google/wiki40b huggingface dataset:
Henning von Ondarza

Bakgrunn

Ondarza er en gammel spansk adelsslekt. Oldefaren Ulpiano de Ondarza (1832–1893) var skipsreder i Bilbao og flyttet senere til Hamburg, der han ble gift med kjøpmannsdatteren Augusta Melosch. Deres sønn Herbert de Ondarza (1878–1971) ble generalløytnant; som offiser i Storhertugdømmet Mecklenburg-Schwerin ble han i 1907 innført i adelsmatrikkelen som von Ondarza. Henning von Ondarzas far Leon von Ondarza var oberst i Hæren og falt i 1945 under et britisk bombeangrep.

Karriere

Henning von Ondarza ble i 1956 ansatt som offiserskadett i Bundeswehr. I 1960-årene ble han utdannet til generalstabsoffiser i Vest-Tyskland og ved Command and General Staff College i Fort Leavenworth i USA. Han tjenestegjorde i forskjellige stabsfunksjoner i Bundeswehr og ved NATO-hovedkvarteret, Supreme Headquarters Allied Powers Europe. I 1977 studerte han ved Royal College of Defence Studies i London, ble forfremmet til oberst og kommanderte til 1979 panserbrigade 20 i Iserlohn. I 1979 ble han forfremmet til brigadegeneral og ble forsvarsattaché ved den vesttyske ambassaden i Washington, D.C. I 1983 ble han forfremmet til generalmajor og ble sjef for 1. panserdivisjon i Hannover.
I 1985 ble han generalløytnant og ble øverstkommanderende for NATOs bakkestyrker i Schleswig-Holstein og Jylland, med arbeidssted i Rendsburg nær grensen til Danmark. I 1987 ble han forflyttet til Forsvarsdepartementet, før han samme år ble sjef for Hæren. Som sjef for Hæren gjennomførte han en større omorganisering, og fikk etter Tysklands gjenforening ansvar for å avvikle de tidligere DDR-styrkenes militære installasjoner som hadde blitt overført til Bundeswehr.
I 1991 ble han øverstkommanderende for NATOs styrker i Sentral-Europa, med arbeidssted i Brunssum i Nederland. Han gikk av med pensjon i 1994 og ble etterfulgt av Helge Hansen. Etter at han gikk av med pensjon har han vært militærrådgiver for Polens regjering i forbindelse med at Polen søkte NATO-medlemskap, og fra 1998 til 2001 var han rådgiver for Georgias president Eduard Sjevardnadse. Han har også vært styremedlem i en rekke industriforetak.
Tore Pryser

Bakgrunn

Pryser er utdannet cand. philol. med hovedfag i historie fra Universitetet i Oslo. Han er professor i samtidshistorie ved Høgskolen i Lillehammer, og har vært ansatt der siden 1975. Han var den første av høgskolens ansatte som oppnådde professorkompetanse basert på sitt forskningsvirke ved daværende Oppland distriktshøgskole i 1993.
Pryser har i flere år markert seg som kritisk til den rådende versjonen av Norges krigsinnsats under krigen og hevdet blant annet i 1998 at rammene for historieskrivningen om okkupasjonen har vært snevre. Uttalelsen kom etter at Riksarkivet stengte sine dører for historikeren Lars Borgersrud, en avgjørelse som etter kort tid ble omgjort. I desember 2008 påsto han i Klassekampen at norsk krigshistorie er unyansert, ensidig nasjonal og bevisst tilslørende. Han utdypet med å hevde at krigshistorien er skrevet i svart og hvitt, og at den enten handler om svartmaling av dem som gikk inn i NS, eller glorifisering av motstandskjempere i Milorg og Kompani Linge. 
Han uttalte videre at bakgrunnen for slike skjevheter er at et bestemt miljø tok kontroll over historieformidlingen etter krigen: «Historien om krigen var et ledd i nasjonsbyggingen. En smal krets av aktører har preget historieforståelsen». Pryser hevder videre at Jens Chr. Hauge var den sentrale strategen blant motstandsfolk med tilknytning til Arbeiderpartiet, og at Norges Hjemmefrontmuseum sprang ut av dette miljøet, og de fremdeles formidler et ensidig historiesyn. «Vi håpet at det ville utvikle seg til en mer kritisk institusjon når faghistorikere fikk kontrollen. Men det er fortsatt Milorgledelsens fortolking som dominerer». Han mener videre at konsekvensene av dette er at mange emner har blitt lite utforsket. «For eksempel vet vi lite om hvordan jødeaksjonene ble gjennomført i Norge. Det økonomiske samarbeidet med tyskerne under krigen er også lite utforsket».
Pryser har også befattet seg med norske kvinners deltagelse under andre verdenskrig og mener at deres rolle har blitt glemt. I 2007 utgav han boka Kvinner i hemmelige tjenester, som både omhandler kvinner som stilte seg i tysk tjeneste, norsk tjeneste og kvinner som var dobbelagenter.
I 2001 utgav han Hitlers hemmelige agenter, som omhandlet en rekke nordmenn som arbeidet for tysk etterretning, men som slapp straff etter krigen. Boka ble regnet som banebrytende da norsk okkupasjonshistorien tidligere hadde vært tilbakeholden med å navngi nordmenn i tysk tjeneste.

