Charles Maurras

Bakgrunn

Siden tidlig barndom slet han med dårlig hørsel. Han vokste opp i en katolsk borgerlig familie. Han gikk på katolsk gymnas i Aix-en-Provence, fikk en solid klassisk utdannelse, men tapte imidlertid troen.

Karriere

Etter baccalauréat dro han i 1885 til Paris. Her beskjeftiget han seg som litteraturkritiker, lyriker, forteller og essayist, fremfor alt for  konservative og katolske tidsskrifter. Han inngikk vennskap med den drøyt tyve år eldre forfatter Anatole France (som på denne tid fortsatt tilhørte høyresiden, men også var agnostiker), og ble fascinert av den progressistiske positivistiske filosofi.
I 1891 sluttet han seg til «école romane», som kort tid før var blitt grunnlagt av enkelte litterater, især Jean Moréas. Denne anså røttene til fransk kultur i dens gresk-romerske arv og dens reneste uttrykk i 1600-tallets franske klassisisme, mens den betraktet roten til de negative innflytelser som så skulle slå inn som en angivelig jødisk-germansk preget romantikk. Denne siste skulle føre til den litterære symbolisme inn på fransk arena, og dette betraktet man som et ytterligere onde. Synspunktene fikk tilført kraft fra 1871 av den tapte den tysk-franske krig og den revansjisme tapet gav næring til.
Litterære uttrykk for dette kultursyn var for eksempel Maurras' fortellerbind Le Chemin du paradis (Veien til paradiset, 1895) og essaysamlingen Les amants de Venise («De venezianske elskende», sørlig de romantiske forfattere George Sand og Alfred de Musset, 1902).
Senest 1895 befant han seg politisk i den nasjonalistiske høyrefløy og stod blant annet i kontakt med boulangistiske parlamentarikere og med forfatteren Maurice Barrès.
I 1896 dro han, ettersom han ellerede en tid hadde interessert seg for den franske sportspedagogen Pierre de Coubertins tanker, som reporter for et fransk tiodsskrift til de første olympiske leker i Athen.
I sine politisk innrettede bøker, brosjyrer og artikler gikk Maurras inn for gjeninnførelse av monarkiet og (selv om han var agnstostiker) for katolisismen som statsreligion, og tenkte seg med hensyn til begge punkter et mindre sentralisert med ideologisk forent og sterkt Frankrike, som kunne hevde seg mot det stadig sterkere tyske rike økonomisk, militært og åndelig-moralsk.
Da Frankrike i 1898 ble dypt splittet av Dreyfussaken, striden rundt dommen mot Alfred Dreyfus, en offiser som var uskyldig dømt for spionasje for Tyskland til livsvarig forvisning, ble Maurras en av de mest aktive Anti-Dreyfusards. Dreyfus, i rollen som jødisk spion, som jødisk spion så den både jødefiendtlige og germanofobe begge sine fiendebilder legemliggjort. Uten kompromiss gikk han i mot noen revisjon av domfellelsen, og sluttet seg til den organisasjon som andre anti-dreyfusarder hadde grunnlagt - den nasjonalistiske Comité d’Action française. 
Maurras bidro vesentlig til å omforme denne jkomiteen til en stramt organisert forening, Ligue d’Action française, som stilte seg under en monarkistisk, chauvinistisk, fremmedfiendlig og antijødidsk ideologi - som ble kalt integral nasjonalisme. Som organ for «Ligaen» tjente fra 1899 det av Maurras og hans likesinnede Léon Daudet ledede tidsskrift La Revue de l’Action française. I første omgang for å få spredt avisen ved gatesalg opprettet han en ungdomsorganisasjon, Camelots du roi, som raskt kom inn i gateslagsmål mot politisk venstreorienterte grupper.
I 1908 muliggjorde tidsskriftets fremgang at det kunne bli til en dagsavis, ved navn L’Action française. Maurras var dermed blitt til en av Frankrikes viktigste nasjonalistiske tenkere.
Etter utbruddet av Første verdenskrig i 1914 var han en publisistisk støttespiller av Union sacrée mellom høyrekreftene og sosialistene, myle slik som den samtidige Burgfriedenspolitik mellom partiene i Tyskland fulgte.
