google/wiki40b huggingface dataset:
Vinje bruk

Vinje bruk er den største jordbruks- og skogbrukseiendommen i Mosvik i Trøndelag.
Gården er kjent tilbake til 1430, da den nevnes i Aslak Bolts jordebok som erkebiskopens eiendom. Den var kirke- og krongods fram til 1660, da den ble gitt som «brukelig pant» til nederlenderen Gabriel Marselis, som var kongens bankforbindelse. Marsellis kjøpte gården kort tid etter sammen med annet krongods som hørte til «Bakke klosters jordegods», og solgte den i 1692 til kanselliråd Petter Høier. I 1725 er Marcus Høier nevnt som eier, og han fikk bevilling til å etablere et sagbruk for eksport. Ved dødsboauksjsonen i 1736 ble Vinje sammen med noen andre eiendommer solgt til oberst Andreas Bull. Bull kjøpte i 1764 kirkene på Ytterøy og i Mosvik. Han solgte gården videre til Jon Andreas Schancke i 1779, som solgte videre til Christian Müller i 1791. 
Anthon P. Jenssen fra Trondheim kjøpte gården i 1820, og hans familie har eid gården siden. Jenssen ble i 1837 den første ordfører i daværende Ytterøy kommune. Hans sønn og arving Benedict Jenssen var også ordfører, og deltok ved etableringen av Mosvik Sparebank i 1862 og Innherred Aktie Dampskipsselskap. Benedict Jenssen døde i 1883, og overlot gården til sønnen Anton Jenssen, som ikke klarte å få gården til å lønne seg. På en tvangsauksjon ble gården kjøpt av Benedicts fetter Anton Mathias Jenssen, som i 1896 overlot driften til sin sønn Einar Jenssen. Også Einar Jenssen var ordfører i bygda. 
Det ble anlagt brenneri i 1829, etterhvert også meieri, ysteri, kornmølle, småkraftverk og landhandel. Sagbruket, som siden 1930-årene hadde ligget i Nervika, ble avviklet i 1960-årene. Gårdsdriften er i dag basert på storfe, korn, skogbruk og annen utmarksnæring. Eiendommen omfatter 52 878 dekar, hvorav 36 000 dekar produktiv skog. 
Ved folketellingen i 1801 var det 33 husmannsplasser til bruket. I 1901 var det 37 plasser.
Dagens hovedbygning på gården ble oppført av Einar Jenssen i 1890-årene, etter at oberst Bulls hovedbygning fra 1740-årene var revet. Hovedbygningen fra 1740-årene var en av de seks trønderske bygningene man kjenner til som har – eller hadde – den spesielle «brukne »takformen som kalles seteritak. 
Gårdsnavnet er skrevet på ulike måter: i 1440 Winio, i 1517 Winie og i 1519 Wennie. Da Gerhard Schøning besøkte bygda i 1774 og skrev sin reiseberetning kalte han gården for Vingan.
Gården er skildret i Håkon Løkens bok Anne Kathrines ungdom (1910), under navnet «Sjøvin». Den er også nevnt i Antonie Løchens «Minder fra livet paa Inderøen for 50 aar siden» (avisen Nidaros, desember 1916) og Småhistorier om dyr (1909). Gudrun Løchen Drewsen har skildret barndommens besøk hos «onkel Benedict» i selvbiografien Man minnes mangt (1937). Håkon, Gudrun og Antonie var søsken, og barn av Anne Margrethe, f. Jenssen (1826–1911), datter av Anthon P. Jenssen. Benedict Jenssens dattersønn Nicolay Knudtzon Fougner har skrevet om «Min mors barndomshjem – Vinje i Trøndelag» i sin slektshistorie.
Karl Otfried Müller

