google/wiki40b huggingface dataset:
Den engelske kanal

Den engelske kanal (engelsk: The English Channel; fransk: La Manche, «erme»; bretonsk: Mor Breizh, «Bretonske hav») er sundet som skiller England fra Frankrike, og De britiske øyer fra det europeiske fastlandet. Den er en del av Atlanterhavet, og knytter dette til Nordsjøen. Grensa mot Atlanterhavet i Det keltiske havet trekkes langs linja mellom Ile d'Ouessant utenfor Bretagne og Scillyøyene utenfor Cornwall, mens linjen Calais – Dover danner grensen mot Nordsjøen. 
Den er rundt 560 km lang og varierer i bredde fra 240 km på det bredeste til 33,1 km på det smaleste ved Doverstredet, det vil si mellom Dover og Calais, der den er 34 km bred. På sitt bredeste er den 240 km. Kanaløyene Jersey og Guernsey, samt flere andre øyer, ligger i kanalen, nærmest fransk side. Det er det smaleste av de grunne havene rundt den europeiske kontinentalhyllen og dekker et areal på rundt 75 000 km².

Dannelse av kanalen

Før slutten på siste istid, for omkring 10 000 år siden, var De britiske øyer en del av det europeiske kontinentet. Da isen smeltet ble det dannet en stor ferskvannssjø i den sørlige delen av området som i dag er Nordsjøen. Vann rant ut fra denne sjøen til Atlanterhavet mellom Dover og Calais. 
Omkring 6500 f.Kr. slipte kraftig erosjon bort kalk slik at Den engelske kanal ble dannet. Den har siden blitt bredere på grunn av bølgenes erosjon av kalkklippene, en prosess som fortsatt pågår.

Kanaltunnelen

Det har lenge vært planer om å konstruere en tunnel under Den engelske kanal. I det 19. århundre ble det tatt flere prøver av grunnen, og man begynte å grave, men teknologien hadde ikke kommet langt nok til å klare prosjektet.
Først i 1994 åpnet Kanaltunnelen, med forbindelse mellom Cheriton i Kent på engelsk side og Sangatte på fransk side. Den er en jernbanetunnel, som brukes både til person- og godstransport.

Første luftferd

7. januar 1785 ble franskmannen Jean-Pierre Blanchard og amerikaneren John Jeffries de første som krysset kanalen med ballong.

Første svømmer

Den første som svømte over kanalen var Matthew Webb, i 1875. 6. august 1926 ble Gertrude Ederle den første kvinne som klarte å svømme over, og hun slo samtidig mannsrekorden med to timer.

Første i menneskedrevet fly

I 1979 vant Bryan Allen 100 000 pund da han ble den første som krysset i et menneskedrevet fly. Han hadde da tråkket pedalene på det omkring 35 kg tunge Gossamer Albatross i tre timer.

Første i motorisert fly

Den første som krysset kanalen i et motorisert fly var Louis Bleriot, i 1909.

Første frie svev

31. juli 2003 hopper den østerrikske fallskjermhopperen Felix Baumgarter ut av et fly omkring 9 000 m over Dover, og med spesielle vinger av karbon svevde han i fritt fall over til Calais der han åpnet fallskjermen.

Siste verdensrekord

Den siste verdensrekord som ble satt for en kanalkrysning var da Richard Branson slo rekorden for amfibiebil-krysning med omkring seks timer den 14. juni 2004.
Nishikyogoku Athletic stadion

Liv etter OL

Etter OL er stadionet blitt brukt som hjemmebane til fotballklubben Kyoto Sanga FC som spiller i J2.
Olav V gate (Bodø)

Olav V gate (37–107, 40–200) er ei gate i Bodø, og er en av hovedgatene i byen. Store deler av gata er en del av riksvei 80. Den starter i øst ved Rønvikjordene, der den i et lyskryss tar av fra Rv80 som deler seg i to her, en går til sentrum, mens den andre, Olav V gate, går til Bodø lufthavn. Olav V gate går helt til den møter Fredensborgveien, og går over til å bli Langstranda, men Rv80 slutter ved den vestlige innkjørselen til Avinors ansattparkering.
Veien er nylig blitt modernisert flere ganger og har fire rundkjøringer og ett lyskryss. Tilsammen har gata tolv kvartaler med de to små avstikkerne som regnes som en del av Olav V gate, og uten parkeringsinnkjørslene ved flyplassen. I tillegg har gata gang- og sykkelvei på ene siden av veien hele gata, med unntak av de siste tre hundre meterne, der gang- og sykkelveien blir innledet til en lite trafikkert, parallell blindgate. Det er også Olav V gate som kjører under luftfartsmuseet, mellom de to avdelingene, under kontrolltårnet.
.be

