François Villon

Problemer med loven

Den 5. juni 1455 skjedde den første dokumenterte hendelse i livet hans. I selskap med en prest ved navn Giles og en ung kvinne ved navn Isabeau som han møtte i gaten Rue Saint-Jacques, skal en bretoner ved navn Jean le Hardi, også prest og universitetsutdannet, og en Philippe Chermoye (eller Sermoise eller Sermaise), skal det ha oppstått krangel. Det oppsto håndgemeng, dolker ble trukket og Sermaise, som er anklaget for å ha truet og angrepet Villion og hadde først trukket blod, men fikk ikke et dolkestikk tilbake. Isteden fikk han et slag fra en stein som slo ham overende. Han døde siden fra sine skader. Villon flyktet og ble dømt til landsforvisning. Denne ble trukket tilbake i januar 1456 ved kongebrev fra kong Karl VII etter at han hadde mottatt to bønnskrift som hevdet at Sermoise hadde tilgitt Villon før han døde.
To ulike versjoner av den formelle nåden eksisterer; i den ene er den skyldige identifisert som «François des Loges, autrement dit Villon» («François des Loges, ellers kalt for Villon»); i det andre som «François de Montcorbier». Han er også sagt å ha navngitt seg selv til barberer og (enkel) kirurg som leget hans sår som «Michel Mouton». Dokumentene fra denne affæren bekrefter i det minste datoen for hans fødsel ved å beskrive ham som tjueseks år gammel eller der omkring.
En gang rundt juletider 1456 ble kapellet til Collège de Navarre brutt opp og fem hundre gullmynter ble stjålet. Villon var involvert i tyveriet og mange forskere mente at han flyktet fra Paris kort etter og at dette er hva han skrev i det som nå er kjent som diktet Petit Testament («Det lille testamente»), eller Lais («Arv» eller «Testamentering»). Tyveriet ble ikke oppdaget før i mars året etter, og det var ikke før i mai at politiet kom på sporet av en gjeng med studenttyver, noe som skyldtes indiskresjon fra en av dem, en Guy Tabarie. Ytterligere et år gikk da Tabarie, etter å ha blitt arrestert, ga kongen bevis ved å anklage den fraværende Villon for å være lederen av gjengen. Deretter skal han ha dratt til Angers, eller i det minst å sørget for lignende tyverier der. Villon ble dømt til forvisning igjen, for dette eller andre forbrytelser, og han gjorde ikke forsøk på å komme tilbake til Paris. I fire år vandret han rundt. Han kan ha vært, slik hans venner Regnier de Montigny og Colin de Cayeux var, medlemmer av en omvandrende gjeng av tyver.