Priser

Pryser ble i 2008 tildelt FoU-prisen med begrunnelsen at han er en markant historieforsker i nasjonal og internasjonal sammenheng, med en stor og variert produksjon. «I tillegg har Pryser lagt ned en betydningsfull innsats for å bygge bro mellom forskningsinstitusjon og det omkringliggende samfunn».
Waltari (langobardisk konge)

Waltari var konge over langobardene fra ca 539 til ca 546. Han etterfulgte sin far Wacho og de tilhørte det letingiske dynasti som var oppkalt etter Lethu som skal ha vært langobardenes konge, sannsynligvis i det 4. århundre.
Langobardene var et germansk folkeslag som var på vandring sørover og østover i Europa tidlig i folkevandringstiden. De nevnes allerede hos den romerske historikeren Tacitus i hans bok Germania fra 98 e. Kr. og de ble av ham betegnet som dyktige krigere.
På Wachos tid hadde langobardene underlagt seg store områder rundt det nåværende Østerrike og Ungarn, fra Böhmen til Pannonia. Wacho var på slutten av sin regjeringstid en av de mektigste konger i Sentral-Europa. Han døde sannsynligvis i 539 mens hans sønn Waltari bare var et barn. Waltaris mor var Silinga, datter av herulernes konge og hun var Wachos tredje hustru. Under barnekongen ble kongeriket administrert av Audoin som sannsynligvis drepte Waltari etter at han hadde regjert i sju år. Audoin overtok da selv som konge. Ifølge den romerske historikeren Prokopius døde Waltari av sykdom. Med Waltaris død var også herredømmet til det letingiske dynasti over etter at de hadde ledet langobardene i sju generasjoner.
Oswald av Northumbria

Helgen

Oswalds lik ble skjendet; det ble kuttet i stykker, hender og hode ble satt på staker og kroppen ble hengt på et tre. Ifølge en versjon av legenden ble ikke kroppen hengt opp, men en ravn tok en arm og slapp den på et tre. Uansett hvilken versjon man heller til: Dette ga opphav til slagstedets senere navn, Oswestry («Oswalds tre»). Fordi Penda var hedning og Oswald kristen, ble han regnet som martyr og helgen. 
En hellig kilde skal ifølge legenden ha sprunget fram ved stedet, og Beda nevner flere mirakler som skal ha skjedd ved hans relikvier. Hodet skal ha blitt sendt til Lindisfarne, men det forsvant derfra i 875 sammen med St. Cuthberts legeme. Da graven hans i Durhamkatedralen ble åpnet i 1827 fant man et hode som muligens er hans. Men det er også tradisjon for at hodet var i Echternach i Luxembourg, dit St. Willibrord, som var født i Northumbria, skal ha brakt det. Skrinet fra Echternach er antagelig identisk med det som er bevart i katedralen i Hildesheim, et åttekantet tysk skrin fra ca. 1180, hvor innskriften forteller at den inneholder Oswalds hode. Hendene ble bevart i Bamburgh, inntil en av dem ble stjålet av en munk fra Peterborough og senere overført til Ely. Både Durham og Gloucester hevdet å ha den andre hånden. Torsoen ble bevart i Oswestry, men senere overført til klosterkirken i Bardey, Lincolnshire av dronning Ostryd av Mercia, Oswalds niese.
Hans minnedag er dødsdagen, 5. august. Den er nevnt i kalendere fra slutten av det 7. århundre. En translasjonsfest ble feiret 8. oktober i Evesham og Gloucester.
Tuareglerke