Bakgrunn

Karl Müller var den eldste av fire barn av den protestantiske pastor Karl Daniel Müller (1773–1858) og hans hustru Juliane Müller, født Linke (1774–1858). Hans bror Julius Müller (1801–1878) ble en kjent teolog, broren Eduard Müller (1804–1875) gymnasialdirektør i Ratibor og Liegnitz. 
I 1806 flyttet familien til Ohlau der faren fikk en ny stilling. Tidlig i skoletiden la manmerke til Karls store talenter. I 1814 begynte han på det da nettopp grunnlagte Universitetet i Breslau, og beskjeftiget seg med forskjellige sånd- og naturvitenskaper. Han hørte forelesninger av blant annet Henrik Steffens og i klassisk filologi av Ludwig Friedrich Heindorf. Sistnevnte gjorde ham kjent med Barthold Georg Niebuhrs «Römischer Geschichte». Dette førte til at han helt ut ville vie seg filologien.
Han studerte så under noen av samtidens fremste gammelfilologer, Friedrich August Wolf og August Boeckh. I 1816 begynte han ved Universitetet i Berlin, der han fulgte Friedrich Schleiermacher, Karl Wilhelm Ferdinand Solger, Friedrich August Wolf, Philipp Buttmann og August Boeckh.

Filolog

Karl Müller ble en betydelig talsmann for Sachphilologie og motstander av den av Gottfried Hermann representerte den såkalte Wortphilologie. Etter å ha tatt doktorgraden ble Müller i 1818 lærer ved Maria-Magdalenen-Gymnasium (Magdalenäum) i Breslau.
Karl Müller ble ordinær professor i Göttingen i 1823. Hans første arbeid var en allsidig monografi over Egina, Aegineticorum Liber (1817), noe som ble mønstret for hundretalls liknende arbeider av andre. Videre fulgte to avdelinger: Geschichten hellenischer Stämme und Städte: I. Orchomenos und die Minyer (1820; andre opplag 1844), II. Die Dorier (1824; andre opplag 1844).
Etter et banebrytende skrift, Prolegomena zu einer wissenschaftlichen Mythologie (1825), og en avhandling om makedonere (1825) og det veldig forfeilede arbeidet Die Etrusker som ble prisbelønt av prøyssiske vitenskapsakademiet (1828; nytt opplag, bearbeidet av W. Deecke, 1877). Han utgav videre det innholdsrike verket Handbuch der Archäologie der Kunst (1830; tredje opplag, med tillegg av Welcker, 1848; et fjerde, uforandret opplag i 1878), det første systematiske arbeidet i sitt slag, som ble ende mer anvendt fra 1832 i K. Oesterley illustrerte billedverk Denkmäler der alten Kunst, som Müller redigerte fram til sin død.
Blant Müllers skrifter kan videre nevnes Geschichte der griechischen Litteratur bis auf das Zeitalter Alexanders (første delen utgitt på engelsk i 1840; det hele i to deler etter manuskriptet i 1841; fjerde opplag med bearbeidning og komplettering av E. Heitz, 1882-84). Müllers kunstarkeologiske arbeider ble utgitt 1872-73 samlet i fem bind (i Calvarys Philologische und archäologische Bibliothek).
Boeing Everett Factory

Boeing Everett Factory i Everett i Washington er en monteringshall for fly, bygget og eid av Boeing. Det er den største bygningen i verden med 13 385 378 m³ og dekker 399 480 m². Det er her Boeing 747, 767, 777 og den nye 787 Dreamliner blir montert.
Mingshan (Benxi)

Mingshan (kinesisk: 明山区; pinyin: Míngshān Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Benxi i provinsen Liaoning i Folkerepublikken Kina. Det har et areal på 410 km² og teller 300.000 innbyggere (2004).
Eschweiler (Rheinland)

Eschweiler er en by i den tyske delstaten Nordrhein-Westfalen på grensen til Belgia og Nederland. Byen dekker 76,56 km² og har 56 000 innbyggere (2006). Metallindustri, forhenværende bergverksdrift, kraftverk, kaserne, sykehus, rett, mange borgen, kunstig innsjø Blausteinsee, lang karnevaltradisjon. Jernbane: Eschweiler Hauptbahnhof, Eschweiler-Aue, Eschweiler-West, Eschweiler-Talbahnhof, Eschweiler-Nothberg og Eschweiler-Weisweiler. Motorvei A 4: Eschweiler-West og Eschweiler-Ost.
China National BlueStar

