Leiermål

Leiermål (fra dansk leie/samleie + -sak) er en byråkratisk (juridisk og kirkelig) betegnelse som ble brukt om forskjellige former for seksuell omgang utenfor ekteskap. Leiermål fikk spesielt stor betydning for kvinner og menn i alle alders- og samfunnsgrupper i Skandinavia på 1600- og 1700-tallet fordi det i denne perioden ble innført helt nye lover og strenge straffer på dette området. 
Leiermål var betraktet som en forbrytelse og ble oftest oppdaget i de tilfellene det førte til graviditet, men graviditet var ikke en forutsetning for at gjerningen skulle betraktes som ulovlig og straffbar. Forskjellige former for leiermål hadde forskjellige alvorlighetsgrader. Man skilte blant annet mellom simpelt leiermål, hor og dobbelthor (se under). I tillegg til betegnelsen hor, omtales og -skrives leiermål også med ord som samleie, sammenleie, søke seng sammen, besoving, beligging etc. 
Stat og kirke hadde på 1600-tallet felles interesse i å utvikle et nytt lovverk som også regulerte seksuell adferd og som straffet dem som forbrøt seg. Motivasjonen var todelt. Man ønsket å unngå Guds vrede, hadde behov for orden og oversikt og ønsket å ha kontroll.

Et nordeuropeisk fenomen

Kriminalisering av leiermål var et nordisk fenomen. I andre europeiske, katolske land var seksuell omgang utenfor ekteskapet like syndefullt som hos oss, men det var ikke en forbrytelse og angikk derfor ikke verdslige myndigheter. I Sverige fantes lovbestemmelser vedrørende lägersmål og i Danmark om lejermål som i hovedsak tilsvarer eller likner de norske.

Bestemmelser før reformasjonen

Ifølge tidligere, verdslige lover var motivasjonen for slike bestemmelser familiens og kvinnenes ære. En husfar hadde svært store rettigheter. Gulatingsloven (fra ca. 900) og Magnus Lagabøtes landslov av 1274 gir menn en vid fullmakt i forhold til brudd på den seksuelle codex: Den som finner sin hustru, søster, datter, mor, stemor, stedatter, brorhustru eller sønnehustru i samleie utenfor ekteskap, har rett til å drepe mannen, om han vil. For øvrig avklarte sættargjerden i Tønsberg fra 1277 at det var innenfor kirkens, og ikke kongens, jurisdiksjon å påtale overtredelser av de kristne bud og kirkens lære, herunder saker om ekteskap, fødsel, utukt og blodskam.

Kongemakt, statskirkemakt og nye lover

Christian Vs Norske Lov av 1687, avløste kong Christian IVs Lov som trådte i kraft fra 1604. Loven fra 1604 var i hovedsak en videreføring av Landsloven fra 1274. Christian Vs Norske Lov ble, i store trekk, gjeldende norsk lov frem til 1842. Disse lovene bygde blant annet på Bibelen, inkludert mange gammeltestamentlige regler og mosaiske rettsprinsipper. Lovene preges derfor av det vi i dag vil kalle barbariske straffeutmålinger, tortur og uakseptable definisjoner av og regler om sedelighet og sedelighetsforbrytelser samt et stigmatiserende menneskesyn. 
16. oktober 1617 ble det utstedt en lovforordning som gjorde bestemmelsene enda mer restriktive. Både menn og kvinner ble gjort strafferettslig ansvarlige for slike forbrytelser og bøtene skulle tilfalle kongen.

Kongelige leiermål

De tre kongene Christian IV, Fredrik III og Christian V fikk fra 1611 til 1678 tilsammen 9 barn utenfor ekteskap med 5 forskjellige kvinner, altså ved leiermål. Men kongene, deres elskerinner og felles barn var selvsagt høyt hevet over loven og disse barna fikk etternavnet Gyldenløve, grevetitler og flere inntok fremtredende posisjoner i statsforvaltningen, også i Norge.

