google/wiki40b huggingface dataset:
Sikkerhetsbelte

Et sikkerhetsbelte, eller setebelte, er en innretning for å holde en passasjer eller fører fast i setet sitt i et kjøretøy. Bruk av sikkerhetsbelte reduserer sannsynligheten for å bli drept med mellom 40–50 % for fører og passasjer i forsete. I de fleste land er bruk av sikkerhetsbelte i bil påbudt.

Bakgrunn

Sikkerhetsbelter klassifiseres etter hvor mange punkter de er festet til kjøretøyet med.  Et topunktsbelte er et enkelt magebelte, og er mest i bruk på rutefly.  Et trepunktsbelte er den vanligste typen i moderne biler. Firepunktsbelter og bedre brukes i barnestoler, til motorsport, i jagerfly og annet. De første som kom med trepunktsbelte til masseprodusert bil, var Volvo, den 13. august 1959 med Volvo PV 544.

Norge

Påbud om bruk av sikkerhetsbelte i Norge kom i 1979: «Forskrift om bruk av personlig verneutstyr under kjøring med motorvogn» ble fastsatt av Samferdselsdepartementet 21. september 1979. Gebyret for ikke å bruke sikkerhetsbeltet var de første årene 30 kroner. 1. juli 2009 ble gebyrsatsen økt fra 750 til 1 500 kroner. For passasjerer under 15 år har sjåføren det juridiske ansvaret for bruk av sikkerhetsbelte, og barn under 4 år skal benytte godkjent sikkerhetsutstyr.
Busser som kun brukes i bytrafikk, (klasse I) er normalt ikke utstyrt med belte, og har gjerne mange ståplasser også. Setene i forstadsbusser (klasse 2) og langdistansebusser (klasse III) skal være utstyrt med setebelte. Bruk av belte i buss er påbudt hvis bussen er utstyrt med dem. Passasjerer kan ilegges gebyr om påbudet ikke overholdes, men påbudet blir i praksis sjelden håndhevet, og undersøkelser har vist at under halvparten av passasjerene overholder regelen.
Uten sikkerhetsbelte tilsvarer kollisjon et fall på 10 meter ved 50 km/t, 19 meter ved 70 km/t, 32 meter ved 90 km/t. Risiko for å bli drept reduseres med 40-50 % for de i forsete ved bruk av bilbelte.
Ole Bærøe

Familie og yrke

Han ble født på Flår i Undrumsdal som sønn av amtsagronom, gårdbruker og ordfører Ole Karenius Bærøe og hustru Hansine Kathrine Farup. Han mistet faren som liten gutt. Farfaren Lars Randby Bærøe var ordfører, stortingsmann og gårdbruker på Bærøe i Hobøl. Morfaren Peder Thrane Farup drev storgården Tronstad i Hurum.
Etter middelskolen gikk han Jarlsberg og Larviks amts landbruksskole (den senere Vestfold landbruksskole) på Fossnes, deretter jordbruksavdelingen ved landbrukshøyskolen på Ås. Han var stipendiat ved landbrukshøyskolen 1900–1903 og foretok en studiereise til Island. Han giftet seg med Gudrun Hirsch, datter av landbrukshøyskolens direktør J.L. Hirsch og hustru Johanne Bolstad.
Bærøe var gårdsfullmektig på Skaug i Brøttum og lærer ved landbruksskolen på Rikheim i Lærdal før han i 1904 ble forvalter ved Tomb herregård, og i 1909 amtsagronom i Hedmark. Han var forvalter ved Jarlsberg hovedgård 1910–1917, bestyrer ved Jønsberg landbruksskole 1917–1926 og driftsleder ved landbrukshøyskolen på Ås fra 1929.