Maurras, som leder av Action française, mente at nationalisme intégral («integral nasjonalisme») var en idé som gjorde nasjonen til den ypperste verdi av alle. Alt hva en integral nasjonalist gjør måtte være relatert til den nasjonale interesse. For Maurras var den nasjonale interesse i fransk sammenheng relatert til antiindividualisme, antiliberalisme og jødefiendtlighet. Ifølge Maurras inntar den nasjonale, kollektive personlighet en høyere form for sannhet, individualitet og frihet enn de menneskelige personligheter. I den nasjonalisme som ble utviklet innen Action française var nasjonene heller ikke noen likeverdige personligheter, uten involverte et hierarkisk syn på tilværelsen. Nasjonen relateres också, tydeligere enn tidligere, til en etnisk definisjon - den franske nasjonen blir uttrykket for «franskhet» i kultur, språk og rase. Sterkt relatert til oppfatningen om nasjonen som en høyere form av kollektiv livsform, som en eksklusivt etnisk identitet og som en naturlig organisme i kamp for tilværelsen, var inspirasjonen fra Nietzsche. Å stå høyere enn andre nasjoner er å ville mer enn andre, og å uttrykke nasjonal viljekraft blir ikke et middel, men et mål i seg selv. 
Synet på nasjonen som en kollektiv personlighet var altså produkt av den nasjonalromantiske filosofi, men de mer ekstreme nasjonalistene i slutten av 1800-tallet innordnet denne forestilling i et syn på nasjonen som en biologisk organisme, som streber etter en indre integrasjon av sine deler. Men mot slutten av 1800-tallet opptrådte så en integrativ nasjonalisme som hyllet organisk integrasjon, den nasjonale enhet som et høyere mål enn alle andre.
Action française var sterkt antitysk. Sålunde var ikke Arthur de Gobineau dens inspirasjonskilde. I Frankrike var den integrative nadjonalismen en separat politisk bevegelse, som ikke bør sammenblandes med nazisme. Trass i den tydelig antijødiske innstillingen var deres nasjonalisme ikke basert på noen raseteori. Statsnasjonalistene, som de også ble kalt, ville ha en sterk og autoritær statsmakt, men gikk ikke inn for et totalitært diktatur under en «Leder». En viktig tanke var å avgrense den sentrale statsmakt kun til maktfunksjonene. Det øvrige skulle overlates til selvstyrende provinser og til korporasjoner, yrkesorganisasjoner. 
Maurras så romerne som Frankrikes sanne forgjenere. Disse hadde gitt franskmennene deres språk, deres religion og mange av deres tradisjoner. Under mellomkrigstiden gikk nok de italienske fascistene i spissen for romantiseringen av Imperium Romanum, mens denne tanken om Roma hadde sine beundrere også innen det franske høyre. Maurras erklærte av hele sitt hjerte at han var romer. Han hilste velkommen den italieniske fascist Benito Mussolinis maktovertakelse i 1922.
I desember 1926 erklærte pave Pius XI under innflytelse fra kardinalene Enrico Gasparri og Carlo Confalonieri Maurras' ideologiske standpunkter for uforenlige med katolisismen og satte hans skrifter på index og tok avstand fra Action française, fordi kirken heri bare ble instrumentalisert som et middel for å fremme nasjonalistiske mål. Slik havnet flere religiøse tilhengere av Maurras i lojalitetskonflikt. I mars 1927 ble AF-medlemmene til og med utelukket fra mottakelse av sakramentene.
I 1936 fremførte Maurras dødstrusler mot ministerpresident Léon Blum, som han allerede tidligere hadde fornærmet på grunn av hans jødiske avstamning. Han ble fa på nytt domfelt, denne gang til ubetinget straff. I løpet av sine åtte månedere i fengsel ble Maurras innvalgt som medlem av det på denne tid overveiende konservative Académie française.
Han sympatiserte han under den spanske borgerkrig med general Franco. 
Han var motstander av både Adolf Hitler og av de tyske raselover. Men denne innbitte kritikk endret seg etterhvert, i store stykker til det rakt motsatte. Til tross for sin notoriske tyskfiendlighet vant han at den nasjonalsosialisme som Hitler hadde utviklet var interessant i flere henseender, og særlig at hans antisemittisme var noe å trekke lærdom av. Overfor Tyskland gikk han inn for pasifistiske holdninger og roste president Édouard Daladiers appeasement-politikk. Etter det franske krigsnederlag i 1940 støttet han den nye franske statssjef marskalk Philippe Pétain og hans «Révolution nationale», som i stort utstrekning var inspirert av hans egne tanker. Likeså støttet han Pétains kollaborasjonspolitikk i forhold til det nasjonalsosialistiske Tyskland.
Etter Frankrikes frigjøring ble Maurras 1944/45 spottet som Pétains åndelige far, og fremstilt som protysk kollaboratør. Han ble arrestert i september 1944 og dsømt til livsvarig tukthus den 17. januar 1945, og suspendert fra sitt sete i Académie française.
I 1951 ble han benådet på grinn av sykdom og innlagt på en klinikk, der han døde året etter. Kort før sin død fant han tilbake til sin barndommens fromhet.