Historie

Domenenavnet ble aktivt i 1989 og var da administrert av Pierre Verbaeten fra Katholieke Universiteit Leuven. I 2000 ble administrasjonen av domenenavnet overført til DNS Belgium. Ved slutten av 2005 har over 470 000 registrert.
I november 2005 ble det annonsert at førstegangs registrering av domenenavn ville være gratis frem til begynnelsen av 2006, dog med visse grenser for antallet hver person kunne registrere. Dette var bemerkelsesverdig populært, med rundt 17 000 registreringer på kampanjens første dag.

Registrering

Domenenavn registreres direkte på andre nivå. Det eksisterer også navn på tredje nivå, under ac.be for akademiske institusjoner, men dette er raskt på vei ut av aktivt bruk ettersom de store universitetene, som KU Leuven/UC Louvain og UGent, sluttet å bruke det i 2005.
Alle .be-registreringer må bestilles via en registrert agent.

Regionale domener

Det høyrepopulistiske partiet Vlaams Belang fremmet et forslag i det flamske parlamentet om at regionen Flandern skulle forlange opprettet et flamsk toppnivådomene .vl (for «Vlaanderen», Flandern på nederlandsk), men forslaget fikk ikke støtte fra regionens øvrige partier.
Røssjøen naturreservat

Røssjøen naturreservat ligger inntil Langsua nasjonalpark i kommunene Etnedal, Nord-Aurdal og Nordre Land. Området er på 24 102 daa, og ble vernet 11.3.2011. Naturreservatet har større og mindre vann, store myrer og tørre rygger med gammel bar og høgstaudeskog. Området er beitepåvirket, og er viktig for sjeldne fugle og plantearter.
Røssjøen naturreservat inngår i verneplanen for Langsua nasjonalpark.
Ernst Alexanderson

Bakgrunn

Alexanderson ble født i Uppsala, Sverige og ble utdannet ved Kungliga Tekniska högskolan i Stockholm og den tekniske høgskolen i Berlin, Tyskland. Han emigrerte til USA i 1902 og bruke mesteparten av sitt yrkesaktive liv som ansatt hos General Electric.  Han designet Alexanderson alternatoren, en høyfrekvent generator for langbølge-transmittering som gjorde kringkasting av modulert (stemme) radio praktisk mulig. Den eneste gjenværende senderen som fungerer finnes ved radiostasjonen i Grimeton utenfor Varberg i Sverige. Senderen ble lagt til UNESCOs verdensarvliste i 2004.
Han hadde vært ansatt hos General Electric kun i en kort periode, da GE mottok en bestilling fra en kanadiskfødt professor og forsker Reginald Fessenden på en alternator med mye høyere frekvens en de som allerede eksisterte. Sommeren 1906 kunne Alexanderson presentere en 50 kHz-alternator installert i Fessendens radiostasjon i Brant Rock, Massachusetts. I løpet av høsten var utgangseffekten økt til 500 watt og 75 kHz.  På julaften 1906 gjennomførte Fessenden sin første radiosending med musikk og stemmer hvor han selv spilte fiolin og leste fra juleevangeliet. Oveføringen kunne oppfattes så langt unna som i Det karibiske hav.  
Alexanderson fant også opp en amplidyne, en direkte spenningsforsterker. 
Alexanderson var også sentral i utviklingen av televisjon. Den første TV-sendingen i USA ble mottatt i hans hjem i Schenectady i 1927. I løpet av livet fikk Alexanderson godkjent 345 amerikanske patenter, den siste i 1968 i en alder av 89 år. Han døde i 1975 og ble begravet nær sitt hjem i staten New York.

