google/wiki40b huggingface dataset:
Majakowskiring

Beliggenhet

Bebyggelen i Majakowskiring ligger mellom Grabbealle i vest og nordvest, Ossietzkystrasse og Schlosspark i øst, Schloss Schönhausen i nordøst og elven Panke i syd.
Frem til 4. mai 1950 var den nordlige delen kalt Kronprinzenstrasse og den sydlige delen Viktoriastrasse. Den ble så døpt om etter den russiske poeten Vladimir Majakovskij. En kort stund het den Majakowskistrasse.

Bygningsmasse

Mange av husene ble bygget på 1920-tallet og er bolighus som hovedsakelig var bebodd av industrialister og kunstnere frem til de ble ekspropriert etter den annen verdenskrig. I enkelte tilfeller fikk tidligere eiere lov til å fortsette å bo der mot å betale leie.

Politisk funksjon og historie

Inntil 1960 levde de fleste medlemmene av DDRs regjering her, etter ombygging for de nye beboerne. Dette ble utført av arkitekter som Hans Scharoun. Majakowskiring (og Pankow-distriktet i sin alminnelighet) ble ensbetydende med DDRs regjering. Derfor brukte Konrad Adenauer uttrykket «herrene i Pankow» og Udo Lidenberg sang om «spesialtoget til Pankow». Regjeringsrepresentantene bodde i Majakowskiring adskilt fra verden rundt dem.
På grunn av denne avskjermingen ble området kalt Städtchen (Den lille byen). Da Lotte Ulbricht ønsket å flyttet tilbake til Majakowskiring etter at ektemannen Walter Ulbricht døde i 1973 var barrierene og kontrollpunktene tatt bort. Hun fikk allikevel ikke lov til å flytte til huset hun opprinnelig hadde bodd i (Hus nummer 28/30). I stedet fikk hun anvist hus nummer 12, der hun levde til sin død i 2002. I 1975 ble hus 28/30 revet. Dette var en del av den prosessen som pågikk for å fjerne alle spor av Walter Ulbricht fra historien.
Etter oppstanden i Ungarn i oktober 1956 ble DDRs lederskap redd for effekten slike opprør ville ha i DDR og bestemte seg for at eliten burde bo i et mindre bebodd område. Til å begynne med planla man å flytte til Hoppegarten, øst for Berlin, fordi det var en rask fluktrute derfra til motorveien østover. Til slutt ble det imidlertid bygget et kompleks i Wandlitz, kalt Waldsiedlung og ledelsen flyttet dit i 1960.
Huset Otto Grotewohl bodde i, er i dag en workshop for litteratur. Huset til Johannes R. Becher er solgt og er i dag privat eiendom.
Creighton Abrams

Bakgrunn

Abrams ble uteksaminert som offiser fra United States Military Academy i West Point i 1936 og tjenestegjorde deretter i 1. kavaleridivisjon fram til andre verdenskrig. Han ble utnevnt til løytnant i 1939 og midlertidig kaptein i 1940. Samme år ble han overført til 1. panserdivisjon.

Annen verdenskrig

Han deltok i andre verdenskrig i pansertroppene. I februar 1942 ble han utnevnt til major og i september 1943 oberstløytnant. Han var en framgangsrik og offensiv sjef for 37. panserbataljonen i Pattons 3.armé og var en av lederne som brøt igjennom den tyske beleiringen av 101. luftbårne divisjon i Bastogne under Ardenneroffensiven.

Etter verdenskrigen

Etter krigen avanserte Abrams videre i gradene, og tjenestegjorde både ved utdannelsesinstitusjonene og ved de amerikanske styrkene i Europa. Han gikk ved US Army War College i 1953 deltok etter dette i avslutningen av Koreakrigen. Etter Koreakrigen var han ved Fort Knox fram til 1956. Han ble utnevnt til brigadegeneral i 1956, tjenestegjorde deretter ved Pentagon og ved tredje panserdivisjon, hvor han i 1960 ble utnevnt til generalmajor. Etter et år tilbake ved Pentagon, ble han i 1963 utnevnt til generalløytnant og sjef for Femte armekorps i Heidelberg i Vest-Tyskland, hvor han i 1964 ble utnevnt til general.

