Al-Andalus

Bakgrunn

Visigoterne hadde styrt Iberia siden 500-tallet med Toledo som hovedstad. Dette riket var et valgkongedømme. For kongen var det fristende å få sin egen sønn valgt som sin etterfølger, mens adelen på sin side mislikte at kongeverdigheten forble i samme slekt i for mange ledd. Da kong Egika døde i 702 ble han etterfulgt av sin sønn Witiza, men ved Witizas død i 710 plasserte adelen Roderik på tronen, selv om Witiza hadde utpekt sin sønn Akhila som arving. Akhila gjorde et forsøk på å vinne tronen med makt, men ble beseiret. Selv om Roderiks styre antagelig var legitimt, gjorde omstendighetene rundt tronfølgen at flere av rikets mektigste menn var misfornøyd med situasjonen.
I løpet siste halvdel av 600-tallet erobret araberne Nord-Afrika for kalifatet. I løpet av erobringen ble de fleste berberstammene omvendt til islam, og mange berberkrigere ble rekruttert slik at da den muslimske hæren nådde Marokko besto den sannsynligvis overveiende av berbere. Da Tanger falt i 708, ble berberhøvdingen Tariq ibn Ziyad utpekt som guvernør. Den muslimske hæren var på dette tidspunktet i høyeste grad en erobringshær, soldatene var i hovedsak rekruttert med løfte om bytte, men erobringen av Tanger betydde at det ikke lenger var mulig å fortsette ekspansjonen vestover.
På den iberiske halvøy var det før år 711 omkring 7-8 millioner innbyggere, mens den herskende visigotisk klassen utgjorde omkring 200 000 personer.

Forløp

Det ser ut til å ha vært på eget initiativ at Tariq ibn Ziyad i april 711 krysset stredet over til Europa og gikk i land ved klippen som fortsatt bærer hans navn, Gibraltar. Hendelsene som fulgte må ha kommet overraskende på begge sider, og har senere blitt svært myteomspunnet. Det er derfor vanskelig å si med sikkerhet hva som faktisk skjedde. Muligens har krefter innad blant visigoterne sabotert motstanden, eller kanskje også invitert Tariq i et forsøk på å ydmyke kong Roderik. I et slag 20. juli beseiret Tariq visigoternes tallmessig svært overlegne hær, og Roderik selv ble drept. Tariq var rask til å utnytte suksessen og kun med små styrker inntok han Cordoba og Toledo hvor han overvintret.
Musa ibn Nasayr, Tariqs overordnede og guvernør i Tunisia, var naturligvis svært ivrig etter å ta del i den nye erobringen. I 712 gikk han i land ved Algeciras med en stor styrke. I motsetning til Tariqs hær inkluderte denne også mange arabere. Han erobret først Sevilla og så i 713 Mérida. Neste år overså Musa og Tariq sammen erobringen av Galicia og Ebro-dalen. Med dette var den muslimske erobringen av Iberia i hvert fall på papiret fullført. Disse spektakulære suksessene hadde ikke gått ubemerket hen, og Musa og Tariq ble begge innkalt til audiens hos kalifen i Damaskus. Ingen av dem vendte senere tilbake til al-Andalus.
Invasjonsstyrken var på 10 000-15 000 mann, mens omfanget av senere innvandring og bosetting er usikker. Migrasjonen fra Nord-Afrika kan ha vært på flere hundre tusen. Det skjedde en rask islamisering av befolkningen, men dette kan i stor grad også ha skjedd ved konvertering. Det er uklart hvor utbredt ekteskap mellom folkegruppene var i den tidlige fasen av maurisk herredømme. Den innfødte befolkningen fikk i stor utstrekning beholde sin religion og sine skikker under den religiøst tolerante herskeren.

Almohadene

Mens Almoravidene hadde innført et mer konservativt muslimsk regime i Al-Andalus, hadde 
Almohadene en enda strengere fortolkning av Koranen, en fortolkning  som var direkte fundamentalistisk. Den første konsekvens var en umiddelbar utvisning av jødene og de kristne fra de andalusiske byene.  De søkte til de kristne byene i nord, slik som i Toledo.  I 1170 ble almohadenes hovedstad flyttet fra Marrakesh til Sevilla,og den strenge håndhevelsen av den rette tro ble enda mer merkbar.  
Almohadenes sterkt fiendtlige holdning til de kristne i nord førte til at de kristne monarker slo seg sammen og dro i krig mot maurerne. I 1212 sto et stort slag ved Las Navas de Tolosa, midt mellom Toledo og Cordoba, der almohadene ble grundig slått.  Dette var et vendepunkt, og almohadene måtte gradvis trekke seg tilbake påfølgende en sammenhengende rekke av muslimske tap.  Den ene byen etter den andre falt, og i 1236 gikk kong Ferdinand III inn med sine tropper i Cordoba. Den  almohadiske kalif  Idris II hadde allerede forlatt Sevilla og vendt tilbake til Marokko  i  1228, men et muslimsk styre ble opprettholdt i Sevilla,  da med en andalusisk hersker. Sevilla falt til slutt for de kristne styrker i 1248.

Sultanatet Granada

Da Ferdinand erobret Cordoba,  var han alliert med muslimske styrker. Andalusiske muslimer gikk gladelig i allianse med den kristne kongen for å bli kvitt de strenge almohadene. Lederen for de muslimske opprørerne var  Muhammad ibn Yusuf ibn Nasr.   Han var av en gammel adelig andalusisk slekt, og gjennom et vellykket opprør mot de almohadene  midt under deres tilbaketrekning fra de framrykkende kristne styrker, lyktes det ham  å opprette en taifalignende maktbase i Granada.    Hans sønn Ibn Ahmar inngikk alliansen  med kong Ferdinand for sammen å  erobre Cordoba og knuse almohadene.  Avtalen innebar at  ibn Ahmar skulle overlates byen Granada og fjellområdet Sierra Nevada  etter seieren.   Sultanatet Granada ble dermed opprettet under ”nasridene”.  Dette siste muslimske dynasti  i  Iberia fikk en levetid på over 250 år,  i fred med de kristne kongene i Castilla-Leon, en  fred som ble avsluttet da ”Det katolske kongepar” Isabella og Ferdinand   erklærte Granada krig i 1480. I mellomtiden levde det kristne Castilla og det muslimske Granada fredelig side om side, men der Granada betalte tributt til det castiljanske kongehus.  Ibn Ahmar så det gamle fortet Alhambras potensial, og satte i gang byggingen av det storslagne palassområdet som en kan beundre innenfor Alhambras murer den dag i dag. 
Den siste nasride, sultanen Boabdil, led stadige nederlag for hæren til det katolske kongepar, og mistet den viktige havnen Algeciras, som forbandt Granada med resten av den muslimske verden. Kongeparet blokkerte resten av kysten med sine skip, og isolerte sultanatet, som dermed mistet tilgang på viktige forsyninger. Etter et nederlag i et slag på slutten av 1491 erklærte Boabdil at han ville overgi seg, og 2. januar 1492 ble byen Granada overgitt til det katolske kongepar. Boabdil og hans hoff fikk fritt leide ut av landet, og slo seg ned i Tunisia. Den siste rest av Al-Andalus var nå på kristne hender.