Religionskritikk

Religionskritikk innbefatter diskusjon og kritikk av religiøse forestillingers sannhetsverdi; av religion som begrep, kritikk av religiøse praksiser kritiske vurderinger av religionenes konsekvenser for individer, menneskeheten og/eller samfunnet.
Religionskritikk kan ha et naturvitenskapelig eller rasjonalistisk utgangspunkt, og alt som ikke kan forklares objektivt og uavhengig avvises som en illusjon. Religion er på linje med alle øvrige kulturelle institusjoner et produkt av sosiale konstruksjoner, skapt av mennesker, brukt av mennesker og som kun har betydning for mennesker. Et utbredt standpunkt i dag er at religion kan ha tjent et formål i fortiden, men er i dag blitt gjort overflødig av de senere århundrers naturvitenskapelige framskritt. Humanisme er et annet utgangspunkt for kritikk, her er synet at religion ofte er blitt benyttet som middel til å undertrykke andre mennesker.
Man kan også si at et hvert religiøst standpunkt, for eksempel valget av kristen tro, innebærer en implisitt kritikk av alle andre religiøse standpunkter og muligheter. En slik implisitt religionskritikk (av andre religioner enn ens egen), kan også gjøres eksplisitt, som når (kristne og muslimske) misjonærer kritiserer lokale religiøse oppfatninger og praksiser. Men det er nok vanligst å begrense definisjonen av religionskritikken til kritikk av religioner fra et ikke-religiøst ståsted.
I vesten har religionskritikken rettet seg mest mot de abrahamittiske religioner, især kristendommen, men også i økende grad islam og jødedommen.

Kritikk av religion som begrep

En stor andel av religionskritikerne betrakter enhver form for religiøs tro som irrasjonell og derved uforenelig med fornuft. Eksempelvis definerte Friedrich Nietzsche religiøsitet på følgende måte: ikke å ønske å vite hva som er sant.
En alminnelig kritikk av religioner er at de alle inneholder sentrale trosartikler som objektivt sett er irrasjonelle, og som krever at deres tilhengere er overbeviste troende for at de skal gi mening. Kritikere aksepterer ikke at disse trosartikler som ikke kan bevises vitenskapelig, kan representere sannheten. Isteden skal religionen betegnes som en sosial fiksjon og at disse fiksjonene kunne ha en nyttig funksjon i fortiden, men at den er i dag blitt gjort overflødig av vitenskapen, av rettsvitenskapen og av humanistisk etikk.
I mange religioner er forestillingen om en gud eller flere guddommelige vesener sentral og ofte har guddommen(e) gitt menneskeheten en hellig viten om den åndelige sannhet om verden, ved enten selv å ha vært inkarnert eller manifestert seg i den menneskelige verden eller ved å ha inspirert mennesket gjennom åpenbaringer eller profetier og andre utsendinger. En annen kritikk av religioner er derfor at det ofte kan bli sådd tvil om hvorvidt det er et historisk grunnlag for beretningene om disse hendelsene som blir gjengitt i hellige skrifter, men som sjelden eller aldri kan bekreftes av andre og uavhengige kilder.
Et eksempel på en religiøs figur hvis historiske eksistens som det er blitt stilt spørsmålstegn ved er Jesus Kristus. Et annet eksempel er Koranen hvor kritikerne har betvilt de påståtte omstendighetene om dens tilblivelse.
Et tredje problem med religion som kritikerne ofte tar fatt i er relatert til den religiøse pluralitet. Tross det store antallet religioner som praktiseres i verden, betrakter tilhengerne av en religion ofte seg selv som særlig utvalgte i forhold til den øvrige menneskeheten.

Antikken

Det tidligste kjente eksempel på religionskritikk innenfor vestlig filosofi stammer fra antikkens Hellas på 500-tallet f.Kr. hvor Xenofanes framførte et standpunkt at mennesket selv skapte deres guder i deres eget bilde. En annen filosof, Prodikos, mente en gang rundt 400 f.Kr. at de fenomener som menneskene valgte å dyrke var de som var viktige for deres daglige liv.
De tendenser til filosofisk fritenkning og kritikk av religion som oppsto i århundrene før vår tidsregnings begynnelse ble dog undertrykt da Romerriket utviklet seg til et monarki etter Augustus’ maktovertagelse. Senere da graden av religiøs pluralisme ble mindre og kristendommen ble den eneste og dominerende religion forsvant all religionskritisk filosofi helt og holdent.

Opplysningstiden

På 1700-tallet fikk den rasjonalistiske filosofi en gjenoppblomstring og samtidig begynte kristendommens kulturelle dominans å bli svekket og igjen gi plass til religionskritikk, i sær av kristendommen. Blant de franske encyklopedister ble den rasjonelle naturvitenskap og opplysningstanken benyttet som en plattform for en kritisk posisjon til spesielt de overtroiske og ulogiske elementer i religionen. Kritikk av religion med utgangspunkt i logiske argumenter har fortsatt helt opp til moderne tid. En av de nyere kritikere innenfor denne tradisjonen var den engelske filosofen Bertrand Russell.
Eksempler på viktige kritiske punkter i perioden er eksempelvis Treenighetslæren hvor argumentet 1 + 1 + 1 = 1 rent logisk ikke gir mening. Et annet er forestillingen om en opprinnelig skapergud; hvordan ble da denne guden selv skapt? Blant de mest innflytelsesrike religionskritikere var personer som Denis Diderot, Jean le Rond d'Alembert, Paul Henri Thiry d'Holbach, og François Voltaire.