Vietnam

I 1967 ble han etter to år i hærledelsen utnevnt til nestkommanderende under William Westmoreland for de amerikanske styrkene i Vietnam. Etter Tet-offensiven i 1968 overtok Abrams kommandoen. Han endret den amerikanske taktikken til aggressiv patruljevirksomhet med små enheter. Tanken var at dette skulle lette overføringen av ansvaret Sør-Vietnams hær. President Lyndon Johnson hadde på dette tidspunktet besluttet å redusere det amerikanske militære nærværet, og under Abrams ble dette redusert fra 535 000 soldater i desember 1968 til 30 000 soldater mot slutten av 1972. Abrams støttet intervensjonen av Kambodsja i 1970 og sto for planleggingen av angrepet mot Ho Chi Minh-stien i det sørlige Laos (Operation Lam Son 719). Han ble også nødt til å håndtere problemene som fulgte av My Lai-massakren som ble utført før han tiltrådte kommandoen.

Hærsjef

I 1972 forlot Abrams Vietnam da han ble utnevnt til hærsjef (Chief of Staff of the US Army), en stilling han satt i fram til sin død, og han var slik medlem av Den militære sjefsnemnd. 
Creighton Abrams er begravet på Æresgravlunden i Arlington. Som en hylning til ham er stridsvognen M1 Abrams oppkalt etter ham.
Stordalselva (Bardu)

Elvas løp

Selve Stordalselva har utløp fra Isvatnet (801 moh.) på grensa mellom Bardu og Narvik kommuner. Elvas øverste kilder ligger vest for Isvatnet, på sørsida av Istind, som en av en rekke små fjellbekker som samles i Isvatnet. Fra Isvatnet renner elva først mot øst, og faller bratt ned mot selve Stordalen. Elva snur her mot nord og renner gjennom den trange og dype Stordalen. Dalen omkranses av et kupert høyfjellslandskap med et stort innslag av breer. Lenger nede vider seg noe ut og dalsidene blir slakere og skogkledte. To kilometer sør for Bones renner den sammen med Røddalselva og danner Salangselva.

Vern

Salangselva, og dermed også Stordalselva, ble vernet mot kraftutbygging i Verneplan I for vassdrag i 1973.
Chelorhinella

Utseende

Store til meget store (30-80 millimeter) gullbasser, svarte eller brunlige med gule eller hvite tegninger. Hannen har et langt, flatt fremspring i pannen, dette er kløvd i spissen, dessuten spisse pigger like innenfor fasettøynene. Framleggene (protibiae) har lange pigger.

Levevis

Larvene utvikler seg i muld som samler seg i råtnende trestammer. De voksne billene kommer gjerne til overmoden frukt og utflytende sevje.

Utbredelse

Slekten er utbredt i tropisk Afrika.
Amucallia venezuelensis

Utseende

Middelsstore svarte trebukker. Antennene er tynne og vanligvis lengre enn kroppen. Pronotum er tønneformet uten tenner på sidene, betydelig smalere enn de parallellsidige dekkvingene. Beina er slanke.

Utbredelse

Arten er utbredt i Venezuela.
Commedia dell'arte

Historikk

Teaterformen commedia dell'arte var improvisert i den forstand at skuespillerne ikke forholdt seg til et ferdig manuskript. Isteden bygde teatergruppene forestillinga rundt kortfattede handlingsreferat, såkalte scenarier, og innlærte standardroller eller typer. Karakterene hadde overtydelige personlighetstrekk og fungerte som arketyper og karikaturer på ulike samfunnsskikkelser og -roller, og skuespillerne brukte halvmasker og kostymer som var tilpasset de enkelte figurene. Forestillingene foregikk som oftest utendørs og kunne være preget av sosial og politisk satire, til stor fornøyelse for publikum.
Komedieskuespillerne var profesjonelle, omreisende utøvere, der hver enkelt spesialiserte seg på sin rolleskikkelse. Det var ikke uvanlig at truppen bestod av hele familier, og mange av skuespillerne var multitalenter som også kunne sjonglere, spille et musikkinstrument, synge og så videre.