Luthersk grunntenking basis for lovteksten

Mens forlovelser, giftemål og samliv i forbindelse med dette først og fremst var private, familiære anliggender i eldre, norsk tradisjon og også for den katolske kirken gjennom middelalderen, fikk det bibelske synet, kirken og samfunnet sterk innflytelse i tiden like før og etter reformasjonen. Dette kom klart til uttrykk i flere paragrafer i Christian Vs norske lov. Den var utformet for å verne om den rette, evangelisk-lutherske religion, sedeligheten, kongens myndighet over undersåttene og husbondens myndighet over sin familie og husstand. De ti bud var retningsgivende og straffene for religionsforbrytelser, sedelighetsforbrytelser og drap ble hentet fra Mosebøkene. Med skriftemål kunne man slippe unna mindre forsyndelser, med i alvorligere tilfeller måtte saken opp på tinget.
Forordningen av 1617 gjorde både kvinner og menn strafferettslig ansvarlige. Forbrytere av begge kjønn skulle nå straffes hardere enn tidligere for utenomekteskapelig, seksuell omgang. I første omgang ble ikke loven fulgt bokstavelig, og frem til 1661 var det i hovedsak menn som måtte betale bøter for sine leiermål. 
Det nye var at leiermål representerte brudd på både verdslige og kirkelige regler, og både menn og kvinner måtte derfor «gjøre opp» overfor begge de «fornærmede» parter. Det var påkrevd at de først bekjente sine synder offentlig for prest og menighet i kirken, deretter måtte de betale sine respektive leiermålsbøter. Bøtene for såkalt simpelt leiermål (se under) var på 12 riksdaler for menn og 6 riksdaler for kvinner. 
Om få kvinner ble straffet før 1661, ble stadig flere strafferettslig forfulgt og måtte gjøre opp med bøter og kroppsstraff (pisking, straffarbeid, henrettelse) utover på 1660-tallet. En årsak til innstramningene som kom på dette tidspunktet er at innføringen av eneveldet (1660) førte til at kontrollen med og oppfølgingen av de lokale myndighetenes forvaltningspraksis i Norge ble strengere. 
Om de anklagede ikke kunne betale, noe som ofte gjaldt den kvinnelige parten, skulle de idømmes subsidiærstraff. For øvrigheten var det to forhold som var viktige. Rent økonomisk var bøteinntekter viktige i statens (kongens) pengekiste, rent moralsk var det av betydning at lovens bokstav ble etterlevd.

Folkelige normer

Det var forskjell på de offentlige lovene og de folkelige normene. Nattefrieri var vanlig og langt på vei akseptert og forlovelse var akseptert som startpunkt for seksuelt samliv. Det var forholdsvis vanlig med samliv før ekteskapet. På 1500- tallet var samleie å forstå som en forpliktende handling som skulle føre til ekteskap. Hvis ikke dette ble en realitet, ble mannen dømt, mens kvinnen ble sett på som den krenkede part.
Giftet partene seg med hverandre, ble barnet regnet som ektefødt, og foreldrene slapp med en bot for «for tidlig sammenleie». Etter 1791 falt denne boten bort om paret giftet seg før fødselen, og i 1812 ble første og annengangs simpelt leiermål avkriminalisert og bøtene opphevet.

Alvorlighetsgraden for leiermål og forskjellige, andre former for seksualforbrytelser

Loven tok opp en rekke forskjellige former for seksuell omgang. De forskjellige formene ble vurdert som mer eller mindre alvorlige. Mistenkte som ble funnet skyldige i å ha vært involvert, risikerte svært strenge straffer, til og med dødsstraff, bl.a ved gjentagelser. Den inndelingen som ble brukt, illustrerer tenkemåten og kan samtidig illustrere en del av den utviklingen som er skjedd frem til i dag.

Utbredelse

Leiermål måtte være en utbredt og hyppig forekommende synd og forbrytelse. ²⁄₃ av de som skriftet offentlig på 1700-tallet var involvert i leiermål. Kirkebøkene viser at over halvparten av de jentene og kvinnene som giftet seg allerede var gravide.