Politisk arbeid

Bærøe var medlem av Sem herredsstyre og formannskap 1913–1916 samt medlem av Romedal herredsstyre 1919–1928 (formannskapet 1925–1928). Han var statsråd i Landbruksdepartementet i Ivar Lykkes regjering fra 5. mars 1926 til 27. januar 1928, og fungerte samtidig som statsråd i Kirke- og undervisningsdepartementet fra 25. desember 1927. Han var innvalgt på Stortinget fra Hedmark 1928–1930 og fra Akershus 1934–1945. På Stortinget var han medlem av Stortingets landbrukskomité 1928–1930 samt medlem av Stortingets finans- og tollkomité 1934–1936 og 1937–1943. Da Stortinget ble samlet igjen etter den andre verdenskrigs slutt i 1945, møtte Holger Kofoed i den avdøde Bærøes sted.
Han var medlem av Høyres sentralstyre fra 1928, og var partiets nestformann 1934–1937. I mars 1937 ble han valgt til formann i Høyre og Akershus Høyre, mens Eyvind Getz ble nestformann i partiet. Bærøe ble formelt sittende inntil sin død i 1943, men ble i praksis avsatt av okkupasjonsmyndighetene i 1940, da alle partier unntatt NS ble forbudt.
FA-cupen 1895/96

FA-cupen 1895/96 var den 25. sesongen av den engelske FA-cupen. Finalen ble spilt 18. april 1896 mellom The Wednesday og Wolverhampton Wanderers. Finalen ble spilt i Crystal Palace i London.
Donald Dunn

Karriere

Han startet musikerkarrieren i lokale band, blant annet i The Royal Spades sammen med sin barndomsvenn og senere bandkollega i Booker T. & the M.G.'s, Steve Cropper. Bandet skiftet navn til The Mar-Keys, og fikk platekontrakt med Stax Records. De fikk en hit med låten «Last Night», men i 1962 ble gruppen oppløst. Dunn ble så med i storbandet til Ben Branch, før han i 1965 ble med i Booker T. & the M.G.'s. 
Høsten 1970 ble Booker T. & the M.G.'s oppløst da både Booker T. Jones og Steve Cropper fikk nok av Stax Records og sluttet i bandet. Dunn og trommeslager Al Jackson jr. fikk med seg Bobby Manuel og Carson Whitsett, og fortsatte å spille sammen som The MG's. De ga ut albumet The MG's i 1973, men bandet ble snart oppløst grunnet manglende suksess. 
I september 1975 hadde Dunn, Jones, Cropper og Jackson samtaler om en planlagt gjenforening av Booker T. & the M.G.'s. Planene fikk en brå slutt da Jackson ble myrdet 1. oktober 1975. Men bandet «gjennoppsto» for en kort tid da Dunne, Jones og Cropper fikk med seg Willie Hall på trommer på albumet Universal Language i 1977. 
I 1980 var både Dunn og Cropper med i filmen The Blues Brothers, der de spilte seg selv. De spilte også i Blues Brothers-bandet under en rekke turneer i løpet av 1980- og 1990-tallet. Donald «Duck» Dunn har også spilt sammen med artister som Muddy Waters, Neil Young, Jerry Lee Lewis, Eric Clapton, Tom Petty, Creedence Clearwater Revival, Rod Stewart, Bob Dylan og Roy Buchanan.
Dunn var igjen medlem av Booker T. & the M.G.'s etter at bandet ble gjenforent i 1994, og var også med i Blues Brothers-bandet. 
Donald Dunn døde 13. mai 2012 under en turne i Japan.
Doksografi

Doksografi (gresk: δόξα "en mening, et synspunkt" + + γράφειν - "å skrive, å beskrive") er et begrep som brukes spesielt om verkene til historikerne i den klassiske antikken, og synspunktene til denne periodens filosofer og vitenskapsmenn. Begrepet ble første gang brukt av den tyske klassiske filologen Hermann Alexander Diels.
H.K.H. Kronprinsens gullmedalje