Utbredelse

Den forekommer i Burkina Faso, Mali, Mauritania, Niger, Senegal, Sudan og Sør-Sudan.
Zerokonferansen

Zerokonferansen er Norges en klimakonferanse som arrangeres årlig av Miljøstiftelsen ZERO. Zerokonferansen retter seg mot næringslivsledere og politikere.
Minatitlán

Minatitlán er en by og en kommune i den meksikanske delstaten Veracruz. Byen er viktig for oljeproduksjon i Mexico, og et av Pemex sine oljeraffineri befinner seg i denne byen. I 2005 hadde kommunen 151 983 innbyggere, mens byen hadde 152 907. Kommunen har et areal på 4 123,91 km².
Mye av byen ligger på gjenvunnet og tørrlagte våtområdet og mange nye hus som ble bygget på disse områdene har en tendens til å synke opptil flere meter før de setter seg. Mye av det omliggende og ikke kultiverte landområdene er myrer og våtområder, særlig mot nordøst i retning av Coatzacoalcos.
I Minatitlán et oljeraffineri, Refinería Gral. Lázaro Cárdenas,  som ble opprettet i 1906, og det første av sitt slag som ble opprettet i Latin-Amerika. Siste endelse i navnet er en hyllest til tidligere president Lázaro Cárdenas del Río som nasjonaliserte Mexicos oljeressurser. Raffineriet gjennomgikk en utvidelse som begynte i 2003 for å bringe kapasiteten opp til 240 000 fat per dag, en økning fra tidligere på 185 000 fat per dag. Den lokale økonomien er i stor grad avhengig av oljeindustrien og handel.
Et marked og en festival, Feria del Café y Minería («Kaffe og gruve-marked») blir holdt årlig i januar måned.
Sirdal-ulykken

Sirdal-ulykken (4. januar 1946) var en norsk flyulykke der
et B24 Liberator bombefly fra  Royal Air Force på treningstokt i Nordsjøen krasjet inn i en fjellvegg ved Flæreheia (850 moh) i Sirdal, sørøst om Sola.  Flyet (regnr KK331) tilhørte den 111th OTU (Operational Training Unit) Coastal Command, var stasjonert ved en flybase i Lossiemouth i Skottland. Det forlot basen klokken 1300, og ifølge major Kaldager ved Sola flyplass var der ingen kommunikasjon med flyet, men basert på utsagn fra lokalbefolkningen fusket motoren i kraftig uvær, så krasjet kan ha inntruffet under forsøk på nødlanding. Alle åtte engelske soldater ombord omkom, den ene underveis på båre ned til bygda etter at redningsmannskapene hadde tilkommet. De er begravet ved Eiganes gravlund i Stavanger. Ved Lunde kirke en minneplakett (1991).
Bomber og ammunisjon fra det utbrente flyet ble umiddelbart kastet i vannet. Mye av vrakrestene ble i 2003 flyttet til Flyhistorisk Museum, Sola, men bortsett fra et haleror og en motor,  returnert til åstedet en tid etter.
Potaro

