Ynglingatal

Ynglingatal er et skaldekvad som skal stamme fra slutten av 800-tallet. Denne dateringen er omstridt. Som opphavsmann oppgis Tjodolv den kvinværske, som var skald hos Harald Hårfagre. Ynglingatal er kjent igjennom Snorre Sturlasons gjengivelse i Ynglingesagaen, den første sagaen i Heimskringla (ca 1220). Snorre siterer hyppig fra kvadet, og oppgir det som en av kildene til sagaen. 
Kvadet lister opp de delvis mytiske og delvis historiske svenske fornalderkongene. 27 av kongene nevnes i kvadet, med opplysninger om hvordan de døde og hvor de ligger gravlagt. Tittelen Ynglingatal hentyder på Ynglingeætten, som hadde navn fra Yngve-Frøy, et annet navn på Frøy, den guden som ble dyrket i Svealand. Ynglingeætten skal angivelig nedstamme fra Frøys sønn Fjolne. Også Harald Hårfagre blir av Snorre fremstilt som en etterkommer etter disse. Kvadet er dedisert til en Ragnvald Heidumhære, som angivelig skal ha vært en fetter av Harald Hårfagre. Harald Hårfagre nevnes imidlertid ikke i kvadet, kun Ragnvald, som omtales i kvadets siste vers.

Versemål og teksthistorie

Ynglingatal er diktet i kviðuháttr, moderne norsk kviduhått. Dette er ættekvedenes versemål, det samme som er brukt i for eksempel Sønnetapet (Sonatorrek) i Egils saga. I dette versemålet er linjeparets første linje tre stavelser, og den andre fire stavelser, altså annenhver linje med tre og fire stavelser. For eksempel:
Og Visburs
viljes feste
sjøens bror
svelge kunne
Ynglingatal har også utstrakt bruk av kjenninger, altså omskrivinger eller metaforer, noe som gir liv til diktet, som ellers inneholder mye oppramsing.
Den islandske filologen Finnur Jonsson mente at den 8-linjede strofen er Ynglingatals bærende enhet, mens Walter Åkerlund mente det er den 4-linjede helmingen, altså en halvstrofe (som eksempelet vist over), som er kvadets struktur. Åkerlund har også argumentert for at skalden Tjodolv har lært versemålet ved å studere en svensk runestein, Röksteinen, som er fra rundt år 800.

Ynglingene i andre kilder

Ynglingatal i sin helhet er bevart i Snorres Ynglingesaga, en saga Snorre skrev med utgangspunkt i kvadet Ynglingatal. I sagaen har Snorre bakt kvadet inn i fortellingen, og siterer fra det i tillegg til hans egen tekst. En strofe fra Ynglingatal er også sitert i Tåtten om Olav Geirstadalv. Fortellinger som tydelig bygger på kvadet, finnes i det norske historieverket Historia Norvegiæ skrevet på latin sent på 1100-tallet, og i den korte sagaen Om Opplendingenes konger. Kvadet er i tillegg indirekte bevart som en liste av navn i Íslendingabók fra tidlig på 1100-tallet. Et par av personene i Ynglingatal er også nevnt i det gammelengelske kvadet Beowulf.