H.K.H. Kronprinsens gullmedalje (1851 – 1905) var en medalje som ble utdelt av Universitetet i Kristiania til trengende studenter som hadde utført fremragende akademiske prestasjoner. Medaljen i rent gull ble innstiftet av kronprins Carl i 1849, da han etablerte et legat på 150 speciedaler.  Den ble delt ut i varierende antall etter som det var verdige kandidater. Utdelingen tok slutt ved unionsoppløsningen i 1905 og vi ikke lenger hadde svensk kronprins, så i stedet lot Kong Haakon VII  medaljen fortsette som H.M. Kongens gullmedalje fra 1907.
Den første medaljen ble laget av svensken Pehr Henrik Lundgren (1824–1855) og har innskriften «Juveni Optimae Spei» (håpefull ungdom) og viser en krans med nøkleblomster (latinsk primula,  «den første»). Medaljer til unge håpefulle, altså. Samme symbolikken fortsetter på de to tyske medaljene som
ble gravert i 1874.
Ilen kirkegård

Ilen kirkegård er en gravlund for Ilen menighet ved Bynesveien 18 i Ilsvika i Trondheim. Gravlunden har i dag et areal på 3,5 daa, noe som gjør Ilen kirkegård til byens minste gravlund. Den ble anlagt i 1883 og ble vigslet to år senere. I 1893 ble det oppført et gravkapell og i 1905 ble kirkegården utvidet, men i 1934 ble gravkapellet revet, mye på grunn av at man hadde sluttet med begravelser som følge av at Ilen kirkegård i 1916 hadde blitt avløst av Stavne kirkegård.
Fra 1947 ble gravlunden igjen tatt i bruk, men på grunn av begrenset plass ble det kun gitt anledning til å sette ned urner ved gravlunden. På grunn av at kommunen manglet gravplasser ved årtusenskiftet ble det besluttet å ta i bruk Ilen kirkegård igjen. Ilen kirkegård ble ferdig rehabilitert og gjenåpnet den 9. desember 2007, omtrent samtidig med åpningen av parseller til Nordre avlastningsvei i samme område.
Downhill Thrill

Downhill Thrill er et musikkalbum med Herr Nilsson, utgitt i 2007.
Hundvåg 1

Historikk

Hundvåg 1 speidergruppe ble stiftet av to speiderjenter i 1946 på Hundvåg. De dannet en tropp bestående av 30 jenter. Deres tilholdssted dengang var speiderhuset Øytun, hvor de holdt til noen år. Den gang var det altså bare jenter i Hundvåg 1.
I periodeen 1960–1972 var speidergruppen mer eller mindre nedlagt. Den bestod da av noen betalende ledere, men ingen speidere.
I 1972 startet speidergruppen opp igjen, og fikk tilholdssted på Hundvåg skole. Der holdt gruppen til i 19 år, før den i 1991 overtok ungdomshuset Øytun. Etter overtakelsen ble speiderhuset ombygd og renovert og har siden vært tilholdssted for mange hundre speiderjenter og -gutter. I dag har Hundvåg 1 ca. 50 medlemmer.

Speideraktiviteter

Gruppen har drevet med mangfoldige speideraktiviteter og vært på mange lerier og turer i all slags vær. Mange forskjellige speiderhytter har fått besøk, men de fleste turene har gått til speiderhytta på Blåhei. Denne hytta ble kjøpt i fellesskap av seks speidergrupper på 1930-tallet.

Speiderutstyr

Siden starten i 1946 har leir/turutstyret forandret seg betraktelig. Til å begynne med brukte man gult oljelerret som underlag og dyner stappet med halm, og man lå i ustødige pyramidetelt.
Bjortjønnlimyrene naturreservat

Bjortjønnlimyrene naturreservat ligger i Grane kommune i Nordland. Området ligger noen km nord for Majavatn. Naturreservatet er på 4300 dekar. Området er vernet for å bevare et våtmarksområde med interessante myrtyper og et rikt og interessant fugleliv.
Jingtai

Jingtai (kinesisk: 景泰县; pinyin: Jǐngtài Xiàn) er et fylke i provinsen Gansu i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Baiyin.
Folketallet var på 230 415 innbyggere i 1999.

