Diana (gudinne)

Diana (bokstavelig «himmelsk» eller «guddommelig») var i romersk mytologi jaktens gudinne, assosiert med ville dyr og skogen, og i særlig grad månen. I litteraturen var hun tilsvarende med den greske gudinnen Artemis, skjønt i kulten var hun italisk, ikke gresk, i sin opprinnelse. Diana ble dyrket i oldtidens romerske religion og er i dag æret i italiensk nyhedendom og i stregheria (en form for italiensk wicca). Diana var kjent som en jomfrugudinne og var beskytter av jomfruer og kvinner generelt. Hun var en av de tre jomfruelig gudinner, Diana, Minerva og Vesta, som sverget å ikke gifte seg.
Et av hennes viktigste trekk var kyskhet. Eiklunder var særlig hellig for henne. I henhold til mytologien ble Diana født sammen med hennes tvillingbror Apollo på øya Dilos i Egeerhavet som datter av Jupiter og Latona. Diana utgjorde en triade med to andre romerske guddommer: Egeria, en vannymfe, hennes tjenerinne og assisterende jordmor; Virbius, en skoggud.

Etymologi

Diana (uttales med lang 'i' og a') er en adjektivform utviklet fra et oldtidens *divios, korresponderende til senere divus, dius, som i Dius Fidius, Dea Dia og i intetkjønnformen dium i betydningen «himmelen». Dets rot er indoeuropeiske *d(e)y(e)w i betydningen «klar himmel» eller «dagslys», fra hvor også navnet til den vediske guden Dyaus og det latinske ordet for gud, deus, og hvor ordet dag, dagslys, dies, kommer fra.

Fysisk beskrivelse

Diana er i kunsten ofte vist som en ung pike, mellom 13 og 19 år. Det var antatt at hun hadde et ærlig ansikt som Afrodite med høy kropp, slang, smale hofter og et høyt forhode. Som en jaktens gudinne bar hun en meget kort tunika slik at hun lett kunne løpe og jakte, og ble ofte avbildet mens hun holdt en bue, bar en kogge om skulderen og i følge med en jakthund, tidvis også med jaktbytte. Men framstilt som månens gudinne bar hun en lang kappe, tidvis et slør som dekket hodet. I begge tilfeller ble hun ofte portrettert mens hun bar en månekrone.

Dyrkelse

Dianas festival var den 13. august da kong Servius Tullius, selv født som slave, dedikerte hennes helligdom på Aventinerhøyden på midten av 500-tallet f.Kr. Plassert her og således plassert på utsiden av pomerium betyde at Dianas kult forble «utenlandsk», tilsvarende som med Bacchus; hun ble aldri offisielt «overført» til Roma slik som Juno ble det etter at Veii ble herjet og plyndret. Det synes som om hennes kult hadde sin opprinnelse i Ariccia hvor hennes prest, Rex Nemorensis forble. Der ble det holdt enkle utendørshelligdommer, noe som var felles for alle de italiske stammene. som Roma søkte å få inn i en forbud som byen skulle lede. Diana i skogen ble snart gjennomgripende hellenisert, «en prosess som kulminerte med at Diana sto ved Apollos side på den første lectisternium i Roma». Diana ble sett på med stor ærbødighet av de lavere klassene og slavene i Roma. Slavene kunne motta asyl i hennes templer. Dette fakta er vanskelig å tolke. Wissowa foreslo at forklaringen kunne være at de første slavene til romerne må ha vært latinere fra nabostammene.
Selv om en del romerske patroner beordret etterligninger i marmor av særlig den anatoliske «Diana» fra Artemistempelet i Efesos ble Diana ofte avbildet for dannede romere i hennes greske skikkelse. Om hun var fulgt av et dådyr, slik som Diana av Versailles (se illustrasjon), var det i vesen av å være jaktens gudinne. Dådyret kan også være en skjult referanse til myten om Aktaion, en jeger i gresk mytologi som så henne naken mens hun badet. Diana forvandlet ham til en hjort og lot sine jakthunder jakte på ham til han var drept.
Dyrkelsen av Diana er nevnt i Bibelen. I Apostlenes gjerninger ropte metallsmedene i Efesos som mislikte apostelen Paulus prekener om kristendommen, «Stor er efesernes Artemis!»