Absalom

Mordet på Amnon

Davids eldste sønn Amnon begjærte sin halvsøster Tamar og voldtok henne. Etterpå ble hun kastet ut av huset hans. «Tamar strødde støv på hodet, rev i stykker den side kjolen hun hadde på seg, og med hånden på hodet gikk hun skrikende bort». Hun ble siden værende hos sin bror Absalom, «sittende ensom og sorgfull hjemme». Absalom ventet i to år før sjansen bød seg for å få hevn. Under påskudd av at han trengte hjelp til saueklippingen ved Ba’al-Hasor, som ligger ved Efraimskogen.Han fikk overtalt kongen til at alle brødrene hans, kongsbarna, skulle hjelpe til. På en fest hvor han hadde inviterte alle kongens sønner, sendte han inn sine tjenere for å drepe Amnon: «Pass på når Amnon er blitt lystig av vinen. Da vil jeg si til dere: Hogg Amnon ned! Så skal dere drepe ham. Vær ikke redde, det er jeg som har gitt dere befalingen. Vær modige og vis dere som djerve menn!»
Etter denne udåden hvor han fikk kong Davids raseri over seg flyktet han til kong Talmai i Gesjur, hans morfar. Det var ikke før tre år senere at han fikk helt og holdent tilbake sin gunst hos sin far og kunne endelig reise tilbake til Jerusalem.

Opprør i Hebron

Mens han var i Jerusalem bygde Absalom populistisk støtte for seg selv blant folk ved å love rettferdighet for alle, om «bare de ville sette meg til dommer i landet!»
Etter fire år erklærte han seg selv som konge og startet et opprør i sin fødeby Hebron, den tidligere hovedstaden. Etter sigende skal mange i Israel og Judea ha støttet ham. Viktig var det at han hadde fått Akitofel fra Gilo, Davids rådgiver, på sin side. David fant det mer beleilig å flykte enn å lide et mulig nederlag overfor Absaloms folk. Han etterlot ti medhustruer for å passe huset. Hæren fraktet med seg Israels helligdom, Paktens ark, men David ba prestene Sadok og Abjatar om å føre arken tilbake til Jerusalem igjen og bli der med den. «Så skal jeg vente ved vadestedene i ødemarken til det kommer melding fra dere». 
Bibelens tekst gjør flere poeng av at undertvungne folkeslag støttet David og viste ham sin lojalitet, ikke Absalom. David søkte tilflukt på den andre siden av elven Jordan.
Da Absalom kom til hovedstaden sammen med sin rådgiver Akitofel og satte råd i byen, rådet Akitofel ham slik: «Gå inn og ligg med din fars medhustruer, som han lot være igjen for å passe huset.» Teksten sier at han lå med dem alle ti, «så hele Israel kunne se det», men antagelig gjaldt det mer symbolverdien ved at Absalom tiltok seg sin fars rett, og således også fylte Davids posisjon som konge.
David hadde sørget for å få en tjener, Husjai, til å infiltrere Absaloms hoff. Da Akitofel ba om å dra etter kongen med en stor hær, var det Husjai som overtalte Absalom til å la være, og isteden forberede sine soldater på et motangrep. Dermed fikk David tid til å samle sine egne soldater.

Minne etter Absalom

Da Absalom var død lot Joab det blåse i hornet og kampen var slutt. Absalom gravde de ned i et dypt hull i skogen og la en steinrøys over ham. 
Da David fikk vite om utfallet gledet han seg ikke over at Gud igjen hadde vist ham gunst og latt ham være konge, men sørget over Absaloms død med ordene: «Absalom, min sønn! Absalom, min sønn, min sønn! Å, om jeg var død i ditt sted! Absalom, min sønn, min sønn!»
Ifølge Andre Samuelsbok lot Absalom selv mens han levde reise en stein for seg. Denne steinen ble reist ikke langt fra Jerusalem på det sted som ble kalt for Kongedalen og ble siden kalt for «Absaloms minne»
Det minnestedet som står utenfor Jerusalem i dag kalles for «Absaloms grav» eller på hebraisk יד אבשלום, Yad Avshalom, som bokstavelig betyr «Absaloms helligdom» er av en langt senere tilblivelse, i henhold til arkitektur er den datert til det første århundret e.Kr., og som uhistorisk har blitt tilskrevet Absalom.
I århundrer var det en skikk blant de som passerte dette monumentet (enten det bibelske eller den senere tilskrivelsen), enten de var jøder, kristne eller muslimer, å kaste steiner på det. De som bodde i Jerusalem skal etter sigende ha ført sine vanskelige barn ut ditt for å lære dem om hva som skjedde med opprørske sønner. Monumentet eksisterte da Josefus’ levde ettersom han referert til det i sin bok Ioudaike archaiologia (Jødisk forhistorie).