China National BlueStar (kinesisk: 中国蓝星, pinyin: Zhōngguó lánxīng) er et kinesisk selskap innen kjemisk industri. Det har sine røtter tilbake til Lanzhou i provinsen Gansu i Folkerepublikken Kina, der det begynte som selskapet BlueStar og drev med rensing, filtering og resirkulering av vann. Det ekspanderte raskt. I 1996 flyttet det sitt hovedkvarter til Beijing, og ekspansjonen skjøt ytterligere fart.
BlueStar lager kjemiske materialprodukter som brukes innen en bredt spekter av felter fra luftfart og bygningsindustri til tekstiler og solenergi. Det er er Kinas største silisiumkonsern. I 2011 kjøpte BlueStar Elkem fra Orkla ASA.
BlueStars moderselskap, ChemChina, er kjent som et av Kinas mest markedsorienterte statseide foretak.
Nokke feita Vol. 3

Nokke feita Vol. 3 er et musikkalbum med A-Laget, utgitt i januar 2011.
BMW E38

Produksjon

Den 23. Juli 1993 startet produksjonen på preproduksjon modellene, mens serie produksjonen startet i April 1994 der bilene for Tysklands lansering av E38 i Juni 1994. Der ble 730i og 740i introdusert. I November 1994 ble produksjonen av toppmodellen 750i startet.
Den siste E38 som ble produsert var en Titansølv 740i med svart skinninteriør. Den rullet ut av fabrikken den 27. Juli 2001, for å gi fri bane til erstatteren E65.

Elektronikk

E38 var den første europeiske bilen som ble tilgjengelig med satellittnavigasjon, et system kalt CARIN som ble utviklet av BMW og Philips. Det innvendige multimedia systemet i bilen (radio, stereo, navigasjon, TV og kommunikasjonssystemer) er en del av et kommunikasjonssystem i bilindustrien som kalles I-bus. E38 var også den første BMWen som var tilgjengelig med innebygget TV.
Multifunksjonsratt som kontrollerte stereo, telefon, cruise-controll og luftsirkulasjon, var standard utstyr i E38.

Girtyper

Alle modellene var tilgjengelig med en 5-trinns automatgirkasse av typen ZF 5HP. Det ble levert ulike girkasser av den typen alt etter hvilken motor den skulle koble til.
Til tross for at dette var en stor luksuriøs bil kunne de bli levert med manuell girkasse. En 5-trinns girkasse var tilgjengelig for 725tds, 728i/iL, 730i/iL og 735i/iL. 740i fikk en egen 6-trinns girkasse i likhet med 540i fra samme periode. 750i/iL ble kun levert med automat.
Fra og med juli 1998 ble V8 utgavene ikke tilgjengelig med manuell lengre.

Motor

E38 var tilgjengelig med flere forskjellige motorer, men ikke alle var med gjennom hele produksjonen fra start til slutt.

Airbagsystemet

I likhet med blant annet E39, E46 og E53 ble det gjort en endring med airbag systemet i Mars 1999. Da gikk de fra Single-stage airbag og over til Dual-stage airbag.

L7

Fra 1997 til 2001 solgte BMW en forlenget limousine utgave kalt L7 (750iXL). Akselavstanden var 25cm lengre enn den allerede lange iL utgaven. Dette resulterte i en total lengde på 5.37 meter. Utstyr inkludert var blant annet elektrisk justerbart baksete, fotstøtter, nedfellbare brett til å ha mat eller lignende på, et kjøleskap, TV-skjerm, videospiller og en faksmaskin. 
Den er basert på 750iL med den 5.4 liters M73 V12 motoren. L7 har en toppfart på 250km/t. Den var kun tilgjengelig i Midt-Østen, Sørøst Asia og Europa. Totalt ble det produsert 899 eksemplarer. Er minst én i Norge (importert). For de to siste produksjons årene var det mulig å velge å få en skillevegg med vindu for å kunne separere føreren fra passasjerene i baksetet.
Judo under Sentralamerikanske og karibiske leker 1978

Judo under Sentralamerikanske og karibiske leker 1978. Judo var en av flere sporter i de trettende sentralamerikanske og karibiske leker som ble arrangert i Medellín i Colombia i perioden 7. til 28. juli 1978. Det var fjerde gangen som judo var med i de sentralamerikanske og karibiske leker. Det ble konkurrert i åtte klasser, kun for menn. Alle tapende semifinalister fikk bronsemedaljer. Cuba ble beste nasjon, de vant alle åtte gullmedaljene.
Suttestad

