Slaget om Stalingrad

Bakgrunn

Den 22. juni 1941 invaderte Tyskland og dets allierte, Sovjetunionen i Operasjon Barbarossa, og rykket raskt dypt inn i landet. I starten vant nazistene terreng og tok en rekke krigsfanger. Tross mange og store nederlag sommeren og høsten 1941 klarte sovjeterne å starte en vinteroffensiv mot slutten av året. I sør gjenerobret de Rostov og Kertsjhalvøya på Krim. Størst fremgang hadde de foran Moskva. De utslitte tyske styrkene, dårlig utstyrt for vinterkrig og med lange forsyningslinjer, ble stoppet i sin marsj mot den sovjetiske hovedstaden.
De tyske styrkene klarte å stabilisere fronten våren 1942. Planer om å starte en ny offensiv mot Moskva ble imidlertid utsatt, da Armégruppe Sentrum var alvorlig svekket. Endel av den tyske militære filosofi var også å angripe hvor motstanderen minst ventet det, så raske fremrykninger kunne gjennomføres. Et angrep på Moskva ble sett på som altfor opplagt blant noen, ikke minst Adolf Hitler. Den tyske overkommandoen visste samtidig at tiden var i ferd med å renne ut; USA hadde gått inn i krigen etter det japanske angrepet på Pearl Harbor. Hitler ønsket å avslutte kampene på Østfronten, eller i det minste redusere dem, før USA ble tungt involvert i krigen i Europa.
På grunn av dette ble nye offensiver i nord og sør vurdert. En offensiv mot det sørlige delen av Sovjet ville sikre kontrollen over det oljerike Kaukasus, såvel som elven Volga; en del av ryggraden i det sovjetiske transportsystemet i Sentral-Asia. En tysk seier i det sørlige Sovjet ville alvorlig svekke Sovjets krigsevne og økonomi. En annen ressurs Tyskland traktet etter i dette området var jordbruket.

Fall Blau

Armégruppe Syd ble valgt til å rykke raskt frem gjennom det sørlige Russland inn i Kaukasus for å erobre viktige russiske oljefelt. Sommeroffensiven fikk kodenavnet «Fall Blau» (Plan blå). Styrken inkluderte den tyske 6. arméen, den 17. arméen og 1. og 4. panserarmé. I 1941 hadde Armégruppe Syd okkupert Ukraina og var i posisjon for den planlagte offensiven.
Hitler ga ordre om at Armégruppe Syd skulle splittes i to. Armégruppe Syd A, under kommando av Ewald von Kleist, skulle avansere sørover mot Kaukasus som planlagt med 17. armé og 1. panserarmé. Armégruppe Syd B, inkludert Friedrich Paulus' 6. armé og Hermann Hoths 4. panserarmé, skulle rykke frem mot øst mot elven Volga og byen Stalingrad.
Det var flere grunner til at det var viktig for Hitler å erobre Stalingrad. Det var en viktig industriby ved Volga, og et viktig knutepunkt på transportruten mellom Det kaspiske hav og det nordlige Sovjetunionen. Erobringen av byen ville sikre den venstre flanken for de tyske armeene som avanserte inn i Kaukasus. At byen hadde navnet til Hitlers motpart, Stalin, ville gjøre erobring av byen til et propagandakupp.
Stalin hadde også ideologiske og propagandamessige interesser i å forsvare byen som var oppkalt etter ham. Under borgerkrigen hadde han spilt en viktig rolle i å forsvare byen, som da het da Tsaritsyn, mot hvite styrker. Sommeren 1942 var det fremdeles slik at de sovjetiske styrkene var underlegne de tyske i mobile operasjoner. Muligheten for et slag inne i et stort urbant område, som ville bli dominert av infanteri og artilleri, ville jevne ut forholdene mellom sovjetstyrkene og de tyske angriperne.

