Benjamin Wegner

Bakgrunn

Jacob Benjamin Wegner, som til vanlig bare brukte navnet Benjamin, ble født i havnebyen Königsberg ved Østersjøen 21. februar 1795 og døpt 27. februar samme år. Han var sønn av kongelig kommissær ved politiet i Königsberg Johann Jacob Wegner (ca. 1757–1797) og Regina Dorothea Harder (1770–1813), som bodde i Königsbergs forstad (Vorstadt). Familien var luthersk. Foreldrene ble gift 25. april 1792 i Königsberg og faren døde da han var barn (12. januar 1797) i en alder av 40 år. Moren var datter av bokholder og «edsvoren veier» i Königsberg Christoph Harder. Faren var i sitt første ekteskap gift med Regina Dorotheas eldre søster Anna Christina Harder, og Regina Dorothea ble som enke i 1798 gift med skipsbygger Philipp Gutzeit (1773–1838). Benjamin Wegner hadde en bror, Friedrich Salomon Wegner (f. 1793), samt en rekke halvsøsken fra begge foreldrenes to andre ekteskap. Philipp Gutzeit var yngre bror av skipskaptein og senere skipsbygger Benjamin Gutzeit (f. 1771), som var far til sagbrukseier og skipsreder i Norge Wilhelm Gutzeit som grunnla den ene forløperen til skogsindustrikonsernet Stora Enso. Benjamin Wegner fikk merkantil utdannelse som lærling i et handelshus i Königsberg og behersket en rekke språk, herunder tysk, fransk, engelsk og etterhvert norsk.

Forretningsmann i Berlin

Rundt 1820 flyttet Benjamin Wegner til Berlin, der han etablerte egen agenturforretning innen den baltisk–britiske trelasthandelen og kornhandelen, dvs. i storeksport av trelast og korn fra Østersjøområdet til England. Han var en nær samarbeidspartner av det engelske handelshuset Isaac Solly and Sons, som var det ledende engelske firma som var aktivt i import av tømmer fra østersjølandene og som ble ledet av Isaac Solly. Han var også en venn og forretningspartner av Isaacs bror Edward Solly, som bodde i Berlin og som var en av Europas fremste kunstsamlere på denne tiden, og opptrådte regelmessig som representant for både firmaet Isaac Solly and Sons og for Edward Solly i forretninger. Wegner forhandlet bl.a. frem avtalen med den prøyssiske stat om overtagelse av Sollys store kunstsamling, som dannet grunnstammen i Gemäldegalerie i Berlin. Wegner hadde også et nært samarbeid med handelshuset Gebrüder Benecke i Berlin og spesielt dets leder Wilhelm Christian Benecke, et samarbeid som kom til å bestå i mange årtier. Benecke fattet på denne tiden interesse for Norge, og gav etter forhandlinger med Herman Wedel-Jarlsberg Norge det statslånet som reddet statsfinansene, men som førte til at Wedel-Jarlsberg ble stilt for riksrett og frikjent i 1822.