Hegel

Tenkere fra opplysningstiden satte deres preg på den etterfølgende periode, innen spesielt de akademiske miljøer oppsto det rasjonelle eller endog religionskritiske skoler. En sådan gruppe oppsto omkring den tyske filosof Georg Wilhelm Friedrich Hegel som fokuserte sin kritikk på den kristne forestilling om inkarnasjon og søkte å eliminere den abstrakte og fjerne gud.

Feuerbach

En annen innflytelsesrik tysk filosof fra det samme miljøet var Ludwig Feuerbach, som mente at religion var en kompensasjon for menneskelige behov som ikke var blitt tilfredsstilt og samtidig et uttrykk for en selvopptatthet som forhindret sann erkjennelse av verden.

«Ny-ateistene»

Etter angrepet på World Trade Center 11. september 2001 blusset religionskritikken opp igjen etter en dvale på slutten av forrige århundre. Den settes i sammenheng med islamismens fremmarsj, samt de kristen-konservatives makt i USA. Sam Harris begynte på sin bok The End of Faith rett etter 11. september, og andre forfattere, som Richard Dawkins, Christopher Hitchens, Daniel C. Dennett, Michel Onfray skrev bøker som kritiserer religionens innflytelse i samfunnet. Ettersom kritikken tidvis er skarp, møter de også mye kritikk for at de, ifølge kritikernes syn, overdriver. Blant kritikerne finner vi Alister McGrath, Terry Eagleton og Dinesh D'Souza.

Religionspsykologi

En av de vesentligste bidrag til religionskritikken på 1900-tallet har vært religionspsykologien. En av psykologiens pionerer Sigmund Freud fant ut at religionen oppsto på grunn av allmenne og i bunn og grunn rasjonelle behov i den menneskelige psyke. Disse ble tolket inn i en overnaturlig ramme på grunn av manglende kunnskap.
Freuds teorier er nå i store trekk forlatt, men nye modeller er isteden blitt utviklet innenfor psykologien. En av dem er Richard Dawkins’ teori om memer, som først ble fremmet i boken Det egoistiske genet (The Selfish Gene). Et meme er en kulturell analog til genet og er enheter av informasjon som blir spredt mellom mennesker i form av ideer og forestillinger.
Senere bygget Richard Dawkins ut denne modellen i boken Viruses of the Mind (1991) ved å forklare at utbredelsen av religion i alle menneskelige samfunn skyldtes at religion oppførte seg som et datavirus i hjernen. Han beskriver religion som et system av memer (idéer og konsepter) som samarbeider om opprettholdelsen og den videre spredning av det religiøse system de inngår i. Kristne mennesker søker eksempelvis å påvirke deres omgivelser med deres religiøse meninger. Samtidig søker det religiøse system å beskytte seg selv mot fremmede systemer, det vil si memer som inngår i andre systemer.
I denne sammenheng blir religioner kritisert da de ofte medfører at den menneskelige bærer av det religiøse meme-system vil oppføre seg irrasjonelt, fordele sine ressurser uhensiktsmessig, eller føle skyld, frykt, eller andre former for negative følelser uten reelt å ha grunn til det.

Fortidens relikt

Ifølge en annen oppfattelse oppsto religion på grunn av tidligere tiders ufullstendige beskrivelse av naturen og derfor bør religion i dag bli erstattet av andre forklaringsmodeller, eksempelvis ved å benytte naturvitenskapen til å beskrive naturfenomener, filosofien og etikken til å besvare spørsmål om livets mening og forskjellen på godt og ondt, og kunsten som inspirasjon og kilde til skjønnhet og nytelse.
I takt med at vitenskapen øker vår viten og kunnskap om verden mister de religiøse forklaringsmodeller til naturfenomener deres betydning. Religionen kan derfor utelukkende benyttes som forklaringsmodell overfor overnaturlige fenomener, og gamle utdødde religioner er ofte blitt redusert til en samling myter som dens utøvere eller tilhengere tidligere oppfattet som sanne beretninger og forklaringer om deres verden.
Rasjonelle filosofer betrakter den blinde tro eller tro basert på underkastelse hvor utøveren eller den troende underordnet sin forstand den følelsesmessige hengivenhet som skadelig. Platon lar eksempelvis Sokrates beskrive Kritos' religiøse hengivenhet på følgende måte: «Din hengivenhet er uvurderlig hvis den er riktig, men hvis den er feilaktig vil større hengivenhet medføre større onder». I moderne tid er dette synet blitt ført videre av blant annet Bertrand Russell som oppfattet all tro som ikke var basert på bevis som skadelig.
Den amerikanske filosof og apologet Alvin Plantinga har forsvaret tro på grunnlag av moderne vitenskap. Han definerer en troende, teist, som en person som tror på Gud som det fundamentale, men ikke på grunnlag av rasjonelle overveielser. Han argumenterer videre at troende ikke tror på religiøse doktriner på samme måte som vitenskapsmenn tror på deres teorier ved at de ikke er umiddelbart klar til å omformulere deres tro om forutsetningene endres. Den troende oppfatter sine trosforestillinger som det grunnleggende og som fundament for hele hans verdensforståelse, og han oppfatter derimot ikke Gud som noe foreløpig og hypotetisk.