Anerkjennelser

I 1983 fikk han plass i National Inventors Hall of Fame og i 2002 Consumer Electronics Hall of Fame. Allerede i 1919 ble han tildelt IEEE Medal of Honor.
Kornstadfjorden

Kornstadfjorden er en fjord langs kommunegrensa mellom Eide og Averøy kommune på Nordmøre. Fjorden har innløp mellom Tevikholmen i nordøst og Ramsvikneset i sørvest og er en fortsettelse av Lauvøyfjorden. Den strekker seg 9 kilometer sørøstover til Rånestangen på sørvestsida av Averøya. Øst for Rånestangen går Kvernesfjorden nordøstover på sørøstsida av øya.
Bygda Lyngstad ligger på vestsida av fjorden og det same gjør grenda Øygarden. Tvers over fjorden for Øygarden ligger Steinsgrenda på Averøya. Kommunesenteret Eide ligger helt sør i fjorden, i overgangen mellom Kornstadfjorden og Kvernesfjorden.
Fylkesvei 64 går langs vestsida av fjorden, imens fylkesvei 247 går på østsida.
Norges fiskerihøgskole

Norges fiskerihøgskole (NFH) er en del av Fakultet for biovitenskap, fiskeri og økonomi ved Universitetet i Tromsø. NFH opprettet i 1972 som en paraplyorganisasjon for fiskeriforskning. Høgskolen hadde avdelinger ved universitetene i Bergen og Tromsø, og ved Norges tekniske høgskole (NTH) og Norges Handelshøyskole (NHH).
I 1988 ble NFH omorganisert og inkorporert i Universitetet i Tromsø. NFH var i en årrekke organisert som et fakultet under Universitetet i Tromsø. Høgskolen etablerte i 2004 MaReMa, Centre of Marine Resource Management. NFH hadde våren 2009 til sammen 230 ansatte og 650 studenter, hvorav 100 doktorgradsstudenter. Våren 2009 har NFH uteksaminert nær 1500 kandidater på hovedfags-, master- og doktorgradsnivå. Etter omorganisering ble NFH en enhet under det nye Fakultet for biovitenskap, fiskeri og økonomi (åpnet 1. august 2009).
Kjetil Hasselberg

Liv og virke

Hasselberg er utdannet med hovedfag innen språk, og arbeidet som lektor på Norges Toppidrettsgymnas i Bærum fra 1993–1999. 
Han vokste opp delvis i Oslo og delvis i Sørumsand, og gikk på Horten videregående skole. I 1990 tok han over tysk-undervisningen for et kurs på grunnfag ved Universitetet i Oslo. Her møtte han Kjartan Eide som var tysk-student. De fant tonen, og året etter studerte de engelsk sammen.  
Fra 1999 arbeidet Hasselberg og Eide med ulike ideer for TV-show, og i 2001 opptrådte de første gang sammen på TV i «Senkveld med HC og Tommy» på TV 2. De hadde innslag med skjult kamera stunts. Dette ble deres første betalte jobb som komikere.

Antimobbing

I 2004 tok Hasselberg og Eide et standpunkt mot en humortrend med Torsdagsklubben i spissen, der komikere ble beskyldt for å drite ut andre i sitt arbeid med å skape underholdning. Hasselberg fortalte om sin egen fortid som mobbeoffer, og kritiserte en form for humor som han mente var med på å legitimere en mobbekultur blant skoleelever.
Etter mobbeutspillet ble komikerlærerne Hasselberg og Eide sendt rundt i norske skoler med en antimobbekampanje som varte i to år.
Høsten 2007 startet Hasselberg og Eide et sceneshow på Christiania Theater kalt «The all right show».

Kjetil og Kjartan show

I februar 2003 ble Hasselberg og Eide kjøpt av TV 2 og Kjetil og Kjartan show fikk sin TV-premiere.
Homeland

Handling

Serien handler om CIA-agenten Carrie Mathison (Claire Danes) som, etter å ha gjennomført et uautorisert oppdrag i Irak, blir satt på prøve og tilordnes til CIAs antiterrorsenter i Langley, Virginia. Da hun var i Irak, ble Carrie advart av en fengslet terrorist på dødscelle at en amerikansk krigsfange hadde blitt snudd av al-Qaida.
Carries jobb blir plutselig mer omfattende når amerikanske styrker redder Nicholas Brody (Damian Lewis) fra fangenskap hos terroristen Abu Nazir, en amerikansk marinesoldat som ble erklært død etter en militæraksjon 2003 i Irak. Carrie tror at Brody er den amerikanske krigsfangen som hun ble informert om. Men både staten og hennes overordnede i CIA anser Brody som en krigshelt.
Etter å ha innsett at det ville nesten vært umulig å overbevise sjefen hennes om å plassere Brody under overvåking, går Carrie til den eneste personen hun kan stole på, sin kollega Saul Berenson. De to må nå jobbe sammen for å undersøke om Brody er en trussel for nasjonen og forhindre et nytt terrorangrep på amerikansk jord.
St. Johanneslogen St. Olaf til det gjenreiste Tempel

