Ødegården Verk

Historie

Gruvedriften i området ble opprinnelig drevet som to adskilte virksomheter, benevnt henholdsvis Østgruven og Vestgruven. Den østlige ble drevet av det franske gruveselskapet Compagnie Française des Mines de Bamble og startet virksomheten i 1872. Den vestlige ble startet opp året etter av Johan Dahll.

Østgruven

Østgruven ble etablert under ledelse av direktør Auguste Daux, som bodde i et stort hus rett ved gruven som han ga navnet Dauxborg.
Daux ble i 1877 etterfulgt av gruveingeniøren Charles Antoine Delgobe, som ledet arbeidet fram til 1886.  I motsetning til Daux lærte Delgobe seg norsk, noe som gjorde at han fikk bedre kontakt med sine arbeidere. Delgobe fortsatte å bo i Norge fram til sin død 1. januar 1916 i Kristiania, og var da en innflytelsesrik slektsforsker, sivilingeniør, oversetter og belgisk visekonsul.
Under Delgobes ledelse ble Østgruven en av landets største gruver, i 1880 hadde de en arbeidsstyrke på 350 mann. Få år etter møtte de nedgang, hovedsakelig fordi apatitt sank i pris på verdensmarkedet. I 1885 hadde de verdier for rundt en million kroner på lager, men kunne ikke sende apatitten ut på markedet på grunn av prisfallet. De ble tvunget til å redusere virksomheten betydelig, helt ned til en arbeidsstyrke på bare 86 arbeidere, og de resterende ble arbeidsløse. Men selv som en mindre gruve var den ikke lønnsom, og tidlig i 1890-årene opphørte gruvevirksomheten. Compagnie Française des Mines de Bamble valgt å kutte tapene, solgte gruven til sine kreditorer og konsentrerte seg i stedet om Blika gullgruve i Svartdal i Seljord, som de drev fram til århundreskiftet.

Vestgruven

Selv om Dahll-brødrenes Vestgruve med sin arbeidsstyrke på 46 mann totalt var mindre enn østgruven til Compagnie Française, gjorde den det noe bedre i de siste årene av 1800-tallet. I 1895, da Østgruven hovedsakelig var stengt, eksporterte Johan Dahll 1 200 tonn apatitt, til en pris av kr 65 per tonn for den beste kvaliteten. Apatitt-eksemplarer fra de vestlige Dahll-gruvene ble en del av den norske utstillingen på verdensutstillingen i 1876 i Philadelphia.

Samlet virksomhet

I 1910 ble virksomheten i Ødegården Verk slått sammen i en felles aktivitet, da et konsortium ledet av Håkon Mathiesen kjøpte opp begge selskapene og gjenopptok produksjonen. I 1915 dannet Mathiesen og de andre aksjonærene aksjeselskapet Bamble Apatitt A/S til å drive verket. Erland Eide hadde rollen som øverste leder på denne tiden.
Gruvedriften nøt godt av et stort oppsving i etterspørselen etter matvarer under første verdenskrig, da det europeiske landbruket fikk svekket bemanning som følge av at folk ble skrevet ut til krigstjeneste. Med færre landbruksarbeidere og en økende etterspørsel etter billig mat, måtte landbruket effektiviseres for å øke produksjonen. Bruken av mekaniserte landbruksredskaper tiltok, det samme gjorde bruken av kunstgjødsel. Som følge av at den norske regjeringen erklærte at landet var offisielt nøytral under krigen, kunne Norge profitere på den europeiske matvareetterspørselen, og myndighetene forsøkte å utvide med tilsvarende gruvedrift i området.
Fra 1905 hadde også Norsk Hydro etablert kunstgjødselsproduksjon. Dette ble en stor konkurrent til virksomheten på Ødegård Verk, ettersom Norsk Hydros produksjonsmetode baserte seg på Birkeland-Eyde-prosessen som fremstiller nitrogendioksid til bruk i kunstgjødsel. Under første verdenskrig var imidlertid etterspørselen etter kunstgjødsel så stor at det var rom for produksjon også ved Ødegården Verk, og denne tiden var verkets mest produktive år. Men da krigen var over, var det vanskelig for Ødegården Verk å konkurrere med Norsk Hydro. Bamble Apatitt A/S meldte seg konkurs i 1920. Håkon Mathiesen tok igjen over virksomheten og drevet i egen regi fram til selskapet ble nedlagt i 1926.

Andre verdenskrig

Gruvene ble gjenåpnet under andre verdenskrig. Adam Petterson kjøpte gruven i 1941 og gjenopptok produksjonen. Denne gjenopptakelsen var imidlertid ikke vellykket, og gruvene ble stengt da krigen tok slutt i 1945.

Området i dag

Norges geologiske undersøkelse gjennomførte undersøkelser i området mellom 1989 og 1993. Det blant annet i en rapport fra 1990 konkludert med at det kunne være økonomisk drivverdige forekomster av ødegårditt.
Det er lite som i dag kan sees av det tidligere Ødegården Verk, men det er visse spor i terrenget etter gruveaktivitetene. Noen gruvedumpene (fyllplasser) og dagbruddene er mulige å finne, men gruvesjaktene er avstengt og hele området er i dag overgrodd med skog. Alle bygninger og utstyr er revet eller fjernet. De store tremastene som kabelbanen brukte er revet ned, og kablene og vognene ble solgt til England. Rester av havneanlegget på Isnes kan fortsatt sees. Noe av steinen fra gruvedumpene ble brukt som tilslag ved bygging og vedlikehold av veier i området.