Rollefigurer

Sentrale typer i commedia dell'Arte er tjenerrollene, zanniene, først og fremst tjenerklovnen Harlekin (Arlecchino) og tjenestejenta Columbine (Colombina) . Andre typer er de unge elskende Flavio og Isabella, som i motsetning til de andre figurene ikke bærer masker. Pantalone er en gammel venetiansk kjøpmann og gjerrigknark med interesse for unge damer, Il Dottore Balanzone en professortype, og Il Capitano en gammel offiser. Andre rolleskikkelser er blant andre Rosetta, Scaramuccia (Scaramouche) og den ondskapsfulle klovnen Pulcinella, som er i slekt med den hvitkledte, triste, poetiske og naive Pierrot-skikkelsen og den mannlige figuren i det engelske dokketeaterparet Punch and Judy.

Betydning

Commedia dell'arte spredte seg sist på 1500-tallet videre til Frankrike, der stilen inspirerte komedieforfatteren Molière og andre. Også norsk-danske Ludvig Holberg var påvirket av denne tradisjonen. Siden kom folkelige farser, revyer og varieté-innslag med tydelige trekk fra italiensk komedie. I nyere tid kan en nevne stumfilmkomedier,  tegnefilmfigurene Tom & Jerry og den komiske TV-skikkelsen Mr. Bean, som med sin enkle humor, pantomime, slapstick og visuelle påfunn alle bygger på samme tradisjon.
Fortannbein

Navn

Navnet præmaxille kommer i to utgaver, klassisk latin med en æ-ligatur, og medisinlatin der ligaturen er erstattet av en ae eller forenklet til en enkel e, slik at navnet forekommer i ganske mange varianter.
I komparativ anatomi kalles knokkelen Os premaxillare, mens den menneskeanatomi kalles maxillare eller Os incivi. Den tyske forfatteren Johann Wolfgang von Goethe var den første som påpekte at fortenner finnes hos de fleste pattedyr, og knokkelen kalles derfor noen ganger Goethes knokkel eller Goethes bein.
Hos de tidligste panserpaddene og en del fisk finnes det ytterligere bein i snutepartiet ved siden av fortannbeinet. Fortannbeinet kalles i slike tilfeller også for intermaxillare eller os intermaxillare.

Dannelse

Fortannbeina er i utgangskpunktet et par hudbein som dannes over den øverste delen av den fremste gjellebuen under fosterutviklingen. denne gjellebuen går over i å bli kjeven, slik at de overste delene danner overkjeven, de nederste danner underkjeve. Neseåpningene ligger hos de fleste virveldyr klemt in mellom fortannbeina, nesebeina og overkjevebeina. Hos pattedyr og krokodiller er neseåpningen en enkelt sentral åpning mellom fortannbeina og nesebeina.
Fortannbeinet fortsetter inn i munnen bak fortennene og danner den framste delen av ganetaket.
Mommur Chasma

Mommur Chasma er den største 'chasma' på den kjente delen av overflaten til Uranus-månen Oberon. Denne formasjonen ble sannsynligvis dannet i den perioden hvor skorpen utvidet seg, tidlig i månens utvikling, når det indre av Oberon utvidet seg og skorpen sprakk opp som et resultat. Chasmaen er et eksempel på en graben (riftdal) eller skråninger dannet av vanlige forkastninger. Chasmaen ble først avbildet av Voyager 2-sonden i januar 1986.
Gazetteer of Planetary Nomenclature avgjorde at Mommur Chasma skulle kalles opp etter hjemmet til den mytiske kongen av feene som er en skikkelse i Shakespeares En midtsommernattsdrøm. Egentlig er ikke Oberons hjem nevnt i Shakespeares stykke, men det dukker opp i den franske folkloren Huon of Bordeaux.
Gravevepser (Sphecidae)