Innledende kamper

«Operasjon blå» var satt til å begynne i slutten av mai 1942. Men vinteren var uvanlig kald og snørik, våren var sen, og snøsmeltingen gjorde fronten til et gjørmehav. Tyskerne angrep først sovjeternes brohoder på Krim. 8. mai gikk de løs på Kertsjhalvøya, og den 20. var halvøya i tysk besittelse. Sovjeternes motstand ved festningen Sevastopol var mye hardere. Begge parter led store tap av tropper og materiell, og de siste sovjetiske fortene holdt ut helt til 3. juli. I mellomtiden hadde tyskerne slått tilbake et sovjetisk offensivforsøk ved Kharkov og deretter sikret seg utgangsstillinger for den store offensiven. To større lommer med sovjetiske styrker ble avskåret og nedkjempet – henholdsvis nordøst for Kharkov 2. juni, og ved Millerovo i Rostov oblast en uke senere. Tyskerne fikk nå et fangeproblem, noe de også hadde planlagt for. Det er uenighet blant historikere angående antall sovjetiske krigsfanger som døde i tysk fangenskap. Tallene varier mellom 1,8 og 4 millioner.

Hovedoffensiven

28. juni angrep aksestyrkene (tyskerne og deres allierte) i Armégruppe Syd på en 125 km bred front ved Kursk, med kurs for Voronezj på østsiden av Don. Byen ligger på begge sider av Voronezjelven, som her løper parallelt med Don. 5. juli startet 2. ungarske armé og 4. panserarmé angrepet på byen, senere med tyske forsterkninger. De tok bydelen på vestsiden av Voronezjelven, men sovjeterne satte alt inn på å stanse fiendens videre fremmarsj, blant annet fordi de fryktet et forsøk på å omringe Moskva fra sør. Og aksestyrkene kom seg aldri over Voronezjelven. Derimot hadde de god fremgang lenger sør. Den første delen av fremrykkingen for den 6. arméen var så vellykket at Hitler beordret den 4. panserarmé å slutte seg til Armégruppe Syd A. Resultatet ble en massiv trafikkork da både 4. panserarmé og 6. armé trengte de få veiene i området. Begge arméene stoppet mens man forsøkte å rydde opp i kaoset av kjøretøy. Forsinkelsen ble lang, og det anslås at det tok minst en uke før angrepet kunne fortsette. Siden angrepet var blitt forsinket, endret Hitler sin beslutning og beordret 4. panserarmé tilbake til angrepet mot Stalingrad.

Til Kaukasus

Mot slutten av juli hadde tyskerne nådd Don hele veien fra Voronezj til Rostov. Den 27. tok de Rostov, og dagen etter nådde de Kalatsj lengst øst i Don-buen, bare 70 km fra Stalingrad. Dermed hadde angriperne avansert 540 km på én måned. De hadde erobret hele Don-buen, bortsett fra to store brohoder som sovjeterne fortsatt holdt nordvest for Kalatsj. De siste dagene i juli gikk tyskerne over Don flere steder nær Rostov. Derfra rykket de hurtig sørover. Midt i august nådde de oljefeltene ved Majkop, men sovjeterne hadde tatt med alt utstyr som kunne flyttes, og deretter satt fyr på oljebrønnene. Tyskerne gikk også mot den viktige svartehavshavnen Novorossijsk, som ble tatt 8. september. Andre styrker gikk opp i selve Kaukasuskjeden. Mot slutten av september stod de bare ca. 50 km fra Grozny. Men der ble de stanset.

Sovjeterne befestet Stalingrad

De tyske målene ble nå åpenbar for de sovjetiske generalene; i løpet av juli arbeidet de sovjetiske styrkene med å styrke forsvaret av Stalingrad. Sovjetiske styrker som trakk seg tilbake østover ble beordret inn i Stalingrad. Den østre grensen for byen var den brede elven Volga, og på andre siden av den ble ytterligere sovjetiske styrker plassert. Denne gruppen med enheter ble den nye enheten den 62. arméen under Vasilij Tsjujkov. Oppgaven var å forsvare Stalingrad med alle midler.

Sovjeternes forberedelser

I løpet av høsten hadde den sovjetiske generalen Georgij Zjukov, ansvarlig for strategisk planlegging i Stalingradområdet, konsentrert massive sovjetiske styrker på steppene nord og sør for byen. Zjukovs plan var å fortsette presset på de tyske styrkene i byen, for deretter å trenge gjennom de tynt bemannede og dårlig forsvarte flankene så Stalingrad kunne bli omringet. Iverksettelsen var en følge av den mulighet som oppstod etter at tyskerne ble overfokusert på å erobre byen. De rumenske styrkene utenfor byen var det svakeste ledd og ble raskt nedkjempet. Planen ble gitt kodenavnet «Operasjon Uranus» og ble iverksatt samtidig med "Operasjon «Mars», som var rettet mot Armégruppe Sentrum.
Ved å utnytte de stadig lengre nettene, og perioder med tåke og snøvær, klarte sovjeterne å bringe inn store styrker uten at aksestyrkene var forberedt på hva som var i gjære.

