Motpave

Motpave (latin: antipapa) er en person som på ureglementert vis er valgt til pave, det vil si overhode for den katolske kirke, normalt i opposisjon til en eksisterende pave. Ved ulike perioder mellom 200- og midten av 1400-tallet ble antipaver støttet politisk av en større fraksjon av kardinaler på den ene siden, og av sekulære konger og kongedømmer på den andre siden. Personer som krevde eller hevdet å være paver, men som hadde liten støtte, slike som moderne konklavistiske antipaver, er ikke klassifisert som historiske antipaver.

Historie

Den første motpave, Hippolyt, ble valgt av en skismatisk gruppe i Roma i 217, i opposisjon til Callistus I. Enkelte av motpavene ble forsont med kirken, og Hippolyt er en av dem. Ettersom han døde i eksil på Sardinia, der han var satt til tvangsarbeid i gruvene av romerske myndigheter, blir han regnet som martyr og er derfor helgenkåret. En av de han var sammen med på Sardinia, som også døde der i 235, var pave Pontian. 
Perioden hvor antipaver var mest tallrike var i under striden mellom paver og keisere fra det tysk-romerske rike på 1000- og 1100-tallet. De tysk-romerske keisere ble kronet av pave og fikk således autoritet fra Gud (via paven), og tittelen keiser (Imperator) innebar en viktig rolle som beskytter av den katolske kirke. Keiserne fremmet jevnlig deres egne kandidater til den hellige stol for å sikre seg at paven fungerte i henhold til deres egen politikk. Pavene på sin side ga jevnlig støtte til en rivaliserende fordringshaver til den tysk-romerske tronen («anti-konge»; tysk: Gegenkönig) i Tyskland for å overvinne en særskilt keiser.
Det vestlige skisma, som begynte i 1378, da de franske kardinalene hevdet at valget av pave Urban VI ikke var gyldig, valgte de selv Klements VII som pave. Det førte til at to, og til siste tre, rivaliserende linjer med fordringshavere til den hellige stol: Roma, Avignon (Klements VII hadde lokalisering i franske Avignon) og Pisa. Sistnevnte ble dannet etter at kirkerådet i Pisa hadde valgt Alexander V som tredje fordringshaver og motpave. For å få en avslutning på skisma avsatte konsilet i Konstanz i mai 1415 motpave Johannes XXIII fra Pisa. Pave Gregor XII i Roma gikk av i juli 1415. I 1417 avsatte rådet også formelt Benedictus XIII av Avignon, men han nektet å trekke seg. Pave Martin V ble valgt og ble akseptert overalt, unntatt i et lite og raskt minskende område som forble trofaste til Benedictus XIII. Skandalen i det vestlige skisma (splittelsen) skapte en motstand og negative følelser mot pavedømmet som til sist bidro til den protestantiske reformasjonen på begynnelsen av 1500-tallet.
Den siste egentlige motpaven ble valgt i 1439. Senere har det dog vært andre som har tatt pavetittel, flere ganger etter å ha blitt valgt av skismatiske grupper. Dette er de såkalte konklavister, som mener at pavestolen står tom og at de dermed må velge en av sine egne til å fylle den. Vatikanet har i sine offisielle lister over paver med motpavene fram til Felix (V), som døde i 1449, men tar ikke med sedevakantistene. Årsaken til dette er at motpavene som er med ble valgt av personer som befant seg innenfor den katolske kirke, mens sedevakantistenes paver er valgt av personer som befinner seg utenfor og har dannet egne kirkesamfunn. De anses derfor av Vatikanet som ledere av konkurrerende katolske eller katolskinspirerte grupper.
I katolsk kirkerett er det å la seg velge til motpave en skismatisk handling, som automatisk fører til ekskommunikasjon.

Liste over motpaver

Se Liste over paver, der motpaver er satt i kursiv.