Forfatterskap

Forutsatt at man aksepterer at den «jeg» som opptrer i diktene også henviser til den faktiske forfatteren, er diktene selvbiografiske. Det har riktignok vært rettet tvil om det er tilfelle: det har vært spekulert om den historiske François Villon, en asosial tyv og drapsmann, og dikteren er to forskjellige personer. Sistnevnte kan ha vært en samtidig rettsskriver med kunnskap om de forbrytelser som den historiske Villon faktisk hadde begått, og deretter skrupelløst lånte hans navn til sitt lyrisk-satiriske prosjekt. Generelt aksepterer man at forbryteren og poeten er den samme.
François Villon var en stor fornyer av sin tids poesi ved hva poesien kunne handle om, og via sin tematikk var han en stor fornyer av poesiens former. Han forsto middelalderens høviske ideal, men valgte isteden å skrive om det motsatte. Han snudde på verdiene og feire småkjeltringenes og de usle og elendiges skjebne på vei mot galgen. Han benyttet seg uten skam av parodien og utuktige vitser, og hele tiden fant han på nye innovative grep i sin diksjon og ordvalg. Som dikter fortsatte han innenfor tradisjonen til den fyldige franske balladetradisjonen, men satt opp et trollspeil mot alt som var skakt og skjevt. Alt som var høvisk, all opphøyd kjærlighet, og all melankoli avviste han med spott. 
Med Villon forsvinner allegorien, og isteden ble alt konkret og nærgående skildret, men samtidig også flertydig og med raffinerte undertoner av blasfemi, respektløshet, og seksuell skamløshet. Noen få mindre dikt gjør omfattende bruk av slangen og dialekten til tyvene i Paris. De fleste av hans dikt handler stort sett om hans eget liv, en mann uten gode forbindelser til hoffet eller øvrigheten, men som alltid var på kant med myndighetene og loven. Hans produksjon er på mindre enn 3000 verslinjer, men «den utvider seg i dybden, i mer enn dobbeltbunnet gåtefullhet.» 
Villon viet sin diktning til det livet han levde, til samværet med venner og venninner på kroer og bordeller, og de gir et bilde av en ung mann på rask vei nedover i den asosiale berme og underklassen, mer bunnløs under hundreårskrigens moralske og økonomiske oppløsning. Mange ganger satt han i fengsel, for tyveri eller mord, og med en dødsdom ved henging skrev han mens han ventet på evigheten sitt siste kjente dikt, L'Épitaphe de Villon («Villons gravskrift»), også kalt for La ballades des pendus («De hengtes ballade»).
Det Villon har etterlatt seg av litteratur, foruten en håndfull enkeltstående dikt, er to diktsamling. Begge trykt i 1489. Det eldste er Det lille testamente. Det ser ut til å ha blitt skrevet i tiden rundt 1456-1457. Dette verket kan ses som forberedelse for det som er hans hovedverk, Det store testamente, som ble ferdig ca. 1461. Det store testamentet er skrevet på åttestavige vers og består av et innledende dikt fulgt av 16 ballader og tre rondeaux. Balladene er ikke episke, men de som er kjent fra folkediktningen som lyriske og satiriske dikt i ulike toner og stilleier. Titlene henviser til at diktene framstår som en bekjennelse; han som skal dø, testamenterer bort sine eneste eiendeler. De testamentariske gavene ramses opp med det latinske (og juridiske) betegnelsen item... item... («likeledes») og gir deretter bort alt han ikke har til folk som har det fra før:
Adoptivfaren får Villons navn og hus. En pike han svermer for, gir han sitt hjerte. En annen får sverdet hans. En tredje får buksene hans. Han gir magistergrad til to små, lutfattige klerker. Men denne gavemildheten er ironi og antifraser. Adoptivfaren har allerede sitt eget navn og hus som han i sin tid hadde gitt til Villon. Piken han kjente hadde gitt sitt hjerte til ham, ikke omvendt. Sverdet er pantsatt og må løses ut. Det samme med buksene. De personer og navn som nevnes har senere forskning ved hjelp av nøyaktig og omhyggelig gransking av arkiver i stor grad klart å identifisere. De to lutfattige er identifisert som to gebrekkelige, gamle og meget rike kanniker fra Notre-Dame, som absolutt ikke trengte hans magistergrad.
Villons forbindelse med underverden kommer fram i elleve ballader som i stor grad benytter ord og begreper tatt fra obskurt forbryterslang, men dette er blitt tolket siden grunnet rettsreferatene mot en forbryterbande i Dijon i 1454 hvor en av bandemedlemmene gjorde rede for forbrytersjargongen. Alle disse balladediktene er rettet til forbrytere av ulikt slag: tyver, røvere, falskmyntere, og videre. Senere tolkninger henviser til at de antagelig også kan leses i andre betydninger, som seksuelle utskeielser.
Begge diktsamlingene lar seg plassere innenfor i en eldre middelaldersk sjangre, det parodiske testamentet. Det er parodisk i den forstand at den som testamenterer ikke har noe å etterlate seg. I Villons tilfelle er det eneste han egentlig eier sine egne dikt. I Det store testamente minnes han både venner og fiender og sender hilsener til dem begge. Til «tykke Margot» skriver han en nærmest naturalistisk ballade om lidderlighet og menneskelig fornedrelse. Til sin stakkars mor dikter han en rørende bønn til jomfru Maria lagt i hennes munn. For bispen av Orléans som stengte ham inne i fengselet gir han skylden for sin skjebne: «Tredve år, for tidlig skrukket, / alle mine fjær er plukket / av Thibault d'Aussigny.»
Av de godt og vel 2000 versene er de første 752 en selvbiografisk jammerklage. Han gråter over sin forspilte ungdom og bekjenner sine synder. Vennene er døde eller fattige. Men døden gjør alle like: «Og den som dør, han dør med ve, / så hjertesprengt og så alene, / mens dødens svette, kald som sne...»  Dødsangsten spinnes videre i en tenkt samtale mellom sjelen og kroppen. Sistnevnte unnskylder sin elendige tilstand på at skjebnen er forutbestemt. Det som skjer, det bare skjer. Men sjelen avviser slike lettvinte svar, for mennesket eier fri vilje og må selv ta ansvar for sine handlinger.
Mens han venter på å dø og ende livet i galgen, skrev han sitt mest kjente dikt, De hengtes ballade. Det er en uhyggelig skrekkvisjon av dikteren selv og fire kamerater som henger og dingler i en dødsdans i enden av hvert sitt tau, for siden å bli mat for ravn og kråker. De dinglet «som i lek, som vinden vil», men husk, minner dikteren om: «hån oss ei, vår lodd var hård... »