Kulturminner

Ruinene etter byen Yongtai (Yongtai chengzhi, 永泰城址), «skilpaddebyen» (guicheng) fra Mingdynastiets tid, ble i 2006 tilføyd Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Kronometri

Kronometrene (av gresk χρόνος (khrónos) «tid» og μέτρηση (métrioi) «måling») er vitenskapen om måling av tid og tidtaking.
Det må ikke forveksles med kronologi som er vitenskapen om å plassere hendelser i tid og som ofte er avhengig av kronometrene.
Huitfeldt Forlag

Historie

I 1970 opprettet Claus Huitfeldt et selskap med samme navn hvor de hovedsakelig utga bøker om kultur og kunst. Første bok var en nyutgivelse av Carl Huitfeldts (1895-1949) «Norge i andres øyne» fra 1932.
Den mest kjente serien var «Vi ser på kunsthåndverk i Norge» med konservator Johanne Huitfeldt som redaktør. Serien gikk i rundt 20 år og hadde hele 40 utgivelser. Når forlaget morselskap i 1999 solgte til Schibstedgruppen gikk C.Huitfeldt Forlaget inn.
Høsten 2010 startet sønnen av Carl Huitfeldt opp forlaget som foreløpig ble i liten skala. Det endelige målet var å fortsette tradisjonen om å utgi kvalitetsbøker med hovedvekt på historie.
6-kanten

Regler

Syv skyttere deltar for hvert samlag. Alle disse teller for sluttresultatet. Inntil 1982 talte kun de fem beste av de syv skytterne i sluttsummen til hvert samlag. Det skytes 10 tellende skudd i hver skytestilling: stå, ligg og kne. Det deles ut gylt medalje eller stjerne til den skytteren med det individuelt beste resultatet.

Historie

6-kanten så for første gang dagens lys i 1939, da mellom samlagene Drammen, Numedal, Vestfold, Ringerike, Telefylket Austre og Grenland. Det ble ikke avholdt 6-kantskyting under krigen. Konkurransen startet opp igjen i 1946. Telefylket Aust stilte ikke lag fra 1947–49 og trakk seg fra konkurransen i 1956. Telefylket Austre ble i 1957 erstattet av Hallingdal. Disse seks samlagene har siden konkurrert hvert år etter dette, med 2002 som et unntak da Ringerike ikke stilte lag.
Numedal det mestvinnende samlaget i konkurransens historie, med Vestfold som nummer to.
Flere av de individuelle vinnerne i 6-kanten har også blitt skytterkonge på landsskytterstevnet. 
Skytternavn som Knut Skjelland (1969, 1971, 1972 og 1978), Tor Nystuen (1982), Trond Kjøll (1983, 1985 og 1989), Bjørn Solberg (1988), Ola Tore Dokken (1990), Hans Kristian Wear (2000, 2001 og 2004 ), Marianne Årskog (2002) og Kristina Vestveit (2005) har mottatt bestemannspremien i 6-kanten.
Pselaphochernes dubius

Utbredelse

I Norge finnes den bare i sørøst. I Europa finnes den stort sett overalt unntatt i fjellområder, østover er utbredelsen mer ukjent .
August von Werder

Bakgrunn

August von Werder stammet fra adelsslekten von Werder. Hans foreldre var den kongelig prøyssiske generalløytnant Hans Ernst Christoph von Werder (1771–1837) og hans hustru Johanna Marie Friederike Wedde (1783–1864).