Potaro er ei elv i Guyana i Sør-Amerika. Den springer ut fra fjellet Ayanganna i Pacaraimafjella vest i landet. Elva renner om lag 225 km før den flyter sammen med Essequibo, Guyanas lengste elv. Det er ni fosser langs Potaro, blant dem det enorme Kaieteurfallet.
Verdipapirregister

Et verdipapirregister er et foretak med tillatelse til å drive registrering av finansielle instrumenter, f.eks. aksjer og ihendehaverobligasjoner. Verdipapirsentralen (VPS) er Norges eneste verdipapirregister.
Richard Midulla kraftverk

Richard Midulla kraftverk, også kjent som Payne Creek kraftverk, er et gasskraftverk med tilleggsenheter for oljedrift i delstaten Florida i det sørøstlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 500 MW, fordelt på 2+1 turbiner, samt 6 ytterligere turbiner på tilsammen 310 MW knyttet til installasjonen Richard Midulla Peakers. Dette er et av delstatens mellomstore fossile kraftverk målt etter installert produksjonseffekt. Anlegget ble påbegynt omkring 1998 og stod ferdig i 2001. Brenselkilden er olje eller naturgass.
Kampen om tungtvannet (TV-serie)

Om serien

Innspillingen kostet 70 millioner kroner, ble skrevet av Petter S. Rosenlund og regissert av Per-Olav Sørensen.
Serien bygger på historiske hendelser og handler om virkelige personer, men inneholder også oppdiktede rollefigurer og dramatiske tolkninger og omskrivninger av historien. I etterkant av hver episode publiserte NRK en artikkel med opplysninger om fakta og fiksjon i den sendte episoden. Serien har jevnt over fått gode kritikker, og sabotørenes familier har godkjent fremstillingen. Etter første episode gikk imidlertid en tidligere avdelingssjef ved Forsvarsmuseet ut og kritiserte deler av handlingen for «grov historieforfalskning».
Serien vant seks priser under Gullruten 2015: beste TV-drama, beste mannlige skuespiller (Dennis Storhøi), beste regi - drama (Per Olav Sørensen), beste grafikk/vignett/VFK (Torgeir Bush), beste kostyme/sminke (Karen Fabritius Gram) og beste lys/sceno/prod design (Karl Juliusson). Serien var i tillegg nominert til ytterlige fem priser.
Piken i dalen

Innspillinger

Det er laget flere plateinnspillinger av «Piken i dalen».
I 1958 sang Gunnar Engedahl og Erling Stordahl den inn på plate, og det samme gjorde Helge Borglund på Frem fra Glemselen kap.15. 
The Quivers hadde suksess med den i 1962, da i instrumentalversjon.
Dansebandet Mimix hadde den med på CD-en California Blue (men kreditert S. Lange / R. Edwin).
Rybinsk

Rybinsk (russisk: Ры́бинск) er den nest største byen i Jaroslavl oblast i Russland. Byen ligger ved samløpet mellom elvene Volga og Sjeksna. Innbyggertall: 222 653 (folketelling 2002).

Tidlig historie

Rybinsk er en av de eldste slaviske bosetningene ved Volga. Stedet ble første gang nevnt i krøniker i 1071, som Ust-Sjeksna, dvs. «Sjeksnas munning». I løpet av de neste fire århundrene ble bosetningen vekselvis referert til som Ust-Sjeksna eller Rybansk. Etter 1504 ble den nevnt i dokumenter som Rybnaja Sloboda (oversatt: «fiskerlandsbyen»). Navnet forklares med det faktum at bosetningen forsynte hoffet til fyrsten i Moskva med utsøkt stør.
På 1600-tallet, da slobodaen dro fordel av Muscovy Companys handel med Vest-Europa, ble den velstående nok til å bygge flere steinkirker, hvorav bare en er bevart til i dag. Mer gammel arkitektur finnes i området, herunder den siste tre-spirede kirken (i Aleksandrovklosteret) og familien Usjakovs familiegravsted på Åpenbaringsøya).