Knipetangen

Den 19. november 1942 startet Den røde armé Uranus med en kraftig artilleriforberedelse på nordflanken, med utgangspunkt i brohodene over Don. De fremrykkende sovjetiske enhetene, under kommando av general Nikolaj Vatutin, besto av tre hele arméer: 1. gardearmé, 5. tankarmé og 21. armé. Styrken inkluderte 18 infanteridivisjoner, 8 tankbrigader, to mekaniserte brigader, seks kavaleridivisjoner og en antitankbrigade. Forberedelsene til angrepet kunne høres av rumenerne som fortsatte å be om forsterkninger; men de ble igjen avvist. Den nordlige flanken ble knust den første dagen.
Dagen etter, den 20. november, startet en sovjetisk offensiv med to arméer fra sør mot stillinger som ble holdt av det rumenske 4. armékorps. De rumenske styrkene, som for det meste var kavaleri, kollapset nesten umiddelbart. De sovjetiske styrkene avanserte raskt vestover i en knipetangsmanøver og nærmet seg Kalatsj-na-Donu. Tyskerne sendte flere divisjoner for å redde denne viktige byen. De ble slått. Den 23. møtte styrkene fra sør styrkene fra nordvest. Dermed var de tyske styrkene i Stalingrad omringet.
Om lag 250 000 tyske og rumenske tropper, samt noen kroatiske enheter, var sperret inne. Ikke alle soldatene fra den tyske 6. armé ble fanget; om lag 50 000 ble feid til side utenfor lommen. De sovjetiske styrkene etablerte straks to forsvarslinjer; en innad for å forsvare mot utfall fra lommen, den andre utad for å forsvare mot en mulig unnsettelsesaksjon.

Luftbroen

I en tale den 30. september hadde Hitler erklært at den tyske arméen aldri ville forlate Stalingrad. I et møte kort tid etter at styrkene var omringet hadde de tyske generalene prøvd å få til et utbrudd til en ny forsvarslinje vest for Don. Mot dette erklærte Hermann Göring at Luftwaffe kunne forsyne den 6. armé via en luftbro. Slik kunne de tyske styrkene i byen fortsette å kjempe mens en unsetningsstyrke ble samlet; en operasjon som hadde lyktes året før ved lommen ved Demjansk (men i mindre skala, et armékorps mot en hel armé).
Den tyske 6. armé var verdens største enhet av denne typen, nesten dobbelt så stor som en vanlig tysk armé. Et korps av 4. panserarmé var også fanget i lommen. Det burde vært innlysende at Luftwaffe ikke hadde kapasitet til å forsyne styrkene; tapene etter slaget om Kreta hadde ikke blitt erstattet. De tyske styrkene i Stalingrad trengte 500 tonn per dag, Luftwaffe kunne maksimalt levere 300 tonn. Hitler støttet imidlertid Görings forslag og gjentok sin ordre om at de innestengte styrkene ikke fikk overgi seg.
Luftwaffes luftbro sviktet nesten med en gang. Kraftig sovjetisk antiluftskyts og avskjæring med jagerfly førte til tap av mange tyske transportfly. Vinterværet, med snø og tåke, reduserte også effektiviteten til det tyske flyvåpenet. I snitt kunne bare 10 prosent av behovet for materiell og mat dekkes. De transportflyene som klarte å nå frem evakuerte tekniske spesialister og syke eller sårede når de tok av fra den beleirede enklaven. 6. armé sultet sakte. Pilotene ble sjokkert over å se at troppene som var satt av til lossing, var for utmattet til å klare arbeidet. En general i den tyske generalstaben ble så opprørt av troppenes lidelser ved Stalingrad at han la seg på samme magre diett som troppene hadde. Etter noen uker var han blitt så utmagret at Hitler, svært irritert, beordret han å spise normalt.