Om forfatteren

Ynglingatal skal være diktet av skalden Tjodolv fra Kvine (det vil si fra Kvinesdal i det som nå er Vest-Agder fylke).
Denne opplysningen har vi fra Snorre. I fortalen til Heimskringla skriver Snorre at Tjodolv, i tillegg til å ha diktet Ynglingatal, var skald hos Harald Hårfagre. 
Tjodolv dukker også opp i Harald Hårfagres saga, i forbindelse med den mytiske historien om Harald og samejenta Snøfrid Svåsedatter, som forhekset Harald til å gifte seg med henne. Harald og Snøfrid fikk ifølge sagaen fire sønner, men Harald sendte dem fra seg da han våknet opp av forhekselsen. En av disse sønnene, Gudrød Ljome, ble oppfostret av Tjodolv. Da Tjodolv fikk vite at Harald hadde fornektet sønnene sine med Snøfrid, tok han guttenes parti, og sa: «De ville nok gjerne hatt bedre morsætt, om du hadde gitt dem det.» 
I sagaen står det ikke eksplisitt at Tjodolv var skalden til Harald; det står bare i Snorres fortale. I sagaen omtales han bare som venn av Harald, og som sønnen Gudrøds fosterfar. Snorre siterer også flere kvad av Tjodolv i Harald Hårfagres saga.
Historikeren Claus Krag argumenterer for at forbindelsen mellom Harald Hårfagre og Tjodolv er konstruert av Snorre, trolig fordi Tjodolv var en viktig person innenfor utvikling av skaldekunsten, mens Harald ifølge tradisjonen var Norges første rikskonge. Å skape en forbindelse mellom disse, kan slik sett ha styrket begges omdømme i ettertiden. Finnur Jonsson holder derimot fast på at Tjodolv var Haralds skald, uten å problematisere emnet noe særlig. Han presiserer at Tjodolv imidlertid ikke kan ha vært en hirdskald, men en skald som for det meste oppholdt seg hjemme på gården, hvor man rundt år 1000 treffer på Tjodolvs sønnesønn. Den siste påstanden til Finnur må formodentlig være feil for sønn – Snorre nevner en mann ved navn «Torgrim fra Kvine, sønn til Tjodolv», i Olav Tryggvassons saga. Utover dette finnes det ingen flere referanser til Tjodolv i noen av sagaene i Heimskringla.
Det er viktig å være klar over at Snorre skrev fortalen og sagaen en gang på 1220-tallet, altså over 300 år etter at Tjodolv skal ha levd, så informasjonen vi har om ham er usikker.

Opphavsmyte og kongeideologi

Fjolne, den første kongen som beskrives i Ynglingatal, var ifølge Ynglingesaga sønn av vaneguden Frøy og jotunkvinnen Gerd. Dette står det imidlertid ingenting om i selve kvadet. Frøy, den store fruktbarhetsguden i Norden og inngikk et hellig bryllup (hieros gamos) med Gerd, noe som blir gjenfortalt i diktet Skirnismål. Mytologiens hensikt med det hellige bryllup er å avle fram et barn som riktignok slekter på foreldrene, men som hverken er gud eller jotne, men noe helt annet og blir den første representant for en ny art, en kongeslekt. Med krefter og spenninger fra opphavet har kongen en status og en verdi over andre mennesker. Opphavsmyten gir kongen en egen skjebne som et hovedsymbol innenfor herskerideologien i det norrøne tankeunivers.
Begge de store herskerslektene i Norge, ynglingeætten og ladejarlsætten, legitimerte sin status ved hjelp av en bryllupsmyte. På samme måte som ynglingeætten fikk sin legitimasjon gjendiktet i Ynglingatal fikk ladejarlsætten sin tilsvarende i diktet Håleygjatal, diktet av den norske skalden Øyvind Skaldespiller på slutten av 900-tallet. I Håleygjatal er det Odin og jotunkvinnen Skade som er det mytologiske opphavet, med deres sønn Sæming som blir stamfar til Håkon jarl. Begge diktene ble altså brukt som genealogier eller slektslister og fungerte som mytologisk propagandadiktning og alliansebygging. 
Myten har også et erotisk element i henhold til religionshistorikeren Gro Steinsland og er således en fruktbarhetsmyte som forteller om forholdet mellom herskeren og hans landområde: «Skalder beskriver landområdet som en elskovslengtende jotunkvinne som ligger i jarlens armer. Fyrsten garanterer vekst og trivsel i sitt landområde».
Det kan ha vært en egen forbindelse mellom kongen og fruktbarhetsgudinnen hvor han i krisetider ble ofret til henne. Dette vises i Ynglingatal hvor svearne ofret kong Domalde etter langvarig uår. Dette er blitt illustrert i Carl Larssons omdiskuterte monumentalbilde Midvinterblot, men det finnes ingen andre belegg som støtter kongeofringen.