Gullalderen

På 1700-tallet levde slobodaen fortsatt godt på Volgahandelen. Katarina II innvilget byrettigheter til Rybnaja Sloboda og ga den et nytt navn, som byen Rybinsk. Byen var et sted hvor frakt ble omlastet fra store Volga-fartøyer, til mindre båter som var i stand til å ferdes på det grunne Mariinsk kanalsystemet, som knyttet det russiske innlandet sammen med Østersjøen. Med en befolkning på 7 000 håndterte byen Rybinsk daglig opp til 170 000 sjøfolk og opp til 2 000 elvebåter. Den lokale elvehavna ble derfor kalt «lektersjauernes hovedstad».
Som øvre Volgas handelshovedstad tiltrakk Rybinsk tidligere snesvis av utlendinger, som bygget en luthersk kirke og en imponerende romersk-katolsk katedral, etter sigende den høyeste ved Volga.

1900-tallet

I sovjettiden fortsatte Rybinsk sin imponerende serie med nye navn, ettersom den endret navn fire gang: til Sjtsjerbakov (etter Aleksandr Sjtsjerbakov) i 1946, tilbake til Rybinsk i 1957, til Andropov (etter Jurij Andropov) i 1984, og igjen tilbake til Rybinsk i 1989.
De viktigste industriene i dagens Rybinsk er produksjon av flymotorer og et vannkraftverk.
Strangalepta

Utseende

En middelsstor (ca. 14 millimeter), avlang, blankt svart trebukk, dekkvingene med to gulaktige lengdestriper. Antennene er tynne, noe over halvparten så lange som kroppen. Pronotum er klokkeformet. Dekkvingene er rett avsmalnende bakover. Beina er nokså lange, lårene svakt fortykkede.

Levevis

Larvene utvikler seg i død ved. Utviklingen tar gjerne minst to år. De voksne billene, som oftest er aktive midt på sommeren, besøker gjerne blomster, særlig skjermplanter og andre planter med hvite, åpne blomster. Dette gjelder dog ikke alle artene. Blomsterbukkene er livlige insekter i motsetning til de fleste andre trebukker som virker ganske trege. Ulikt de fleste andre blomsterbukker er de også aktive on natten og kommer da til lys.

Utbredelse

Arten lever i det østlige Nord-Amerika.
Wikipedia på aserbajdsjansk

Wikipedia på aserbajdsjansk (Aserbajdsjansk: Azərbaycan Vikipediya) er den aserbajdsjanske versjonen av Wikipedia, etablert i desember 2004. Den 4. januar 2008 hadde Wikipedia på aserbajdsjansk 19 327 artikler og 2 454 brukere, og er nummer 51 i antall artikler.
Edvard Grieg Museum Troldhaugen

Bygningen

Troldhaugen  var hjemmet til Edvard Grieg fra april 1885 til han døde i 1907. Grieg bodde på Troldhaugen med sin kone, Nina Hagerup når han var hjemme i Norge, for det meste om somrene. Asken etter ekteparet ligger i en grav inne i fjellet nede ved stranden på eiendommen.
Edvard Grieg kalte selv bygningen «mitt beste opus hittil», selv om den ble tegnet av hans fetter, arkitekten Schak August Steenberg Bull. Bygningen er tegnet i historisme. Den er en typisk trevilla fra det 19. århundre med panoramatårn og en stor veranda. Uvanlig for den tiden var de store vinduene, som Grieg ønsket for å få mye lys og luft inn i huset. Dette medførte at boligen var kald om vinteren, men på denne årstiden var ekteparet allikevel som oftest ute og reiste.
Det var Nina som foreslo navnet Troldhaugen, fordi huset ligger på haugen ved siden av Trolddalen.
I 1921 tegnet arkitekt Ole Landmark en ny bolig på Troldhaugen etter oppdrag av Einar Grieg, sønn av Edvard Griegs nevø, konsul Joachim Grieg. Landmarks forslag, som var i mur og minnet om baroniet i Rosendal, forutsatte riving av Edvard Griegs Troldhaugen, men i stedet ble dette donert til Fana kommune av Joachim Grieg. Fra 1928 ble det museum, men Landmarks tegninger til det nye Troldhaugen er oppbevart hos Bergen byarkiv.

