Moder jord

Den vestlige tradisjonen

Ordet natur kommer fra det latinske ordet natura, som har betydningen «fødsel» eller karakter. På engelsk, nature, er det første nedtegnelsen bruken av ordet, i betydningen av hele betydningen av verden, var sent i 1662; imidlertid natura, og personifiseringen moder jord, var meget populært i middelalderen og som et konsept var det plassert mellom det reelle guddommelige og det menneskelige. Denne betydningen kan bli sporet tilbake til antikkens Hellas.
Også på norsk er ordet natur avledet fra latinske natura via norrøne náttura, noe som gjør det eldre enn det tilsvarende engelske nature. På norsk er naturen den sanselige eller materielle verden som helhet, men også i betydningen av tingenes vesen, dens natur, det vil si dens medfødte egenskap, egenart, foruten at det peker på natur (som skog og mark, dyreliv og planteliv) i motsetning til kultur (menneskeskapt).
Norrøn mytologi hadde en gudinne kalt Jord (norrønt Jorð) som var ei åsynje og en personifisering av den fruktbare jorda. Hun ble også kalt for Fjorgyn, som har betydningen 'jord' eller 'land'. Det er ikke dokumentert noen kult for henne og hun var antagelig en abstraksjon i gudelæren. Jorden er på norsk den planeten Tellus som menneskene bor på, men kan også referere til kun overflaten av den, jordbunn, og materielt jord i form av dyrkbar mark i motsetningen til stein og leire.
Den tidligste skriftlige og trygt daterte litterære referanse til begrepet moder jord opptrer mykensk gresk ma-ka (omskrevet som ma-ga), «Moder Gaia», skrevet i Linear B stavelsesskrift (1200- eller 1100-tallet f.Kr.), viser at personifiseringen av det kreative og fruktbare ved naturen som kvinnelig guddom hadde dype røtter. I antikkens Hellas «oppfant» de førsokratiske filosofene naturen da de abstraherte hele fenomenet verden til entallsbegrepet fysikken, og dette ble arvet av Aristoteles. Senere kristne middelaldertenkere ønsket ikke å se naturen som inklusivt av alt, men mente at hun hadde blitt skapt av Gud. Moder jords plass var bokstavelig på jorden, nedenfor de uforanderlige himler og månen. Naturen lå et sted i midten men englene over og djevlene under. For den kristne middelaldertankegangen var hun kun en personifisering, en abstraksjon, ikke en gudinne.

Den greske myte

I gresk mytologi var Persefone, datter av Demeter, gudinne for høstingen, og hun ble bortført av Hades, guden for underverden og de døde. Han tok henne til de dødes verden som sin dronning, men Demeter ble så fortvilet at ingen grøde ville gro og hele den menneskelige rase ville ha forkommet av sult om ikke Zevs hadde engasjert seg. Himmelguden tvang Hades til gi Persefone tilbake sin mor, men i underverden hadde Persefone spist granateplefrø, maten til de døde, og av den grunn må hun tilbringe deler av året med Hades i underverden. Demeters sorg over sin  datter i de dødes rike er vist i de golde, ufruktbare vintermånedene, og hennes glede når Persefone kommer tilbake til de levendes verden om våren vises i de gavmild, grønne sommermånedene.
«Demeter kom til å ta plassen til sin bestemor, Gaia, og hennes mor Rhea, som  gudinne for jorden i en tid da menneskene og gudene mente at aktivitetene i himlene var mer hellige enn de på jorden.»

Amerika: indianske myter

Legendene til algonkinske folk sier at «under skyene lever Jord-Moren som fra henne er Livets Vann kommet fra, og som ved hennes bryst nærer planter, dyr og mennesker». Hun er også kjent som Nokomis, bestemoren.
I Inkarikets mytologi er Mama Pacha eller Pachamama en fruktbarhetsgudinne som overvåker over såing og høsting. Pachamama er vanligvis oversatt som «moder jord», men en mer bokstavelig oversettelse vil være «Moder Univers» (på aymara and quechua er mama = mor / pacha = verden, rom-tid eller universet). Pachamama og hennes ektefelle Inti er de mest menneskekjærlige guddommene og ble dyrket i deler av fjellene i Andes, fra Ecuador til Chile og Argentina.

I sørøstlige Asia

I sørøstlige Asia og de indokinesiske landene Kambodsja, Laos, og Thailand er jorden personifisert som Phra Mae Thorani, men hennes rolle i buddhistisk mytologi adskiller betydelig fra den vestlige oppfatningen av moder jord. I Malaysia og øyene nord for Australia er denne rollen fylt av Dewi Sri, «Rismoderen» i de østindiske øyer. Menneskene må sikre risens sjel for at avlingen skal blomstres, og om den feiler, er det sjelen (kelah) i risen på et vis tilbakeholdt, og om sjelen ikke kan komme tilbake vil høstingen feile. Eksempelvis har man en forestilling på Sumatra risen er under særskilt overvåking av en kvinnelig ånd kalt Saning Sari, og oppfatningen om henne er så nært knyttet til risen at planten tidvis går under dette navnet, like romerne knyttet kornet til Ceres, en gudinne for fruktbarhet og jordbruk.