Innhold

Ynglingatal består av 27 strofer og er en oppramsing av ulike konger og hvordan de døde. Det starter med Fjolne, som ifølge Ynglingesaga var sønnen til Frøy. Dette slektskapet står det imidlertid ingenting om i selve kvadet. Fjolne druknet i mjødkaret, og kvadet fortsetter med sønnen hans, Sveigde, som fulgte etter en dverg inn i en stein og aldri kom ut igjen. Deretter er det Sveigdes sønn Vanlande, som ble kvalt av ei mare. Vanlandes sønn Visbur ble brent inne, og hans sønn Domalde ble ofret av svea-høvdingene for å få godt år. Domalde hadde sønnen Domar, som døde sottedød i Uppsala og ble brent ved Fyrisån. Domars sønn Dyggve døde også sottedød, og hans sønn igjen, Dag den vise, ble drept av en trell da han var ute for å hevne drapet på en spurv. Dags sønn Agne ble hengt av sin kone Skjålv, og Agnes sønner Eirik og Alrek drepte hverandre med hestebissel ute på ridetur. Deres sønner igjen, Yngve og Alv, drepte hverandre etter å ha blitt egget av Alvs kone Bera. 
Slik fortsetter det med mer eller mindre mytiske dødsmåter. Etterhvert skal Ynglingekongene ha vandret gjennom skogen fra Sveariket til Norge. Her er det et klart brudd i rekken, og det er mulig at Tjodolv her har koblet den norske ætten på den svenske genealogien, for å gi de norske kongene et guddommelig opphav og dermed større legitimitet. Den første av ynglingenes konger i Norge skal ha vært Halvdan Kvitbein. Han døde sottedød på Toten. Sønnen hans, Øystein, ble ifølge kvadet drept på et skip av at han ble slått av roret og falt i sjøen. Øysteins sønn, Halvdan, døde sottedød på Borre, hvor han ble hauglagt. Halvdans sønn Gudrød ble drept på befaling av sin kone Åsa. Kvadet avsluttes med Halvdans sønn Olav Geirstadalv og sønnesønn Ragnvald Heidumhære. Det er Ragnvald som Tjodolv dediserer Ynglingatal til. Den siste strofen lyder:
Av kjennenavn 
som konger har 
vet jeg den beste 
under himmelen blå: 
Ragnvald
vognstyreren,
heidumhår
heter han.
Ifølge Snorres Ynglingesaga, er Harald Hårfagres far Halvdan Svarte halvbror til Olav Geirstadalv, og Harald slik sett Ragnvalds fetter, men hverken Harald eller faren Halvdan nevnes i selve kvadet, så dette er trolig et grep fra Snorre og andre forfattere for å få Haralds til å fremstå som mer høyættet. Det kan ha vært den islandske skalden Are Frode som konstruerte ynglingegenealogien – koblet Harald Hårfagres ætt på Ynglingatal. Snorre utviklet dette til historien som ble Ynglingesaga.

Debatt om dateringen

Ynglingatals innhold har blitt flittig tolket og diskutert, ikke minst under det nasjonalromantiske 1800-tallet. Norske historikere som Rudolf Keyser og Peter Andreas Munch holdt den tradisjonelle dateringen til sent 800-tall for riktig. Det samme gjelder  historikeren Gustav Storm og filologen Finnur Jonsson nevnt over. I tiden rundt første verdenskrig ble sagalitteraturen utsatt for mye kritikk som historisk kilde. I Sverige med brødrene Lauritz og Curt Weibull, og i Norge med historikerne Halvdan Koht og Edvard Bull.