Militær karriere

Grev Werder trådte i 1825 inn i regimentet Garde du Corps, og ble 1826 befordret til sekondløytnant ved det 1. garderegiment til fots. 
I 1839 ble han lærer ved kadettkorpset, og senere kommandert til det topografiske korps. Som premierløytnant deltok han som frivillig i russernes felttog i Kaukasus fra 1842 til 1843. Etter hjemkomsten 1846 ble han kaptein ved generalstaben, og kom som major til det 33. infanteriregiment. I 1853 var han kommandør for landvernbataljonen i det 40. regiment, i 1856 den 4. jegerbataljon, senere oberstløytnant ved 2. garderegiment til fots og samtidig betrodd oppgaven å lede administrasjonen av inspeksjonen av jegerne og skyttene. Dessuten hadde han kommandoen over det ridende feltjegerkorpset.
I 1859 ble han forfremmet til oberst og inspektør for jegerne og skytterne. I 1863 ble han generalmajor og i 1866 generalløytnant. Han kommanderte i 1866 den 3. divisjon ved Gitschin og Königgrätz. 
Den fransk-prøyssiske: Ved innledningen til Den fransk-prøyssiske krig i 1870 fikk han overkommandoen over beleiringskorpset ved Strasbourg, og etter byens kapitulasjon, da han var blitt utnevnt til general av infanteriet, kommandoen av det nydannede 14. korps, som han i oktober trengte inn i Franche-Comté og besatte Dijon. Han holdt de garibaldinske frikorpsstyrkene i sjakk, og ved slaget ved Belfort (15.-17. januar) holdt han standhaftig og energisk stand mot den franske østarméen.
Hans heltedåder gjorde ham svært populær, særlig i det sørlige Tysklanf, og i Freiburg im Breisgau ble det oppført en rytterstatue av ham. Etter freden fikk Werder kommandoen over det nydannede badiske (14.) armékorps i Karlsruhe. Han ble tildelt storkors av Jernkorset. I 1875 feiret han med pomp og prakt 50 års tjeneste i hæren, og fikk 1. april 1879 innvilget avskjed fra hæren samtidig med at han ble opphøyet i grevestanden. 
Han døde 12. september 1888 på Schloss Grüssow (Belgard).
Det 4. rhinske infanteriregiment, som han hadde ledet, bar siden 1889 hans navn, Graf Werder.
Sande (Nøtterøy)

Sande er et sted og en gård på Nøtterøy i Færder kommune. Det befinner seg sør for Hella og vest for Borgheim. Nøtterøy golfbane ligger like vest for Sande, og klubbhuset befinner seg ved innkjøringa til Sanneveien.
Gårdens opprinnelig navn må ha vært Sandvin, som betyr «gården med sandjord».
På Sande er det to freda kulturminner: ei rydningsrøys og ei gravrøys fra jernalderen.
Isbukta

Isbukta er en 8 km bred bukt på sørvestsiden av Storfjorden, i Sørkapp Land på Spitsbergen, Svalbard. Bukta avgrenses i vest av Vasil'evbreen og i sør av neset nord for fjellet Dumskolten (624 m). I botnen av bukta munner også Sørkappfonna ut i havet. Fjellsidene er lite bratte og isen går stort sett helt ut i havet langs hele bukta.
Langs Vasilievbreen i vest er det en severdig brefront som crusieskip trafikkerer. I nord strekker en moreneseg ut i bukta, i form av øya Morenetangen. Ismengden avgjør om denne er forbundet med isen som en tange, eller frigjort som en øy. Sommerstid kan man se isbjørn rundt bukta. Det er bare et lite fuglefjell i sør.
Westbury College Gatehouse

Westbury College Gatehouse er et porthus fra det 15. århundre ved et presteseminar fra det 13. århundre i Westbury-on-Trym i City of Bristol i England. Det eies av National Trust. Det er en vernet bygning, klasse I.
Reformatoren John Wyclif er blant de mest kjente studentene ved seminaret.
Hegemoni

Hegemoni (fra gresk av hegemon som betyr «fører/veiviser») betyr overherredømme eller lederstilling. Begrepet brukes om en stat eller gruppe av stater som har dominans over andre stater eller gruppe av stater. Denne dominansen kan gruppen eller staten oppnå med eller uten trusler om maktbruk. Hegemoni har den uansett hvis den i stor grad kan diktere eksempelvis handelsbetingelser til sin egen fordel, eller mer generelt hvis den kan påvirke kulturelle perspektiver og oppfatninger i samfunnet eller i verden slik at de seirer den dominante gruppen eller staten. Når det snakkes om «stat» er det vanligvis bare stormakter som kan ha en slik innflytelse.
Den politiske filosofen Antonio Gramsci (1932/1975) definerte hegemoni som «det kulturelle lederskap som utøves av en herskende klasse». En herskende klasse eller stat kan ikke bruke voldsmakt i tide og utide. Gjør den det vil den gradvis få flere og flere mot seg. Derfor tyr gruppen eller staten til andre og mer finurlige former for å få andre stater og mennesker til å slutte opp om den dominante statens verdier, politikk og handlinger.
Demokratiforskeren Robert A. Dahl opererer med to typer hegemoni, styreformene konkurransepreget oligarki og inkluderende hegemoni.
Sigismundsøylen