St. Johanneslogen St Olaf til det gjenreiste Tempel er en St. Johannesloge i Den Norske Frimurerorden (St. Johannesloge nr. 21). Logen ble innviet den 16. desember 1881 i Trondhjem.
Den 7. april 1876 ble Broderforeningen i Trondhjem grunnlagt, underlagt den tyske storlosjen Zur Sonne i Bayreuth i Oberfranken i kongedømmet Bayern. Broderforeningen ble opphøyd til selvstendig loge i 1881, og fikk sin konstitusjonspatent fra Zur Sonne. Dermed var en organisatorisk splittelse av det norske frimureriet et faktum. Logen utgjorde en konkurrent overfor St. Johanneslogen Nordlyset under svensk jurisdiksjon, som ble etablert i Trondhjem den 10. januar 1883.
Logen var den første av seks såkalte «humanitære St. Johannesloger» i Norge. Den 10. juli 1920 ble logen tilsluttet Den Norske Provincialloge Polarstjernen, som også hadde sin base i Trondhjem. Den 26. september 1947 ble denne Provinciallogen oppløst og erstattet av St. Johannes Logeforbundet Polarstjernen, under Trondhjems Provincialloge. Logens medlemmer fikk samtidig adgang til høygradene i det svenske Frimurersystem. I 1960 ble Logeforbundet oppløst, og logen ble omdannet til St. Johannesloge nr. 21 i Den Norske Frimurerorden.
Logen har fått lov til å arbeide med ritualer som er noe avvikende fra ritualene i de fleste andre St. Johannes logene.

Organisatorisk splittelse

I 1770 hadde frimurere i Sverige mottatt et anerkjennelsesdekret fra den engelske storlosje London, som gjaldt Sverige og svenske besittelser. Da unionen mellom Sverige og Norge ble opprettet i 1814, påberopte svenske frimurere seg enerett til å opprette loger i Norge. Dette hegemoniet ble ikke anerkjent av storlosjer i Tyskland. Og det ble heller ikke anerkjent av norske utbrytere.
Den 7. april 1876 ble Broderforeningen i Trondhjem grunnlagt, underlagt den tyske storlosjen Zur Sonne i Bayreuth i Oberfranken i kongedømmet Bayern. Broderforeningen ble opphøyd til selvstendig loge 16. desember 1881, og fikk sin konstitusjonspatent fra Zur Sonne. Logen ble innviet på St. Johannesdagen 4. januar 1882. Dermed var en organisatorisk splittelse av det norske frimureriet et faktum, mellom loger under svensk jurisdiksjon og den nye logen under tysk jurisdiksjon.
St. Johanneslogen St Olaf til det gjenreiste Tempel ble opprettet uavhengig av «den IX provins» Sverige. Den var dermed også uavhengig av «den X provins», som var navnet på Den Norske Frimurerorden frem til 1937. Og den utgjorde en konkurrent overfor St. Johanneslogen Nordlyset under svensk jurisdiksjon, som ble etablert i Trondhjem den 10. januar 1883.
Den Svenska Store Landslogen oppgav kravet om hegemoni i Norge (sprengelretten) i 1898, og anerkjente St. Johanneslogene under tysk jurisdiksjon som likeverdige med sine egne.
Nils Kristian Sundby