Utseende

Gravevepser er mellom 4 og 50 millimeter lange. Kroppen er ofte mørk brun-svart eller rød og svart, og noen arter har metalliske farger. Disse vepsene har et ganske bredt hode. Beina er lange og hos hunner har de ofte noen torner på forbena som brukes til graving. De holder vingene flatt over kroppen i hvile. Bakkroppen er vanligvis festet til forkroppen med en ganske lang og tynn "stilk" (petiolus)
Larvene er som regel ganske lys, runde og tykkest på midten. Hodet har kraftige kjever.

Levevis

Hunnene løper svært raskt over bakken på jakt etter passende bytte, de flyr også raskt men ofte bare som korte "hopp" i lav høyde. Antennene er hele tiden i bevegelser ettersom de gjennomsøker terrenget. Gravevepsene finnes hyppigst på åpne, sandete steder der det er lett å grave og vanskelig for byttedyr å gjemme seg.
De bygger rede på mange forskjellige måter, i planter eller råtnende trær, andre lager reder av gjørme. Det vanligste er en tunnel gravd ut i sand eller løs jord. De fyller redene med insekter eller edderkoppdyr som de har lammet med et stikk fra giftbrodden. På hvert bytte legger hunvepsen ett egg, før den tetter åpningen til redet. Larven klekkes etter noen uker og lever av byttet. 
Noen arter gravevepser legger egg i redet til andre gravevepser og lever som parasitter på den andre artens larver.
Karl Lagerfeld

Biografi

Karl Otto Lagerfeld var sønn av Otto Lagerfeld og Elisabeth Lagerfeld, født Bahlmann. Han hadde en eldre søster, Martha Christiane «Christel» (1931–2015), og en halvsøster, Thea, fra farens første ekteskap. Ifølge en katolsk fødselsattest ble han født den 10. september 1933.

Tidlig karriere (1962–1982)

Lagerfeld emigrerte til Paris i 1953 sammen med sin mor.
I 1958, etter tre år hos Balmain, flyttet han til Jean Patou hvor han i fem år designet to haute couture-kolleksjoner i året. 
I starten designet han bare et par plagg per sesong, men etter hvert kom han til å designe hele kolleksjoner.
Han begynte sitt lange samarbeid med Fendi i 1972 hvor han designet pels, klær og tilbehør.

Internasjonal anerkjennelse (1982–2019)

Mest kjent er han for sine samarbeid med Chloé, Fendi og Chanel. Han designet også en kolleksjon for billigkjeden H&M.
I 1982 begynte han å designe haute couture for motehuset Chanel.
I 1984 etablerte han sin egen designforretning som inkluderte både parfyme og klær. Han fortsatte å designe for Chanel, og i 1992 gikk han tilbake til å designe for Chloé. Dette samarbeidet endte i 1997 da Stella McCartney tok over.
Lagerfeld var også fotograf, og tok ofte sine egne pressebilder. Hans personlige stil var kjennetegnet av en lang pudderhvit hestehale, en høy hvit skjortekrave og solbriller.
Schiltron

Schiltrons opprinnelse

Når schiltron ble benyttet første gang er ikke kjent, men selve ordet «schiltron» tyder på at ordet er etymologiske avledet fra det angelsaksiske begrepet fra iallfall rundt år 1000 som tilsvarte «shield troop» eller «shield wall», det vil si skjoldborg. Snorre Sturlason nevner i Heimskringla at en fylking kunne danner en sirkel for å stå imot angrep fra kavaleri, slik slaget ved Stamford Bridge i 1066 har gitt lærdom om, skjønt Snorre synes å forveksle detaljer fra dette slaget med enkeltheter fra slaget ved Hastings som skjedde noen dager senere.
Et annet sted kunne som en mulig forgjenger ble brukt var under slaget ved Bouviners i 1214 hadde keiser Otto IV en brabantsk infanteristyrke i midten av hærstyrkene. Da resten av hæren tok til flukt, valgt de rundt 500-600 brabantske leiesoldater å bli stående og slåss til siste mann under Reginald av Boulognes ledelse. De bøyde fløyene bakover til det ble dannet en sirkel med kun to mann i dybden med lange spyd.