Den sene hypotese

Den tyske filologen Gustav Neckel hevdet i 1908 at Ynglingatal måtte være en konstruksjon fra 1100-tallet. Den norske historikeren Claus Krag støttet denne hypotesen i sin bok Ynglingatal og Ynglingesaga. En studie i historiske kilder fra 1991.
Claus Krag anså at Ynglingatal bygde på andre kongelister. I et forskningsprosjekt i 1980-årene var Krags utgangspunkt å begrunne en tvil om Ynglingatals alder, og den allmenne, ukritiske aksept av tradisjonen. Krag studerte ynglingetradisjonens plass i sagnhistorien, ynglingegenealogien i relasjon til kongelige genealogier ellers i Europa og til det lærde genealogiske arbeide på Island.
Som argument framførte Krag at de fire første kongenes dødsfall representerte den greske filosofen Empedokles’ kosmologi med de fire elementene (Jord, Vann, Luft og Ild), og således at et euhemeristisk syn preget beskrivelsen av de første generasjonene. Krags oppfatning var besnærende og vant stor anerkjennelse, blant også i den svenske leksikonskrivningen som Nationalencyklopedin.

Den tidlige hypotese

Krags sene datering har dog ikke blitt stående uimotsagt: Om verket er et sent propagandaverk burde det rimeligvis ha blitt avsluttet med en norsk konge som Harald Hårfagre og ikke av dennes stort sett ukjente fetter Ragnvald Heidumhære, hvis betydning ellers synes å ha gått tapt etter 1000-tallet. I teksten figurerer steder og stedsnavn som arkeologien har vist til hadde stor betydning fram til vikingtiden, men ikke senere, og således ikke burde ha blitt anført i en senere saga. Blant andre arkeologen Dagfinn Skre er en talsmann for disse argumentene. Forskeren C.D. Sapp har gitt lingvistiske argument for at teksten bør dateres til 900-tallet, eller til nød 1000-tallet, enn til senere, og utelukker en senere falsifikasjon.
Den svenske forskeren Olof Sundquist hevder at Krag forbigår tydelige tegn i Ynglingatal på en tradisjon fra svensk område, synlige i kjenninger, stedsnavn og personnavn. Kulturelle fenomener som kongen som går på hellige steder og minnet av en elite av krigere kan peke langt bakover i tid til folkevandringstiden. Sundquist slutter seg til at Tjodolv fra Kvine komponerte sitt verk på 900-tallet og baserte den på en allerede eksisterende tradisjon. Han hevdet også at Empedokles’ kosmologi vanskelig kan hevdes som bevis på sen datering, da den kunne være påvirket fra Britannia eller Frankerriket.
Det ble også pekt på det faktum at Snorre har valgt å gjengi diktet, noe som i seg selv tyder på at det er ekte: Om det hadde vært en falsifikasjon fra århundret tidligere, ville han sannsynligvis ha kjent til det og avstått fra uredelig å framlegge det som eldre enn det faktisk var. Ynglingatal var for øvrig inspirasjon for Øyvind Skaldespilles Håløygingatal, som beviselig ble utformet på slutten av 900-tallet.
Et annet argument for tidlig datering kommer fra den islandske filologen Bergsveinn Birgisson. Han hevder i sin doktorgradsavhandling at Ynglingatal ikke kan være et lovprisingsdikt, men snarere et underholdningsdikt til skrekk og advarsel. Denne påstanden bygger han på blant annet de groteske og ofte latterlige måtene kongene i diktet dør på – de fremstår ofte som lite ærefulle, noe som bryter klart med kutymen i lovprisingsdikt. Bergsveinn hevder at selve kvadet er gammelt, men at betydningen som lovprisingskvad er konstruert av Snorre eller andre lærde i høymiddelalderen. Han hevder også at Ynglingatal opprinnelig ikke er en genealogi, men tvert om handler om ulike ætter. Oppfattelsen av, eller konstruksjonen av, kvadet som genealogi, stammer ifølge Bergsveinn fra høymiddelalderen.

