Johan J. Jakobsen

Bakgrunn

Han vokste opp på slektsgården Lønset på Spillum ved Namsos som sønn av fylkesagronom Harald Jakobsen og husstellærer Gjertrud Myklebost. Etter Namsos gymnas gikk han befalsskole i Bergen, så Jønsberg landbruksskole. Han gikk også handelsskole. Han var utdannet sivilagronom fra Norges landbrukshøgskole fra 1962. Deretter kom han tilbake til Namsos som avdelingsbestyrer ved Felleskjøpet og Namdal Kornsilo, noe han var frem til 1972. Mellom 1963 og 1993 var han også gårdbruker på Lønset.
Den politiske aktiviteten på riks- og lokalplan startet samtidig som han overtok gården og stiftet egen familie. Først var han politisk nestformann i Senterungdommen fra 1967 til 1969, og vararepresentant til Stortinget i perioden 1969–1973. I forkant av stortingsvalgene i 1969 og 1973 var han medlem av Senterpartiets programkomité, og senere dennes formann i 1977. Lokalt var Jakobsen formannskapsmedlem i Namsos fra 1967 til 1972, og medlem av Nord-Trøndelag fylkesting fra 1971 til 1973. Fra 1972 til 1973 var Jakobsen politisk sekretær i Samferdselsdepartementet i Lars Korvalds regjering, hvor John Austrheim var statsråd.

Stortingsrepresentant

I 1973 ble Jakobsen valgt inn på Stortinget fra Nord-Trøndelag. Han ble medlem av Landbrukskomiteen og varamedlem av Valgkomiteen, samt sekretær i Odelstingets presidentskap. I 1977 steg Jakobsen i gradene ved å bli medlem av Utenriks- og konstitusjonskomiteen. Han ble også parlamentarisk leder. I 1979 ble han ny partiformann etter Gunnar Stålsett. Med Jakobsen fikk Senterpartiet en samlende formann med store diplomatiske evner. Partihistorikeren Roar Madsen legger til at «kontinuiteten i ledelsen gjennom 1980-årene må ha kommet godt med i strevet med å berge partiskuten gjennom brottsjøene». Senterpartiets oppslutning gikk imidlertid ikke opp i Jakobsens tid som formann, og partiet gjorde sine, til da, dårligste valg i etterkrigstiden. Partiet stod på sidelinjen mens Høyre-bølgen ivret for mindre regulering og mer privatisering. Dessuten fikk Senterpartiet lite oppmerksomhet rundt tradisjonelle saker som landbruks- og distriktspolitikk. Det svekket også partiet at det, i samarbeidets navn, var med å gjennomføre Høyre-politikken. Fra 1981 fortsatte Jakobsen som medlem av Utenriks- og konstitusjonskomiteen og Den utvidede utenriks- og konstitusjonskomiteen.

Statsråd

I en tale i pinsen 1983 åpnet Jakobsen for at Senterpartiet og Kristelig Folkeparti kunne samarbeide med Høyre i regjering. Dette ble ikke akseptert av alle i partiet, med Per Bortens regjerings fall i 1971 friskt i minne. I juni 1983 ble Kåre Willochs regjering utvidet med statsråder fra Senterpartiet og Kristelig Folkeparti, og Jakobsen ble samferdselsminister. Da Willochs regjering gikk av etter kabinettsspørsmål om bensinavgift i 1986, gikk Jakobsen tilbake til Stortinget. Etter stortingsvalget 1989 ble han på nytt statsråd, denne gang som kommunalminister i Jan P. Syses regjering. Jan P. Syse og Høyres iver for tilpasninger med hensyn til EU gjorde at Senterpartiet var med på å felle Syses regjering i november 1990. I 1991 gikk Jakobsen av som partileder, og ble etterfulgt av Anne Enger Lahnstein. Han ble selv parlamentarisk leder.

EU-avstemningen i 1994

Ved stortingsvalget 1993 ble Senterpartiet nest største parti på Stortinget etter å ha markert seg som en garantist mot norsk EU-medlemskap i forkant av avstemningen året etter, og Lahnstein og Jakobsen ledet an i fjernsynsdebattene mot Gro Harlem Brundtland og Thorbjørn Jagland. Midt i EU-striden fikk han diagnosen testikkelkreft. Han ble operert i en fart, stilte til en fjernsynsdebatt før stingene var fjernet, og gjennomførte i vanlig stil. «Jeg ber om å bli trodd når jeg sier at jeg knapt nok har hatt en vond dag som følge av kreftoperasjonen i 1994,» har Jakobsen skrevet. EU-avstemningen endte med 52,2 prosent imot en EU-søknad og 47,8 prosent for en slik, og i Jakobsens hjemfylke Nord-Trøndelag var hele 64 prosent imot; sør for Nordland var det bare større prosentvis EU-motstand i Sogn og Fjordane.

Statsministerkandidat i 1997

Jakobsen var Senterpartiets statsministerkandidat i 1997, men partiet opplevde et dramatisk fall, og gikk til å bli kun det femte største, og Kjell Magne Bondevik (KrF) ble statsministeren i den nye sentrumsregjeringen. På forhånd hadde ikke Jakobsen underslått at Senterpartiet hadde store ambisjoner for regjeringsmakt, og kommenterte til partiavisen Sentrum:
«Det er et uttrykk som sier at en aldri skal la det beste bli det godes fiende. For å oppnå noe i politikken, er det helt nødvendig å inngå kompromisser. Men, og det er viktig, en må hele tiden være seg bevisst at en er på riktig vei […] Ethvert seriøst politisk parti må ha ambisjoner om regjeringsmakt. En regjering har stor innflytelse, selv om det er en mindretallsregjering.»

Etter politikken

Jakobsen avsluttet sin karrière på Stortinget som medlem i Utenrikskomiteen, Valgkomiteen, Arbeidsordningskomiteen og Den utvidede utenriks- og konstitusjonskomiteen. Han stilte nemlig ikke til gjenvalg i 2001, og hadde overlatt vervet som parlamentarisk leder til Odd Roger Enoksen i 2000. Han gikk da til en stilling som konsulent for Phytochem Holding, inntil han ble seniorrådgiver for Europaprogrammet. Europaprogrammet ble senere nedlagt, og driften gikk over til Norsk institutt for strategiske studier (NORISS), hvor Jakobsen var seniorrådgiver fra 2006. Fra 2006 til 2007 var han medlem av Forsvarspolitisk utvalg.
Han utgav tre bøker: memoarene Mot strømmen (2000) og Muntre minner fra ting og torg (2001), samt Makten og æren (2005), en biografi om Nils Trædal.