Eksempler på straff

Straffen for førstegangs, såkalt simpelt leiermål og andre, mindre alvorlige tilfeller var bøter, 6 riksdaler for kvinner og 12 riksdaler for menn. De som ikke kunne betale, måtte sone en subsidiær fengselsstraff. Det var mange som ikke hadde penger til så store bøter, spesielt kvinner. Norges Banks priskalkulator regner ut at 6 og 12 riksdaler i 1617 tilsvarer henholdsvis ca. 12 000 og 24 000 kroner i 2008. En årslønn for en tjenestepike lå på ca. 1 riksdaler
I 1715 ble to tremenninger dømt på tinget i et skipreide på Vestlandet etter at de hadde tilstått at de hadde ligget med hverandre. Hun var gift med en annen. Begge ble dømt til å skrifte offentlig i kirken innen åtte uker. Dessuten fikk hun to års straffarbeid og formuesinndragelse. Han fikk to års straffarbeid.
I en sak fra 1736 hvor en stefar hadde besvangret sin stedatter ble begge dømt til døden. Han hadde begått både incest og hor. Kongen la imidlertid vekt på at hun var ung og dødsstraffene ble omgjort til livstid i nærmeste festning for ham, hun fikk dom på livstid i tukthuset.
I 1761 ble en 47 år gammel enke som hadde fått barn utenfor ekteskap, dømt til døden fordi den hun hadde fått barn med var bror til en hun hadde ligget med ca. 5 år tidligere og blitt gravid med, men dette barnet var dødfødt. Forbrytelsen denne gang var like fullt å betrakte som blodskam. Barnefaren ble dømt til straffarbeid i 8 år.

Geistlige leiermål

Leiermål var utbredt, men det kan synes som om embetsmenn og såkalt velstående slapp lettere unna enn tjenestegutter og -jenter. Tre tilfeller hvor prester er involvert viser at én ble fradømt embetet og to fikk en noe forsinket karriere. Men ingen av disse sakene nevner at de ble idømt bøter eller fengselsstraff.
Sogneprest Sevald Thomassøn (død ca. 1648) var enkemann med to små gutter. I 1635 ble han fradømt presteembetet på grunn av leiermål. Noe nytt embete fikk han ikke.
Margrethe Andersdatter, en kapellansdatter som var forlovet med Petter Dass, ble gravid før de hadde giftet seg. Leiermålet skjedde like etter at Petter Dass i 1671 hadde søkt kongen om en stilling som residerende kapellan i Nesna, Rana og Dønnes. Han fikk stillingen formelt 28. januar 1672. Kapellanen reiste til København for å be om tilgivelse for sin synd. Benådningsbrevet, som «tilgir og forlater» hans leiermål med Margrethe, er datert i København 17. september 1673.
Didrik Nielssøn Muus, født 1633, død 7. februar 1706, var prest og kunstner. Muus giftet seg ca. 1667, men paret fikk en sønn før ekteskapet var inngått og de ble dømt for leiermål. Først i 1673 fikk han benåding av kongen og mulighet til å søke embete igjen. Og først i 1686 ble han sogneprest.

Belegg på straffeanstalter

Forfølgelsen av seksualliv utenfor ekteskapets rammer, og de strenge straffene skulle beskytte samfunnsordenen. Det innebar også at 1600- og 1700- tallets kriminelle og innsatte i fengsler og straffeanstalter var av en helt annen type enn i våre dager. De store bøtene måtte dessuten ha betydning for statens (kongens) inntekter ettersom opptil 80 % av sakene som ble fremlagt på bygdetingene i enkelte deler av landet dreide seg om leiermål.
Ved landets forskjellige straffeanstalter, festninger, arbeids- og tukthus, var de fleste fangene rubrisert som løsgjengere og tiggere. Men også gruppen av leiermålsdømte av forskjellige kategorier var stor. Gruppen «kvinner fradømt livet for blodskam, men benådet» var betydelig. Blodskam, seksuell omgang med et søsken, søskenbarn, tremenning, forelder eller andre slektninger var en alvorlig forbrytelse som innebar risiko for dødsdom. Om en farbror fikk barn med en niese, skulle begge bøte med livet ved halshogging og deretter brennes på bål. Det fantes også et betydelig antall kvinner og menn som satt inne for gjentatte samleier utenom ekteskap samt kvinner som hadde født barn og forsøkt å holde det skjult (dølgsmål). Bare ca. 10 % av de innsatte var dømt for forbrytelser som kvalifiserer til fengselsstraff i dag.