Liv

Sundby var elev ved Oslo katedralskole, og studerte senere rettsvitenskap ved Universitetet i Oslo. Han ble cand. jur. i 1966 og var fra 1972 ansatt som førsteamanuensis ved institutt for statsrett og folkerett.
Han var aktiv i den norske kritisk juss-bevegelsen, blant annet ved opprettelsen av Juss-Buss og Rettspolitisk forening. I 1974 var han med på å etablere tidsskriftet Hefte for kritisk juss (senere Kritisk juss). Samme år skrev han en kritikk av Johs. Andenæs' Alminnelig strafferett og kom opp i en polemikk med Leo Eitinger om psykiatrien. I 1974 utga han avhandlingen Om normer, som skaffet ham doktorgraden i 1976. I 1975 foretok han en reise til India for å studere buddhismens moralfilosofi. I 1976 utga han boken Rettssystemer sammen med Torstein Eckhoff. I 1978 deltok han i konkurransen om professoratet i privatrett etter Kristen Andersen, men ble ikke innstilt. Samme år ble han flere ganger innlagt på Dikemark sykehus. Han forlot sykehuset 20. september og tok sitt eget liv samme dag.
Sundby fattet tidlig interesse for juridisk metodelære og rettsfilosofi. Han interesserte seg også for psykiatri, med bakgrunn i sin egen erfaring med psykiatrisk behandling. I mange år gikk han i terapi hos psykiateren Jan Greve.
Etter Sundbys død utga Torstein Eckhoff en tysk utgave (Rechtssysteme, 1988) av Rettssystemer, og en revidert norsk utgave (1991).
Isøyane

Isøyane er en liten øygruppe på 0,3 km² helt vest i Wedel Jarlsberg Land, beliggende i Isfjellbukta på sørvestkysten av Spitsbergen, like nord for Hornsund, på Svalbard. Isøyane fuglereservat er et naturreservat og har siden 1985 status som ramsarområde. Naturreservatet ligger innenfor Sør-Spitsbergen nasjonalpark,
Isøyane består av to øyer – Nordre Isøya (0,2 km²) og den mindre Isøykalven, samt en rekke mindre holmer og skjær kalt Isøyskjæra. Høydene er inntil 16 meter på Nordre Isøya og 4-6 meter på de mindre øyene. På Nordre Isøya er det rik gressvegetasjon og flere små ferskvannsdammer. Isøyane er et viktig hekkeområde for hvitkinngås og ærfugl.
Man skal holde lang avstand fra fuglereservatene i hekketiden for å unngå at fugleforeldre blir skremt bort og rovfugl eller polarrev tar eggene. Fuglene kan forstyrres selv på flere hundre meters hold.
Den Store Danske Encyklopædi

Den Store Danske Encyklopædi (SDE, Danmarks Nationalleksikon) er et dansk leksikon på 21 bind. Det inneholder 115 000 artikler. Første bind kom i 1994, det 20. kom i 2001. I tillegg er det utgitt et supplementsbind fra desember 2002 (bind 21) og i desember 2003 utkom to indeksbind til verket. Mer enn 3 000 sakkyndige har medvirket under ledelse av professor i dansk språk Jørn Lund. Det er også utgitt i elektronisk form (CD-ROM) i 2004.
SDE utkom til dels samtidig med den svenske Nationalencyklopedin og tredje utgave av Store norske leksikon. I alle tre land hadde man samtidig en offentlig debatt om behovet og rammene for nasjonale standardleksika, og de tre verkene har observert hverandres rolleforståelse og redaksjonelle prinsipper. SDE har fått omfattende støtte både til sitt papirbaserte leksikon og sin nettutgave fra Augustinus Fonden.
I august 2017 vedtok Gyldendal-forlaget å legge ned denstoredanske.dk på grunn av manglende inntekter.
Parasulenus

Levevis

Larvene lever inne i død ved, gjerne små kvister av løvtrær.

Utbredelse

Slekten er endemisk for Madagaskar.
30 er det nye 15

30 er det nye 15 er et demoalbum med Oral Bee, utgitt våren 2010.
Johann David Heinichen