Tysk motoffensiv

De sovjetiske styrkene konsoliderte sine posisjoner rundt Stalingrad, og harde kamper for å redusere lommens størrelse begynte. 10. desember startet tyskerne - under ledelse av Erich von Manstein - en motoffensiv fra sør, Operation Wintergewitter (vinterstorm), for å komme 6. armé til unnsetning. Den hadde god fremgang til å begynne med, og snart kunne de omringede se lysene fra von Mansteins stridsvogner i klare netter. Men i juledagene ble motoffensiven stoppet av sovjetstyrkene, og det som var igjen av 6. armé var fortapt. Den fulle tyngden av den harde russiske vinteren satte inn. Volga frøs. Det gjorde det lettere for sovjetstyrkene å forsyne sine styrker i byen, desto mer fordi det tyske artilleriet nå hadde så lite ammunisjon at sovjeterne kunne krysse elven ved høylys dag. De innestengte styrkene gikk raskt tom for brenselolje og medisinske forsyninger, og tusener begynte å dø av frostskader, sult og sykdommer som tyfus.

Sluttangrepet

I januar 1943 startet sovjetstyrkene en ny offensiv, operasjon Saturn; målet var å slå gjennom de tyske styrkene ved Don og ta Rostov. Hvis denne offensiven lyktes, ville resten av armégruppe syd bli fanget i Kaukasus, for dette var en altfor stor styrke til at den kunne ferges over Kertsj-stredet i en fart. Tyskerne etablerte «mobilt forsvar», en taktikk hvor små styrker holdt byer inntil panserstyrker nådde frem. Sovjetstyrkene nådde ikke Rostov i denne omgang, men kampene tvang von Manstein til å trekke armégruppe syd A tilbake fra Kaukasus. Dette lyktes med moderate tap, og fronten ble stabilisert om lag 250 km fra byen.
Derimot var 6. armé håpløst fortapt, men styrkene i Stalingrad fikk ikke beskjed om dette og fortsatte å tro at forsterkninger var underveis. Noen tyske offiserer ba Paulus om å motsette seg Hitlers ordrer og i stedet forsøke å bryte ut av byen. Om de kanskje fortsatt var i stand til dette, så nektet Paulus, da han avskydde tanken på å ikke adlyde ordre.

Tapstallene

Uansett målestokk er slaget om Stalingrad det største enkeltstående slag i historien. Det varte i 199 dager og foregikk over et veldig område. Tapstall er vanskelig å anslå både fordi slagfeltet var stort og fordi sovjetstyret ikke ønsket å offentliggjøre det, prisen kunne ha vært for høy. I den innledende fasen ga de tyske styrkene sovjetstyrkene store tap, men sovjetstyrkene slo tilbake og utslettet hele den 6. armé og deler av 4. panserarmé. Ulike eksperter har anslått at aksemaktenes totale tap var 850 000: 400 000 tyskere, 200 000 rumenere, 130 000 italienere og 120 000 ungarere ble drept, skadet eller forsvant, i tillegg ble 90 000 tatt til fange. Et uvanlig høyt antall av de tyske tap utgjorde drepte eller tilfangetatte. I tillegg ble så mange som 50 000 sovjetiske soldater som var i tysk tjeneste drept eller fanget av Den røde armé.
De sovjetiske tapene er omdiskutert. Det er oppgitt at Den røde armé hadde 478 000 drepte og 650 000 sårede; disse tallene inkluderer et stort antall operasjoner. Tapene var neppe mindre enn aksemaktenes tap, men med sin store tilgang på soldater tålte sovjeterne tapene bedre.
Sivilbefolkningen led forferdelig under det langvarige slaget. Mer enn 40 000 sovjetiske sivile døde i Stalingrad og dens forsteder i løpet av en enkelt uke med bombing, mens 6. og 4. armé nærmet seg byen. Antall sivile drept i områdene utenfor byen er ukjent. Totalt var det et sted mellom 1,7 og 2 millioner ofre for slaget.
Stalingrad fikk i 1945 tittelen «Helteby» etter innbyggernes oppofringer. I 1960 ble et gigantisk monument av «Mor Russland», også kjent som «Moderlandet kaller», reist på toppen av Mamajev Kurgan-høyden ved byen. Statuen er del av et kompleks med krigsminnesmerker som omfatter ruiner etter slaget. Kornsiloen og «Pavlovs hus» er begge bevart og kan besøkes. På Mamajev Kurgan kan en fremdeles finne benrester og andre spor etter slaget.