Skotsk bruk av schiltron

Det er først og fremst fra skotsk krigføring man gjenkjenner bruken av schiltron-formasjonen, men det finnes bare to opptegnelser hvor på skotske stridene benyttet runde schiltroner: William Wallaces hær ved slaget ved Falkirk og Philip Mowbrays styrker på den første dagen ved slaget ved Bannockburn. Det finnes derimot tallrike eksempler på rektangulære og/eller lineære schiltroner: eksempelvis under hovedsslaget under Bannockburn, men også ved andre anledninger.
I motsetning hva mange tror var ikke schiltron-formasjonens forsvarsegenskaper som viste seg å være utslagsgivende i slaget ved Bannockburn. Robert Bruce hadde brukt tid på å trene troppene sine bruke spydene offensivt, noe som krevde stor disiplin, foruten at han hadde planlagt det slik at de engelske motstanderne fikk et underlag som absolutt ikke ga dem fordeler. Det var sammenlignbart med det angrep som ga skottene seier ved Stirling Bridge. Faktisk ga skottenes tradisjonelle bruk av schiltron dem knusende nedlag ved Falkirk.

Andres bruk av schiltron

Sirkulære masseformasjoner var ikke skottene alene om. I mindre slag i løpet av middelalderen var det mange andre enn skotter som benyttet schiltron. Snorre Sturlasson beskriver noe som kalles krans-formasjoner ettersom de ikke var komplett runde, men mer som en rekke av rette enheter som buet i form av en krans. Dette var blitt sett i mange land, også i Sveits og benyttet som effektivt forsvar mot kavaleriangrep fra alle kanter, selv om ulempen var at forsvaret ble statisk. Om man kunne holde ut, var man ikke særlig bevegelig. Man var ikke uovervinnelige for angrep av fotsoldater, men vanskelige å angripe for kavalerister.
Likevel var den skotske schiltron noe spesiell ettersom slagordenen i større grad enn i andre europeiske land var regisserte for å kunne danne en krans-formasjon svært raskt, åpenbart som en konsekvens av mangel på skotske soldater på hest hos skottene i motsetningen til de effektive og velordnete engelske kavaleristyrkene.
Puchneriana

Utbredelse

Artene er bare kjent fra Kamerun.
Marie-Catherine Cadière

Bakgrunn

Marie-Catherine Cadiére var datter av en kjøpmann i Toulon. Hennes helse ble alvorlig påvirket av pesten i 1720, og hun levde under tilsyn av sin mor - som var blitt enke - og sine tre brødre.

Kontakt med pater Girard

Da hun var atten år gammel sluttet hun seg til en løslig organisert gruppe av kvinner som, skjønt de levde i sine egne hjem, viet seg til bønn og meditasjon. Den ånderlige veileder for denne gruppe var den prest som senere skulle anklages for å ha misbnrukt henne. 
Hun interesserte seg for religion og mystisisme, og stod under innflytelse fra jesuitten Jean-Baptiste Girard, som hun hadde møtt i 1728. Hun hadde, kanskje under påvirkning fra pater Girard, lidd av en slags psykisk spenning som Girard presenterte som en helgens stigmata og himmelske visjoner. Girard ble beskyldt for å ha satt henne i en hysterisk tilstand og utnyttet henne seksuelt.