Blaafarveværket og andre industriinteresser i Norge

I 1821 ble både Edward Solly, Wilhelm Christian Benecke og Benjamin Wegner kjent med at Blaafarveværket i Norge var til salgs. Det tidligere kongelige verket hadde blitt pantsatt av kongen under Napoleonskrigene og overtatt av private da staten ikke kunne innløse pantet. Edward Solly ønsket å kjøpe verket og sende Wegner som sin representant for å gjennomføre kjøpet, men fikk økonomiske problemer og planene måtte avlyses. Benecke hadde gode forbindelser i Norge gjennom statslånet som han hadde gitt Norge tidligere, og ble i stedet den som kjøpte verket. Wegner fikk i oppdrag av Benecke å reise til Norge for å besiktige Blaafarveværket, og fikk fullmakt til å kjøpe Blaafarveværket for Benecke dersom han vurderte at verket kunne drives på en lønnsom måte. Wegner reiste til Norge og satte 16. desember 1821 første gang foten på norsk jord; etter å ha vurdert Blaafarveværket kjøpte han bedriften i 1822 for 150 000 Hamburger Banco på vegne av et konsortium hvor Benecke var hovedinteressent og gjennom en stråmann bosatt i Norge. Kjøpet ble oppfattet som et svært gunstig kjøp, fordi beholdningen av blåfarve alene dekket kjøpesummen. Det ble etablert et aksjeselskap, et av de første i Norge, som hadde fire aksjonærer. Etter kort tid overtok Benecke og Wegner alle aksjene og drev firmaet under navnet Benecke & Wegner; Wegner ble også bedriftens administrerende direktør (med tittelen «overdirektør»). Både Wegner og Benecke hadde signaturrett for Blaafarveværket. I løpet av 1820-årene utviklet Blaafarveværket seg til Norges eneste vellykkede storindustri i denne perioden, som ellers var en nedgangstid for mange næringer i Norge. Perioden blir omtalt som Blaafarveværkets storhetstid og varte til kriseåret 1848. Verket dekket 80 prosent av verdensmarkedet for koboltblått, omfattet rundt 40 enkeltgruver og sysselsatte omkring 2 000 mennesker. Blaafarveværket utmerket seg i denne perioden også med omfattende og generøse velferdsordninger for de ansatte. Wegner rekrutterte Karl Friedrich Böbert som bergmester og Friedrich Roscher som hytteinspektør.
Under sine første år i Norge bodde Wegner på Fossum Hovedgård ved Blaafarveværket. Willibald Alexis omtaler et besøk hos Benjamin og Henriette Wegner på Modum i boken Herbstreise durch Scandinavien («Høstreise gjennom Skandinavia») fra 1828. I 1836, etter at den tidligere eieren Morten Anker gikk konkurs, kjøpte Wegner Frogner Hovedgård i Aker, der han bodde sammen med sin familie til 1849. Blaafarveværkets hovedkontor lå på dette tidspunktet i Christiania, og Wegner tilbrakte mye tid på forretningsreiser. Wegner videreførte tradisjonen fra Bernt Ankers tid med storslått selskapelighet på Frogner fra tid til annen, med bl.a. ball og båtfester i Frognerdammen. Han støttet også kulturelle formål i samtiden. Den kjente maleren I. C. Dahl besøkte Norge i 1842 og var gjest på Frogner Hovedgård. Han sa da ja til å male det etterhvert meget kjente maleriet av gården.
Sammen med bl.a. Herman Wedel-Jarlsberg kjøpte Benecke og Wegner i 1835 også Hafslund hovedgård, som eide større skogseiendommer i Østfold og i Østerdalen og som drev omfattende tømmereksport og sagbruksvirksomhet med utgangspunkt i de verdifulle fallrettighetene i Sarpsfossen. I 1853 ble Beneckes eierandel overtatt av Wegner og de nye medeierne Jacob Peter Meyer, sistnevntes sønn Thorvald Meyer, sistnevntes svoger Stener Rosenberg, Westye Egeberg og Hans Gulbranson; Wegner ble dermed den største eieren med 25/77 parter (ca. 32,46%). I 1837 kjøpte Blaafarveværket nabobedriften Hassel Jernværk fra enken etter Peter Collett, og etter en tid overtok Benecke og Wegner jernverket personlig med en halvpart hver. Jernverket var imidlertid et tapsprosjekt som i årevis belastet Blaafarveværkets og hans egen økonomi; Wegner tapte anslagsvis 50 000 speciedaler over en tiårsperiode på å eie jernverket. Etter at Blaafarveværket måtte levere inn sitt bo i kriseåret 1848 konsentrerte Wegner seg om trelasthandel gjennom sin store eierandel i Hafslund hovedgård, som gav en betydelig inntekt i alle år. I 1854 ble Hassel Jernværk også oppdelt og eiendommene solgt enkeltvis på auksjoner, noe som innbragte et større beløp.
Benjamin Wegner ble i 1836 utnevnt til Kongeriket Portugals visekonsul i Christiania og dermed Portugals fremste representant i Norge, ettersom Portugal ikke hadde noen høyere diplomatisk eller konsulær representant i Norge. Han ble etterhvert generalkonsul i Norge for de tre hanseatiske bystatene Hamburg, Lübeck og Bremen, som alle var fullt suverene land på denne tiden: I 1842 ble han Hamburgs konsul i Christiania og i 1844 ble han Hamburgs generalkonsul for Kongeriket Norge. I 1843 ble han Lübecks konsul i Christiania og i 1861 ble han forfremmet til generalkonsul for Lübeck. I 1859 ble han også Bremens generalkonsul i Christiania. Han innehadde alle disse fire konsulære embedene til sin død.
Wegner solgte det meste av Frogner Hovedgård i 1848 for 72 500 speciedaler, men beholdt Frognerseteren med Frognerseterskogen, som dermed ble skilt fra hovedgården, samt enkelte andre eiendommer og rettigheter, herunder et landsted og en av Frognerløkkene med tanke på eiendomsutvikling. Familien bosatte seg i 1849 sentralt i Christiania, først i Kirkegaden 28 og senere i Prindsens Gade 12. Han kjøpte i 1855 lystgården Dronninghavn på Ladegårdsøen (Bygdøy), som da omfattet over 200 mål og som familien brukte som sommerbolig, og døde der 9. juni 1864. I tillegg eide han et mindre landsted ved Bekkebukten nær Hukodden på Bygdøy. Etter hans død solgte arvingene Frognerseteren med Frognerseterskogen til Thomas Heftye.
Benjamin Wegner ble begravet på Gamle Aker kirkegård 13. juni 1864; ektefellen ble begravet i samme grav i 1875. Gravminnet eksisterer ikke lenger; graven lå på område 004 til høyre for kirken.

