

"Advance Australia fair!"

When gallant Cook from Albion sail'd,

To trace wide oceans o'er,

True British courage bore him on,

Till he landed on our shore.

Then here he raised Old England's flag,

The standard of the brave;

With all her faults we love her still,

"Brittannia rules the wave!"

In joyful strains then let us sing

"Advance Australia fair!"

Beneath our radiant southern Cross,

We'll toil with hearts and hands;

To make this Commonwealth of ours

Renowned of all the lands;

For those who've come across the seas

We've boundless plains to share;

With courage let us all combine

To advance Australia fair.

In joyful strains then let us sing

"Advance Australia fair!"

While other nations of the globe

Behold us from afar,

We'll rise to high renown and shine

Like our glorious southern star;

From England, Scotia, Erin's Isle,

Who come our lot to share,

Let all combine with heart and hand

To advance Australia fair!

In joyful strains then let us sing

"Advance Australia fair!"

Shou'd foreign foe e'er sight our coast,

Or dare a foot to land,

We'll rouse to arms like sires of yore

To guard our native strand;

Brittannia then shall surely know,

Beyond wide ocean's roll,

Her sons in fair Australia's land

Still keep a British soul.

In joyful strains the let us sing

"Advance Australia fair!"