Rettssak

Hun ble i Aix i 1731 stilt for retten anklaget for hekseri og fikk da stor sympati fra allmenheten, som betraktet rettegangen som en anledning til å vise avsky for jesuittene. Hun ble dømt som skyldig i første instans men dommen ble senere opphevet. Den første kjennelsen av 11. september 1731 dømte henne til døden, men den 10. oktober 1731 ble hun erklært for uskyldig. 
Hennes familie hadde i samme sammenheng anmeldt pater Girard for å ha utnyttet sitt skriftebarns avhengighet og hjelpesløshet til å begå alvorlige seksuelle overgrep mot henne. Pater Girard ble beskyldt for å ha forsterket hennes sykelige utilstand og forført henne i skriftemål til seksuell omgang, og for å ha sørget for at hun tok abort. Andre som hadde skriftet for ham gav støttende fremstillinger i retten, men den 10. oktober 1731 ble presten frifunnet av domstolen i Toulon.
Marie-Catherine Cadières dødsår er ukjent; hun synes å ha forsvunnet etter rettssaken, og dette ble også ansett som mystisk.

Litteratur, propaganda

Rettsprosessene ble næring for den pågående konflikt mellom jesuitter og jansenister, som den gang var svært heftig og ble ansett som å berører selve forståelsen av katolisismen. Striden om pater Girards skyld eller uskyld engasjerte ikke bare i Frankrike, men fant interesse langt utover landets grenser. Mange sanger, dikt og stridsskrifter ble skrevet, og striden stod i sammenheng med den generelle strid om kirkens rolle i samfunnslivet.
Saken ble i årevis gjenstand for oppmerksomhet, og den inspirerte til litteratur. Voltaire beskjeftiget seg med den, og dessuten avfødte den romanen Thérèse philosophe, som var et av de mest solgte libertinske verker på 1700-tallet. I anagrams form ble personene Girard og Cadière skildret. Den jesuittfiendlige polemikk på 1800-tallet fremholdt Girard som selve begrepet på den korrupte geistlige.
Morgan Kane

Morgan Kane er en romanhelt fra en bokserie skrevet av den norske forfatteren Kjell Hallbing under pseudonymet «Louis Masterson».
Morgan Kane-serien er blitt den største suksess i moderne norsk underholdningslitteratur og er enestående i norsk bokbransje. De 83 bøkene i serien er solgt i ca. 11 millioner eksemplarer bare i Norge. I tillegg er en del bøker utkommet i ti andre land – totalt 22 millioner. Bøkene har også solgt godt i Sverige og Finland.
Den første boken, Uten nåde, utkom i 1966. Serien består av i alt 83 titler. Noen historier om Morgan Kane er også tegnet og utgitt som tegneseriealbum (se mer under).

Fotoroman

I 1976 ankom amerikaneren Duke Kelly Norge med planer om å lage en Morgan Kane-film. Det ble imidlertid ikke realisert. I stedet ble det laget en fotoroman til bladet «Western», hvor Duke Kelly spilte Morgan Kane, Kjell Hallbing den grimme skurken, Finn Arnesen en stakkars gullgraver som ble myrdet av Hallbing, og fotomodellen Randi Klemetsen spilte kvinnen i nød.

Filmprosjekt

Fra 2009 til 2017 hadde Ryan Wiik planer om å lage en film, og etterhvert en filmserie, basert på bøkene om Morgan Kane.  Titalls millioner kroner ble investert i prosjektet, uten at det resulterte i noen film.

Portrett

Portrettet av Morgan Kane som er systematisk benyttet på alle Kane-bøkene, -novellene, -plakatene, -rundskrivene og annet materiell som er utsendt, er laget av den spanske tegneren Noiquet. Selv om portrettet ikke er spesialtegnet for serien, er ingen i tvil om at dette er Morgan Kane.
Semenoviella

Levevis

Som hos de fleste andre praktbiller utvikler larvene seg i død ved.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Sentral-Afrika.
Du ömma fadershjärta

«Du ömma fadershjärta» er en svensk salmetekst diktet av Lina Sandell-Berg i 1859. Den har fire åtteradige vers og synges, som A-melodi i meterklasse 111, til samme melodi som hennes «Dig, Herre Gud, är ingen» og «Gud älskar utan like» og B-melodien til «Jag lyfter mina händer» av Johan Georg Lotscher.
The Fifth

The Fifth er et musikkalbum med Seven, utgitt i 2009.
Piktiske steinmonumenter

Piktiske steinmonumenter er hovedsakelig funnet i dagens Skottland, nord for den tradisjonelle skillelinjen Clyde-Forth, og er det mest synlige bevarte beviset på de som reiste dem, pikterne.