Sigismundsøylen (polsk Kolumna Zygmunta) er et monument på Slottsplassen i Gamlebyen i Warszawa, reist i årene 1643–1644 etter tegninger av Augustino Locci og Constantino Tencalli. Den er et av Warszawas mest kjente landemerker og et av de eldste sekulære monumenter i det nordlige Europa. Søylen er et minnesmerke over kong Sigismund III Vasa, som i 1596 flyttet Polens hovedstad fra Kraków til Warszawa.
Monumentet er 22 meter høyt. Kongeskikkelsen, ikledt ridderrustning og krone, med sabel i den ene og kors i den andre hånden, måler 2,75 meter. Søylesokkelen er utsmykket med fire ørner.

Historie

Søylen ble reist mellom 1643 og 1644 etter ordre av Sigismunds sønn og tronfølger, kong Vladislav IV, etter tegninger av de italienskfødte arkitektene Constantino Tencalla og Agostino Locci. Bronseskulpturen ble utformet av den bolognesiske skulptøren Clemente Molli, og utstøpt av Daniel Tym. Sigismundsøylen er med dette det eldste sekulære monument i Warszawa.
Søylen ble utformet med de italienske søylene foran Santa Maria Maggiore-basilikaen (reist i 1614 etter tegninger av Carlo Maderno) og Fokas-søylen i Roma som forbilde (Vladislav IV hadde sett begge under sitt besøk i Roma i 1625). I 1681 ble monumentet omringet av et tregjerde, som senere ble erstattet med et permanent jerngjerde.
Selve marmorsøylen ble restaurert flere ganger. Den første restaureringen ble gjennomført i 1743 av Franciszek Dąbrowski. Den andre, i 1810, ble ledet av Jakub Kubicki og Giuseppe Boretti. I 1854 ble monumentet omgitt av en fontene med fire tritoner utformet av berlineren August Kiss, etter tegninger av Enrico Marconi. I årene 1862–1863 ble søylen restaurert på ny under ledelse av Józef Orłowski.
En omfattende rekonstruksjon foregikk i årene 1885–1887 under Edward Cichocki. Den gamle søylen ble da erstattet med en granittsøyle, og hele monumentet ble flyttet noe mot vest. I årene 1929–1931 ble Sigismundsøylen nok en gang renovert, og monumentomgivelsene fikk sin opprinnelige form tilbake da fontenen, gjerdet og tritonene ble fjernet.
Den 1. september 1944, under Warszawaoppstanden, ble monumentet revet ned av en kanonkule fra en tysk stridsvogn, og bronsestatuen ble betraktelig skadet. Etter krigen ble statuen reparert, og i 1949 ble den satt opp på en ny søyle i granitt fra Strzegom-gruven. På grunn av anleggingen av den nye W-Z-traseen ble monumentet gjenreist seks meter i nordøstlig retning fra det opprinnelige ståstedet og noe dreid.
Wachau

Geografi

Wachaudalen mellom Melk og Krems an der Donau er ca. 30 km lang. Nærheten til Donau gir gunstige klimavirkninger. Samtidig kan bakkelandskapet i sør, Dunkelsteinerwald og Waldviertel i nord med topper over 900 moh, gi etter forholdende strenge vintre. Wachau grenser til to av delstaten Niederösterreichs fire landskaper, nemlig Waldviertel i nord og Mostviertel i sør. De øvrige landskapene er hhv Weinviertel (nordøst) og Industrieviertel (sørøst).
Langs den sørlige (høyre) bredden ligger bakkelandskapet Dunkelsteinerwald i Mostviertel. Nedstrøms finner man på høyre bredd kommunene (Gemeinde) Melk, Schönbühel-Aggsbach, Rossatz-Arnsdorf, Bergeren im Dunkelsteinerwald og Mautern. Kommuner langs den nordlige (venstre) bredd er Emmersdorf, Aggsbach Markt, Maria Laach, Mühldorf og Krems. De viktigste landsbyene mellom Melk og Krems er Spitz, Weissenkirchen og Dürnstein.

