Virginia Woolf

Moderne forskning og tolkninger

Selv om minst en biografi om Virginia Woolf utkom i hennes levetid, ble den første autoritative undersøkelse av hennes liv først utgitt i 1972 av hennes nevø Quentin Bell.
Hermione Lees biografi fra 1996, kalt kun Virginia Woolf, gir en gjennomgående og autoritative undersøkelse av hennes liv og tekster.
I 2001 redigerte Louise DeSalvo og Mitchell A. Leaska The Letters of Vita Sackville-West and Virginia Woolf og som tittelen antyder, brevvekslingen mellom Woolf og Vita Sackville-West. Julia Briggs' studie Virginia Woolf: An Inner Life kom ut i 2005 og er en av de nyeste undersøkelser av hennes liv. Den har fokus på Woolfs forfatterskap, inkludert både hennes romaner og hennes kommentarer på den kreative prosess, for belyse hennes liv. I 2006 utga Thomas Szasz sin bok My Madness Saved Me: The Madness and Marriage of Virginia Woolf.

Feminisme

I nyere tid har kortere og lengre studier fokusert på feministiske og lesbiske temaer i Woolfs verker, blant annet en samling fra 1997 med kritiske essayer, Virginia Woolf: Lesbian Readings, redigert av Eileen Barrett og Patricia Cramer.
Rita Martins skuespill Flores no me pongan (2006) overveier Woolfs siste minutter i livet for å debattere polemiske emner som biseksualitet, jødiskhet og krig. Det er skrevet på spansk og ble framført i Miami i USA under regien til skuespilleren Miriam Bermudez.
Woolfs beste kjente sakprosaverk, A Room of One's Own (1929) og Three Guineas (1938), undersøkte de vanskeligheter som kvinnelige forfattere og intellektuelle møter ettersom menn holder uforholdsmessige juridisk og økonomisk makt og framtiden til kvinner i utdannelse og samfunn. I Det annet kjønn (1949) teller Simone de Beauvoir blant alle kvinner som noen gang har levd, kun tre (egentlige) kvinnelige forfattere — det er Emily Brontë, Virginia Woolf og «noen ganger» Katherine Mansfield — som har undersøkt «de gitte».

Mental sykdom

En god andel av forskningen rundt Woolf har fokusert på hennes mentale sykdom, beskrevet som «manisk depressiv» i Thomas Caramagnos The Flight of the Mind: Virginia Woolf's Art and Manic-Depressive Illness (1992). Forfatteren advarer mot den «nevrotisk-geniale» måten å se på mentale sykdommer hvor kreativitet er rasjonalisert som noe født fra mentale sykdommer. I to utgivelser av Stephen Trombley er Woolf beskrevet som å ha hatt konfronterende forhold til sine leger og muligens som en kvinne som var et «offer for mannlig medisin», referering til den samtidige mangelen på forståelse av mentale sykdommer.
Irene Coates' bok Who's Afraid of Leonard Woolf: A Case for the Sanity of Virginia Woolf hevder at Leonard Woolfs behandling av sin hustru bidro til hennes sykdommer og til sist ble ansvarlig for hennes død. Til tross for omfattende undersøkelser er dette synet ikke akseptert av Leonard Woolfs familie. Victoria Glendinnings bok Leonard Woolf: A Biography argumenterer for at Leonard Woolf ikke bare støttet sin hustru, men var den som gjorde det mulig for henne å leve så lenge som hun gjorde ved å sørge for å gi henne det liv og den atmosfære som hun trengte for å leve og skrive. Virginia Woolfs egne dagbøker støtter denne oppfatningen av deres ekteskap.
Kontroversielt har Louise A. DeSalvo i sin bok Virginia Woolf: The Impact of Childhood Sexual Abuse on her Life and Work (1989) lest det meste av Woolfs liv og karriere gjennom et brennglass hvor hun er et offer for seksuelt misbruk som Woolf skal ha gjennomgått som ung kvinne.
Woolfs romaner har også blitt lest for deres innsikt i granatsjokk, krig, samfunnsklasser og det moderne britiske samfunn.