Familie

Benjamin Wegner ble gift 15. mai 1824 i Nikolaikirken i Hamburg med Henriette Seyler (1805–75), datter av L.E. Seyler (1758–1836) og Anna Henriette Gossler (1771–1836). Svigerfaren var medeier og leder for handels- og bankhuset Joh. Berenberg, Gossler & Co. (Berenberg Bank), president for Hamburgs Commerz-Depution, et av de tre politiske hovedorganene i bystaten, og medlem av parlamentet i Hamburg. På farssiden var Henriette barnebarn av den sveitsiske bankieren og senere teatermannen Abel Seyler. På morssiden tilhørte hun den belgiskættede bankierfamilien Berenberg/Gossler, en av Hamburgs aller fremste hanseatiske familier. Henriette Seyler var en kort periode medeier i Berenberg Bank.
Benjamin og Henriette Wegner var foreldre til seks barn, hvorav fem vokste opp. Den eldste sønnen Johan Ludwig Wegner (1830–1893) var trelasthandler og senere byfogd i Larvik, og var gift med Blanca Bretteville, datter av statsminister Christian Zetlitz Bretteville; den andre sønnen Heinrich Benjamin Wegner (1833–1911) var trelasthandler og gift med Henriette Vibe, datter av professor Frederik Ludvig Vibe; den eldste datteren Sophie Wegner (1838–1906) var gift med oberst og adjutant for kong Karl IV Hans Jacob Nørregaard; den yngste datteren Anna Henriette Wegner (1841–1918) var gift med skolemannen Bernhard Pauss; den yngste sønnen George Wegner (1847–1881) var høyesterettsadvokat.
Benjamin Wegner er stamfar for den norske slekten Wegner. Han var farfar til amtmann og politimester Benjamin Wegner (1868–1949) og til kvinnesakskvinnen Olga Wegner, gift med høyesterettsjustitiarius Karenus Kristofer Thinn, og morfar til bl.a. den internasjonalt kjente krigskorrespondenten Benjamin Wegner Nørregaard (som var arbeidsminister i den internasjonale provisoriske regjering i Kina under Bokseropprøret), til høyesterettsadvokat Harald Nørregaard (som var formann i Advokatforeningen og i 1893 grunnla det som nå er Advokatfirmaet Hjort), til vinhandler og konsul i Tarragona Ludvig Nørregaard, til kirurg og president i Norges Røde Kors Nikolai Nissen Paus, til advokat og direktør i Norsk Arbeidsgiverforening George Wegner Paus og til ingeniør og industrileder Augustin Thoresen Paus. Blant hans oldebarn er bl.a. høyesterettsadvokat Jakob Thinn, sorenskriver Rolf Benjamin Wegner, fjellklatreren og motstandsmannen Egmont Nørregaard, stormester i Den Norske Frimurerorden Bernhard Paus og motstandskvinnen Henriette Bie Lorentzen. Benjamin Wegner er tippoldefar til bl.a. tidligere politimester i Bergen Rolf B. Wegner, tingrettsdommer Jens-Sveinung Wegner og arbeids- og velferdsdirektør Joakim Lystad.