Førhistorisk tid

De mest kjente funn av de første mennesker i Wachau finnes i Stratzing og Willendorf. Til disse hører også funnstedene for de to eldste østerrikske kunstverk, nemlig de to kvinnefigurene Venus fra Galgenberg og Venus fra Willendorf. Kunstverkene antas å stamme fra sen-paleolitikum (mellom cirka 40 000 og 10 000 f.Kr.)

Middelalder

I middelalderen ble Wachau styrt av Kuenringslekten. De holdt til i Aggstein (sør for Donau) og Dürnstein (nord for Donau). Kuenringslekten oppførte borger og levde av skipsrøverier. Metoden var å kreve avgifter (”Mautzahlungen”) av skipstrafikken på Donau. 
Kuenringertiden forbindes også med den engelske kongen Richard Løvehjertes opphold i Dürnstein. Richard Løvehjerte ble oppdaget i en kro i Erdberg ved Wien da han var på vei hjem til England. Der ble han tatt til fange og overført til Dürnstein. 

Den eldste kirken i Wachau er kirken i St. Michael mellom Spitz og Wösendorf. Kirken er en såkalt forsvarskirke. Som vern mot den truende tyrkiske hæren fikk kirkebygningene elementer av forsvarsanlegg, for eksempel skyteskår.

Nyere tid

Mot slutten av det 19. århundre begynte turismen å få et oppsving i Wachau, bl.a. takket være at malerne ved Wien Kunstakademi hadde oppdaget landskapet.

Næringsliv

Det relativt milde klimaet nederst i dalen har ført til en intensiv vin- og fruktdyrking i bratte heng og steinterrasser langs elven. For vinens kvalitet er de mange soldagene og de kjølige nettene av betydning. Blant de mest benyttede druesorter er Riesling, Grüner Veltliner og Neuburger. Vinene fra Wachau inndeles i en egen, tredelt klassifikasjon: Steinfeder, Federspiel og Smaragd.
Salg av vin foregår fra såkalte heurigen, sjenkesteder som eies av vinbøndene og hvor det også kan kjøpes enkle matretter. Av fruktsortene kan nevnes Wachau-marillen, den lokale aprikosen. I tillegg til vin- og fruktproduksjon er turisme en hovednæring i dalen. 
Donauradweg, sykkelveien mellom Donaus utspring i Schwarzwald og til elvens utløp i Svartehavet går langs elven gjennom Wachau. Strekningen fra Passau i Tyskland og til Wien i Østerrike er den kanskje mest populære delen av Donauradweg.
Araeoncus crassiceps

Utseende

Araeoncus crassiceps er en liten edderkopp. Kroppen er todelt i en bakkropp (abdomen) og en forkropp (prosoma eller cephalothorax). Forkroppen er bredt oval, litt flat og forholdsvis liten. Bakkroppen hos hunnen er stor og kuleformet. Avstanden fra det fremste øyet til hodets fremkant er forholdsvis stor, mye mer enn to ganger øyets diameter.
Araeoncus crassiceps er den eneste norske arten fra denne slekten, så forveksling med andre arter skulle ikke by på et problem. Men flere av dvergedderkoppene er ganske like hverandre, samtidig som de kan være fargevariable av utseende. For sikker artsbestemmelse kreves ofte nærmere undersøkelse av de kjønnsmodne edderkoppens genitalier, hos hunner epigynet og hos hanner pedipalpenes siste ledd.
Garraf

Garraf er et comarca i provinsen Barcelona i Catalonia, hvis hovedstad er Vilanova i la Geltrú.
Det grenser i nord til Alt Penedès, i øst til Baix Llobregat, i sør til Middelhavet, og i vest til Baix Penedès.
Garraf har 133 117 innbyggere og et areal på 184,10 km².