Liv og virke

Johann David Heinichens far, Michael Heinichen var kantor i Pegau og pastor ved landsbykirken i Krössuln. Som sin far gikk Johann David Thomasschule i Leipzig, der han studerte musikk med Johann Schelle og senere tok orgel- og cembaloleksjoner hos Johann Kuhnau.
Fra 1702 studerte Heinichen jus ved universitet i Leipzig.  Han var ferdigutdannet i 1705–1706 og praktiserte som jurist i Weissenfels til 1709, men komponerte samtidig noen operaer. Tidlig på 1700-tallet var jus-studiet en vanlig utdanningsvei for komponister, eksempelvis var Kuhnau, Graupner og Telemann alle jurister. 
I 1710 publiserte Heinichen den første utgaven av sin avhandling om generalbass. Han bodde i Italia, stort sett i Venezia, i syv formative år. Relativt lite er kjent om dette oppholdet, men han oppførte operaene Mario og Le passioni per troppo amore med stor suksess ved Sant’ Angelo i karnevalsesongen 1713. I Venezia ble han kjent med byens store komponister, Antonio Lotti, Antonio Biffi, Tomaso Albinoni, Alessandro og Benedetto Marcello, og sannsynligvis også Antonio Vivaldi som fikk stor betydning for utviklingen av Heinichens stil. Gottfried Heinrich Stölzel besøkte ham i Venezia, noe som indikerer at Heinichens anseelse var høy. 
I 1717 ble Heinichen kollega med Johann Sebastian Bach ved hoffet til Prins Leopold av Anhalt-Köthen, og senere kapellmester ved det saksiske hoff i Dresden, der lutheraneren Heinichen komponerte mye katolsk kirkemusikk. Heinichen giftet seg i 1721 i Weissenfels. Fødselen av hans eneste barn ble registrert i januar 1723.
Heinichen led av tuberkulose og hadde svært dårlig helse i sine siste leveår, så kollegene Jan Dismas Zelenka og Giovanni Alberto Ristori måtte ofte utføre oppgavene hans. Mot slutten av livet gav Heinichen komposisjonsundervisning til Johann Georg Pisendel og Johann Joachim Quantz. Samtidig arbeidet han på sin avhandling om generalbass, et verk som er en av de viktigste kildene til 1700-tallets musikkteori.
Interessen for Heinichens musikk er for oppadgående, og noen av messene, samt det siste verket, et magnificat, er spilt inn og publisert.
Det altseende øye

Tolkninger

Som med andre symboler, varierer tolkningene av øyet mye med tid og sted. Tolkningene kan derfor være svært forskjellige. 
En vanlig symbolikk og tolkning av øyet er at det står for den høyeste gud. Med øyet i trekanten er det symbolet for  treenigheten som den kristne Gud. Dette øyet er mest kjent fra den amerikanske 1 dollarseddelen og i riksseglet til USA fra 1782. Øyet plassert over et alter inngår i seglet til eidsvollsmannen, sokneprest Lars Andreas Oftedahl 
En tolkning av øyesymbolet kan være «det guddommelige forsyn». Øyet kan tolkes mer vidtgående som et symbol for «det høyeste, guddommelige vesen som har intelligens, suverenitet og kunnskap om fremtiden». Dette kan utvikles enda videre til det altseende øye som «menneskenes syn på det perfekte».
En religiøs tolkning er også: «Gud har ett øye, alt er ett. Menneskene får lys inn i sitt øye, mens Gud gir lys fra verdens kilde av lys.»

«Det onde øyet»

Et øye som symbol blir også tolket som «det onde øyets sterke makt» og at dette gir uttrykk for menneskelig frykt. En slik tolkning av øye-symbolet skal visstnok være sterkest i Midtøsten, øst og vest Afrika, sør Asia, Sentral-Asia og i Europa, særlig i middelhavsområdet. Tolkningen skal ha spredt seg til andre områder, blant annet i de keltiske regionene og Amerika, og hevdes å være tatt med av europeiske kolonister og andre  innvandrere.
Tolkningen det onde øyet er i islamsk doktrine basert på vers i Koranen. Det onde øyet er blitt tolket som en tro på at misunnelse blir lokket fram på grunn av  folk som har vært særlig heldige. Dette kan resultere i skadefryd og ondskap. Tolkningen av det onde øyet varierer mellom ulike kulturer.

«Den beskyttende hånd»

Symbolet Hamsa (Arabisk: خمسة, Khamsa, betyr fem, Hebraisk: חמסה, Khamsa) brukes i amuletter og i smykker for å beskytte mot det onde og stirrende blikk. Dette symbolet kalles også «Satans øye». Det klassiske symbolet har fem fingre og et hvitt, mørkeblått og lyseblått øye i håndflaten. Den beskyttende hånd blir brukt i logoer og finnes som suvenirer i flere land.