August von Kotzebue

Kotzebue og komponistene

Kotzebues verker ble ikke bare fremført som rene teaterforestillinger. Flere kjente komponister satte musikk til hans tekster, og han skrev også 26 operalibrettoer av varierende lengde, noen bare i én akt, andre i tre. Mange av dem ble skrevet uten at han hadde fått et spesielt oppdrag, og de fleste uten at han hadde en bestemt komponist i tankene. Han ble stadig kontaktet av komponister som ønsket seg en libretto fra hans hånd, et ønske han ikke hadde mulighet til å etterkomme. I sin Opern-Almanach (norsk: Opera-almanakk) fra 1815 og 1817 publiserte han derfor ni librettoer som enhver kunne velge fra, «nach seinem Belieben» (norsk: etter sitt behag), slik han selv uttrykte det i forordet.
En oversikt over komponister som har tonesatt hans verker, både librettoer og teaterstykker de har utstyrt med ouverturer og sangnumre, teller 106 ulike personer. Mange av dem komponerte musikk til flere av hans verker; og enkelte av hans tekster fikk musikk av flere ulike komponister.Beethoven, Antonio Salieri og Franz Schubert er tre eksempler.
Etter at Beethoven hadde satt musikk til Kotzebues Die Ruinen von Athen og König Stephan til åpningen av det tyske teater i Pest i 1811, skrev han til Kotzebue og ba om en operalibretto, gjerne noe historisk. Kotzebues var ikke negativ til tanken, han foreslo diverse komedier og tekster han allerede hadde. Det ble aldri noe av dette operasamarbeidet. «Marcia alla Turca» (tyrkisk marsj), op. 113, fra Die Ruinen von Athen blir ofte fremført separat.
Salieri skrev musikk til skuespillet die Hussiten vor Naumburg (norsk: Hussitene ved Naumburg), da det skulle oppføres i Wien i 1802/1803.
Franz Schubert var bare 15 år da han første gang forsøkte seg på å skrive musikk for scenen. Han satte musikk til  Kotzebues libretto Der Spiegelritter, men avsluttet arbeidet i 1812, før syngespillet var ferdigkomponert. To år senere skrev han musikken til operaen Des Teufels Lustschloss, også den til en libretto av Kotzebue.

Ettermæle

Kotzebue har en viktig plass i tysk historie, på grunn av følgene etter drapet på ham, men hans stykker står nå sjelden på teatrenes repertoarer, selv om enkelte av dem fortsatt publiseres, og mange av dem er digitalisert og fritt tilgjengelige.
Mange dramatikere, blant andre Richard Brinsley Sheridan og William Dunlap, lot seg inspirere av Kotzebues teaterstykker. De imiterte dem også, til en viss grad.
Jane Austens bruk av et Kotzebue-stykke i Mansfield Park, har vært med på å sikre ham og hans stykke Das Kind der Liebe en plass i europeisk kulturhistorie.
I motsetning til Goethe, som mente at Kotzebue kunne ha vært i første rekke blant tyske dramatikere, hvis han hadde brukt like mye energi på å utvikle sitt store talent som på å kverne ut stadig nye stykker, mente Friedrich Nietzsche, som var født nesten hundre år senere enn Goethe, at Kotzebue var det eneste «ekte» talent blant de tyske dramatikerne.
Forskere som har studert Kotzebues verker, levner ham stort sett liten ære som dramatiker. Karl Goedeke som står bak den omfattende tyske forfatterbibliografien Grundriss zur Geschichte der deutschen Dichtung aus den Quellen, skrev at alle Kotzebues verker, sett fra et kunstnerisk ståsted, var helt verdiløse, da de verken behandlet dikteriske problemer eller beskjeftiget seg med problemkomplekser av ikke-poetisk art eller almen interesse.
Charles Rabany, som skrev en biografi over Kotzebue i 1893, unnskyldte seg nærmest for biografiens lengde, som enkelte ville kunne synes var overdreven, men han mente at Kotzebue forsvarte i hvert fall noen linjer i en generell historie fra sin samtid, om ikke annet, så for å forklare bakgrunnen for, og konsekvensene av, mordet på ham.
Også i det 20. århundre var holdningen blant de aller fleste forskerne som studerte Kotzebues verker, at de var lite verdt som dramatikk, men forskeren Oskar Mandel mente det fantes unntak, og analyserte Die deutschen Kleinstädter i sin bok om Kotzebue. De fleste kritikerne er enige om at dette er Kotzebues beste stykke. Mandel mente at det hører hjemme blant komiske drama som Machiavellis Mandragola og Molières L'Avare – med flere, men at tidligere kritikere ikke har klart å skille det ut fra mengden av Kotzebues middelmådige komedier og melodrama, og se dets kvaliteter.
Berlin-Brandenburgische Akademie der Wissenschaften startet i 2012 opp en seminarserie, kalt Kotzebue-foredragene (tysk: Kotzebue Gespräche). Medarrangører er den estiske ambassade i Berlin og det estiske musikk- og teaterakademi i Tallinn. Arrangørene mente det var på tide å se på Kotzebue i et nytt lys. Omtalen av Kotzebues personlighet og verker gjennom tidene har vært preget av klisjeer, fordommer og stereotypier. Disse årlige seminarene skulle åpne for nye tolkninger. Seminarene har vekselvis vært arrangert i Tyskland og Estland, og har blant annet inneholdt foredrag om Kotzebues kulturpolitiske virke i Berlin, hans betydning for bygging av teatre og den historiske betydning han hadde gjennom sine dramatiske, journalistiske og historiske tekster.
Tre av Kotzebues komedier er filmet. Der Wirrwarr ble fremført som stumfilm allerede i 1919. Die deutschen Kleinstädter ble spilt inn i to ulike TV-filmversjoner i 1964, én tysk og én belgisk. Samme år ble TV-filmen Die beiden Klingsberg spilt inn, i et samarbeid mellom østerriksk, sveitsisk og bayersk radio- og TV.