En mellomposisjon

Den svenske arkeologen Svante Norr står for en mellomposisjon når det gjelder Ynglingatals datering. Han mener det hverken er et autentisk kvad fra vikingtiden eller en konstruksjon fra høymiddelalderen. Norr aksepterer den tradisjonelle dateringen for kvadets opprinnelse, men hevder at kvadet gjennom de drøye 300 årene frem til det ble skrevet ned gradvis må ha gjennomgått store forandringer for å få det til å passe inn i de aktuelle samfunnsforholdene. Norr hevder at genealogiske kvad ikke kan brukes som historiske kilder, fordi de er avhengige av ideologiske, politiske og sosiale forhold i samtiden. Han mener kvadet må ses på som en utvikling og et resultat av en lang prosess med endringer. Den norske arkeologen Bjørn Myhre slutter seg i stor grad til Norrs standpunkt.
Arkeologen Frans Arne Stylegar går igjennom forskningshistorien til Ynglingatal på en ryddig og lett forståelig måte på sin blogg, uten å trekke noen konklusjoner.

Ynglingene

Hva benevnelsen «yngling» egentlig betyr, er heller ikke utvetydig. Vanligvis er det tolket som «etterkommere av Yngve», men det kan også (som i moderne nordisk) bety bare «ung mann». I skaldekvadene forekommer ordet yngling kun i entallsform. Det er bare i sagaene man har brukt det i flertall – ynglinger/ynglingene. Man kan altså egentlig ikke ut fra kvadene definere ynglinger som èn ætt. Kanskje var yngling bare en kjenning, en omskriving, for fyrste/konge, og ikke noe som hadde noe med en spesiell ætt å gjøre. Her kan vi også vise til Bergsveinn Birgissons argumenter (forrige avsnitt) for at Ynglingatal ikke er en genealogi, men et dikt om personer fra forskjellige ætter. Heller ikke alle kildene stemmer overens. I Historia Norvegia, Om Opplendingenes konger og Islendingabok har flere av kongene andre navn enn i Ynglingatal, eller de er oppgitt å bo på, eller være begravet ved, andre steder. Finnur Jonsson hevdet de ulike beskrivelsene bunner i at kongene som er omtalt i Ynglingatal alle har sine forskjellige tradisjoner, overlevert på folkemunne. Han mente Tjodolvs dikt er et forsøk på en sammenfatning av ulike muntlige tradisjoner om de forskjellige kongene.

Evhemerismen

Ifølge Snorre stammet ynglingene fra gudene Yngve-Frøy og Odin. Dette slektskapet, en evhemerisme, finnes ikke igjen i kvadet; vi har kun Snorres ord for dette. Finnur mente kvadet opprinnelig inneholdt flere vers, og slik sett startet med Yngve. Religionshistoriker Walter Baetke hevdet derimot at Yngligatal var fri for evhemerismer – forestillingen om gudeavstamning var noe som hadde blitt tilføyd i kristen tid. Claus Krag argumenterer derimot for at de første kongene i kvadet er historiserte guder. Krag mener hypotesen om tapte strofer kan avvises.

Ynglingene som felleseuropeisk tradisjon

Den danske historikeren Niels Lukmann påstod i 1943 at den nordiske sagntradisjonen ynglingene er en del av, opprinnelig stammet fra folkevandringstiden, og at personene historisk sett ikke er nordiske skikkelser. Kvad og sagn om de danske ættene Skjoldungene og Skilfingene, som har mye til felles med Ynglingene, er ifølge Lukmann en del av en tradisjon fra folkevandringstiden, som egentlig handlet om hunner- og herulerkonger, og som gradvis har utviklet seg til sagnene vi kjenner fra norrøn tid. Dette mener Krag også passer med ynglingene, og han argumenterer for mange likheter i navn, personer og hendelser.