Komponisthytten

Grieg var ikke fornøyd med arbeidsroen i villaen, der det stadig var besøk og støy fra kjøkkenet. I 1891 fikk han derfor oppført en liten hytte nede ved, og med utsikt over, Nordåsvannet, hvor han kunne få arbeide i fred. Hytten er innredet med en skrivepult, vedfyringsovn, divan, gyngestol, bokhyller og et Brødrene Hals-piano.
På stolen foran pianoet brukte den 152 centimeter lange Grieg en tykk bok for å nå opp til klaviaturet. Boken var Beethovens 32 sonater i Ignaz Moscheles', Griegs lærer i Leipzig, utgave.

Museum

Troldhaugen er i dag et museum. I tillegg til Griegs villa er hans lille komponisthytte bevart. I 1985 ble det oppført en egen konsertsal, Troldsalen, tegnet av  Peter Helland-Hansen og Sverre Lied. I 1995 fikk man også et eget museumsbygg, tegnet av arkitektgruppen Cubus, med en fast utstilling om Edvard Griegs liv og musikk, samt butikk og restaurant. Museet har hvert år siden 1972 delt ut Griegprisen til en norsk musiker eller musikkforsker. Museet driver en utstrakt konsertvirksomhet, med daglige konserter i juni, juli og august samt matinéekonserter hver søndag i september. Festspillene i Bergen arrangerer konserter i Troldsalen og i selve villaen i festspilltiden.
Neomallocera

Utseende

En nokså stor, avlang, brunlig trebukk, kroppen for en stor del dekket av gyllen bestøvning. Antenenne er litt lengre enn kroppen, leddene med en pigg i spissen. Pronotum er nærmest sylindrisk, mye smalere enn dekkvingene. Disse er nokså jevnbrede, en tanke innsnevret i midten. Beina er lange og tynne, lårene med en pigg i spissen.

Levevis

Larvene lever i død ved, mest av løvtrær.

Utbredelse

Arten utbredt i Brasil og Paraguay.
They Could Have Been Bigger Than Hiawata!

They Could Have Been Bigger Than Hiawata! er et musikkalbum med Hiawata!, utgitt i 2007. Det er bandets debutalbum.
Tittelen er et nikk til Television Personalities albumet They Could Have Been Bigger Than The Beatles
Indicatorinae

Etymologi

Det vitenskapelige navnet på gruppa følger av slektsnavnet Indicator, som igjen følger av artsnavnet indicator. Typearten er honninglosen (I. indicator), som er kjent for å lose både folk og andre dyr til bol med villhonning, i håp om at bolet blir brutt opp så den selv kan nyte av overskuddet med honning og bivoks. Navnet betyr altså «fugl som indikerer» (hvor det finnes et bol med honning). I så måte er det norske navnet på arten, honninglos, nærmest en direkte og perfekt beskrivende oversettelse.
Oslo Atletklub

Boksing

Klubben har fostret mange gode boksere, deriblant Otto von Porat og Haakon Hansen som er to av de mest kjente fra 1920-årene. Peter Olai Sandstøl var også en kort tid medlem av klubben, før han ble profesjonell i 1926.

Styrkeløft

Utøvere som har representert Oslo Atletklubb på styrkeløftfronten er blant andre Arne Odin Rygh, Bjørn Skogheim, Bjørn-Harald Andersen, Christian Robak, Erik Anton Andresen, Johan Kallevik og Per Åge Madsen.
Trøgstad fort

NIKE

Radarsystemet og kontrolltroppen til Nikebataljonens Trøgstad batteri ble installert i panserbatteri B i 1959. Utskytningsområdet ble plassert på Havnås.
Kåre Holt