Steinenes hensikt og mening

Hensikten og meningen med steinmonumentene er kun blitt delvis forstått. Det er blitt antatt at de tjente som personlige minnebautaer, og symbolene hentyder tilhørighet i klaner, ætter, og avstamning. De individuelle symbolene kan ha blitt identifisert som totemiske tegn på avstamning, indikasjoner på rangordning, klan/ætt og profesjon, eller komponenter for personlige navn.
Det er kjent at noen steiner har avbildninger av seremonier og ritualer som i tilfellet med Eassiesteinen i Angus. Et lite antall steiner har en assosiasjon til begravelser, eller til minne om en avdød uten at det nødvendigvis ligger en avdød under steinen. Det er mulig at de har hatt tilleggsfunksjoner som å markere avgrensede områder tilhørende stammer eller ætter. De kan også ha hatt funksjoner som vitnemål over ekteskapsallianser, inngåtte avtaler i bevitnet stein mellom stammer eller ætter. Det har også blitt foreslått at symbolene kan ha vært en form for piktografisk skriftsystem. En unik teori foreslår at opprinnelsen til de tidligste symbolene kan ha vært et system av stjernebilder unikt for pikterne. Samtidig kan steinene ha blitt benyttet over en rekke århundrer og i ulike situasjoner, og motivene og deres meninger kan derfor ikke låses fast til en bestemt mening. Identiske motiver kan ha hatt en annen mening i annen kontekst og i et annet århundre, skjønt symbolenes motivkrets og spredning demonstrerer et delt fellesbruk.
Det er omtrent 35 ulike symboler på steinene og som kan plasseres i flere kategorier. Disse omfatter abstrakte symboler uten opplagt mening som har fått egne og vilkårlig beskrivende navn av forskere (eksempelvis «halvmåne», «V-stav», «dobbeldisk» og «Z-stav»), og realistiske tegninger i omriss av dyr (eksempelvis hoggorm, laks, ulv, hjort, ørn og fabeldyr som karakteriseres som «piktiske beist»). Den siste kategorien består av gjenkjennbare objekter, især speil og kam som, til tross for den moderne assosiasjon med kvinnelighet, kan ha vært symboler for menn med høy status. Bortimot samtlige symbolsteiner har symbolene arrangert i parvis, noe har mangfoldige eller sammensatte par, med eller uten tillegg (alltid under andre symboler) av speil og kam. Derav teorien om at de representerer avstamming eller ætt, jfr, to foreldre/klaner.
Symbolene har også i sjeldne tilfeller funnet på smykker (men svært lite piktisk metallarbeid har overlevd i sammenligning med deres nabokulturer), eksempelvis sølvplaketter fra Norrie's Law-bygget (funnet i Fife tidlig på 1800-tallet). De har noen ganger blitt funnet på andre løsgjenstander, blant annet små steindisker og avbildninger skåret inn i bein (hovedsakelig på de nordligste øyene). Enkle eller primitive former for symboler har blitt skåret inn i veggene på kysthulene ved East Wemyss, Fife, og Covesea, Moray.
San Esteban (Ilocos Sur)

San Esteban (Bayan ng San Esteban) er en kommune i Filippinene. Kommunen ligger på øya Luzon og tilhørere provinsen Ilocos Sur. Folkemengden var på 7 174 innbyggere.
Langs kysten mot Sørkinahavet har kommunen fine strender og vakre steinformasjoner.