Straffeutmålinger

Kvinner som ble dømt for tredje gangs leiermål fikk piskestraffer og menn ble i slike saker enten dømt til døden eller måtte tåle en kombinasjon av fengselsstraff og inndragning av formue.  For hor mellom to som var gift hver på sin kant (såkalt dobbelthor) var straffen inndragning av formue. Halve boet/formuen ble inndradd til fordel for kongens kasse. Den andre halvdelen fikk den uskyldige ektefellen beholde. 
For andre gangs forbrytelse ble gifte foreldre dømt til forvisning fra stiftet eller amtet. Dersom de forbrøt seg en tredje gang, kunne de forvente dødsstraff. 
De som ble dømt for leiermål i forbudte ledd, dvs. også mellom personer som hadde slektskap i form av å være søskenbarn, tremeninger eller var i svogerslekt, fikk formuesstraff med tillegg av straffearbeid i to til fire år. Om noen forbrøt seg en gang nummer to på tilsvarende vis, var det dødsstraff som ventet. Blodskam ble straffet med døden. Blodskam var definert ikke bare som barn som fikk barn med en forelder eller et søsken, men innbefattet også søskenbarn, tremenning og andre slektninger, også de som var inngiftet. 
De som ble dømt til døden kunne anke til kongen. Om de ble benådet, ble som regel dødsstraffen omgjort til livsvarig straffearbeid.
Den mest alvorlige straffen ble idømt hvis en gift kvinne og en gift mann hadde et utenomekteskapelig forhold. Ifølge loven skulle disse synderne, hvis de ikke avsluttet forholdet, dømmes hardt. Mannen skulle halshugges og kvinnen skulle legges i en sekk og druknes. Hvis man hadde hatt tredje gangs leiermål, skulle kvinnen piskes offentlig, mens mannen ble halshugd. (Forordningen av 1619) 
I 1767 ble det offentlige skriftemålet i forbindelse med simpelt leiermål opphevet og straffen ble i stedet åtte dagers fengsel. For rikfolk var det mulig å kjøpe seg fri fra denne straffen, men det var dyrt, 10 riksdaler, tilsvarende nesten 10 000 kroner i dagens pengeverdi. For unge tjenestejenter som hadde en årslønn på 1 daler, var det umulig å betaler en slik bot.  I prinsippet forble leiermål straffbart i norsk lov (straffeloven § 379), frem til 1972, men lovbestemmelsen var sovende de siste tiårene den eksisterte.

Syn på menn og kvinner

Det etterreformatoriske synet på menn og kvinner kommer klart frem i leiermålssakene. Dokumentene fra tingene viser at menn oftest blir nevnt ut fra sin sosiale status, sitt yrke. Kvinnen nevnes ikke ut fra sosial status, men seksuell status, dvs. om hun var seksuelt krenket eller løsaktig. Det ble brukt graderende betegnelser som «quindfolk», «quindisperson», «hore» eller «festemø». Kvinner som var gjengangere, som ikke giftet seg og som forarget meninghet og gode borgere ble betraktet som løsaktige og kalt horer. Menns æresbegrep var i liten grad knyttet til seksualitet. Å bli kalt tyv var verre for en mann enn å ha begått et leiermål eller to. Han kunne fremdeles ansees som ærlig og rettskaffen. Kvinners ære og fremtidige muligheter og verdi på ekteskapsmarkedet var sterkt knyttet til et plettfritt seksuelt rykte. En kvinne som var dømt for leiermål var mindre attraktiv.