Liv og virke

Kåre Holt kom fra en arbeiderfamilie og var hele livet nært knyttet til den sosialdemokratiske arbeiderbevegelsen. I unge år var han journalist i Vestfold Arbeiderblad og under den andre verdenskrig milorgsjef for Ramnes og deler av Våle.
Han fikk trykt sin første novelle i Arbeidermagasinet 1935 og forfatterdebuterte med barneboka Tore Kramkar (1939). Oppfølgeren Tore finner vei kom året etter. Senere fulgte flere barne- og ungdomsbøker, eksempelvis Budbringeren fra Tunsberg (1985) med tema fra beleiringen av Slottsfjellet i 1201 under borgerkrigen mellom birkebeinerne og baglerne.
Holt ble regnet som arbeiderdikter og skrev blant annet teksten til arbeidersangen «De unge slekter». Et av hans hovedverk er en trilogi som tar for seg tre perioder av arbeiderbevegelsen historie: Det stolte nederlag (1956), Storm under morgenstjerne (1958) og Opprørere ved havet (1960). 
Holts avmytologiserende, halvt dokumentariske romaner om ikoner i norsk historie vakte stor oppsikt og skapte mye debatt, spesielt Kappløpet (1974) der Holt tegner et usedvanlig negativt bilde av Roald Amundsens personlighet. Andre i samme gate er Sjøhelten (1975) om Tordenskjold og Sønn av jord og himmel (1978) om Hans Egede.
I flere bøker brukte Holt tematikk fra egen slektshistorie, først i romanen Spillemann og kjøgemester (1941) der hans oldefar er en av hovedpersonene. Holt tok seinere opp den samme tråden i De lange mil til paradiset (1977) og Gjester fra det ukjente (1980). I den siste spiller oldefaren igjen en fremtredende rolle. I likhet med flere andre beretninger i forfatterskapet tegner disse bøkene et tildels historisk, tildels skjønnlitterært bilde av Norges utvikling som selvstendig nasjon. 
Holt skrev også to selvbiografiske erindringsbøker, Sannferdig beretning om mitt liv som løgner (1982) og Veien videre. Ny sannferdig beretning om mitt liv som løgner (1983), dessuten noen skuespill, f.eks. Kristina av Tunsberg (1971) til Tønsberg bys 1100-årsjubileum. 
Tre av Holts bøker ble nominert til Nordisk råds litteraturpris: Kongen. Mannen fra utskjæret i 1966, Kongen. Hersker og trell i 1970 og Sønn av jord og himmel i 1979.
Gammeldansk

Gammeldansk er dansk slik det ble talt i middelalderen. Det er på denne tida dansk for alvor begynner å skille seg fra de andre nordiske språkene, og man kan derfor begynne å betegne dansk som et eget språk, og ikke bare en dialekt av norrønt. I løpet av det 11.–13. århundre gjennomgikk språket større forandringer enn i noen annen periode i dets historie.
Spesielt fonetikken endra seg i denne perioden; man hadde en oppmykning av konsonanter ([p], [t] og [k] blir til [b], [d] og [g]) og en nøytralisering av vokalene i trykksvak stavelse ([a], [i] og [u] blir til [æ], som blir til [e]).
Bøyningsverket endrer seg også kraftig, idet man går bort fra å bruke fire kasus i bøyning av substantiver og adjektiver, og person og tall i verb. Dette skjer først i dansk, men svensk og norsk følger senere etter. I dag er det kun islandsk og færøysk som har bevart disse bøyningsformene.
C/2011 L4 (PANSTARRS)

C/2011 L4 (PANSTARRS) er en ikke-periodisk komet som ble oppdaget 6. juni 2011 ved å benytte Pan-STARRS teleskopet nær Haleakalā på øya Maui i Hawaii. Kometen ble synlig for det blotte øye i mars 2013.
Kometens støv- og gassproduksjon antyder at kometkjernen er omkring 1 km i diameter.
Rey Manaj

Landslaget

13. november 2015 fikk han sin første landskamp for Albania mot Kosovo. Han scoret også sitt første landslagsmål i samme kamp.