Suttestad er et boligstrøk sør for Lillehammer sentrum som også utgjør en grunnkrets i Lillehammer kommune.
Den svenske dikteren Gustav Fröding hadde flere lengre opphold på dr. Jens Torps Sanatorium på Suttestad i 1890-årene. Den katolske kirka på Lillehammer, Mariakirken, ligger i Weidemannsgate på Suttestad, rett ved Sportsplassen og Nansenskolen. Lillehammer Lawn Tennisklubb, landets nest eldste tennisklubb, flyttet i 1929 fra Søndre park til Suttestad og de nye banene der.
Flere av medlemmene i den nå oppløste rap-gruppa Ridderne av den norske hus, som senere gikk inn i rap-kollektivet Dirty Oppland, vokste opp på Suttestad. Pål Tøien (OnklP) forteller at han «hang på stasjonen» med sin første rap-gruppe Verbal SNC's, mens Johny Engdahl Silseth (Jaa9) «hang med sin gjeng på Suttestad.» I låta High Five på albumet Lasse (2011) minnes Jaa9 lykkelige tider på Suttestad.
Oslo Pix (filmfestival)

Oslo Pix er en norsk filmfestival som arrangeres årlig i Oslo i juni måned. Festivalen ble arrangert første gang i juni 2017.
Driftstillatelse

Driftstillatelse -  Air operator's certificate (AOC) er en godkjennelse om gis av et lands luftfartsmyndigheter (NAA) til operatøren av et  luftfartøy. Det er en tillatelse til å benytte flyet kommersielt. Dette krever at operatøren har personell, midler og systemer på plass for å sikre de ansatte, publikum og passasjer. Driftstillatesen skal liste opp flytyper og registrering, bruksområde, bestemte flyplasser eller geografiske områder.
Adolf Bertram

Liv og virke

Adolf Bertram studerte til prest i Würzburg og München og ble presteviet i 1881 i Würzburg. Fra  1882 til 1884 studerte han deretter kirkerett i Roma og tok doktorgrader i teologi og i kirkerett.
I 1906 ble han utnevnt til biskop av Hildesheim. Den 25. mai 1914 ble han så utnevnt til fyrstbiskop av Breslau. På grunn av de vanskelige politiske forhold i Tyskland utnevnte pave Benedikt XV ham til kardinal uten å kunngjøre navnet hans (reservert «in pectore») i 1916. Men han publiserte navnet etter at første verdenskrig var over, i slutten av 1919.
Fra 1919 til sin død var han formann for Fulda-konferansen, som det tyske katolske bispemøtet ble kalt. Han var en motstander av nazismen.
Flørli

Flørli (eller Fløyrli) er en grend på sørsiden av Lysefjorden i Rogaland. Grenda er i hovedsak bygd opp rundt Flørli kraftverk som ble etablert i 1918. Flørli har i dag 13 bolighus og er blitt et turiststed som en følge av kulturminnene fra det gamle kraftverket. Fra grenda går ei tretrapp med 4444 trinn som følger rørgata til Ternevatnet, 741 moh. Den er sagt å være verdens lengste tretrapp.

Historie

Allerede på 1600-tallet var det fast bosetning i Flørli. Bygda var trolig grunnlagt rundt sagen og sagbruket som gikk i Flørliåna. Bygda ble lagt øde i nesten 100 år etter et steinras som gikk i 1708. Rundt 1800 var det liv igjen i Flørli og i 1802 ble Flørli skilt ut fra Kallali som egen gård. Gården ble drevet til 1915-1920.
Den senere bebyggelsen i Flørli ble etablert samtidig med byggingen av Flørli kraftstasjon rundt 1913 til 1918 og tok over for gården. 119 arbeidere, 28 kvinner og 37 barn var registrert i Flørli i 1916. I 1929 kjøpte Stavanger kommune opp eiendommen og drev kraftverket fram til Lyse kraft tok over i 1992. 
På det meste var det 30 barn på Flørli skule og bygda hadde post og butikk. Skolen ble stengt i 1970 og butikken i 1981. Flørli ble fraflyttet i 1999 på grunn av automatisering av kraftverksdriften.
I dag er seks av husene solgt som fritidshus på festetomter. Maskinistboligen, som ble bygget i 1949, var det aller første huset som ble solgt til private. Det er tre fast boende på Flørli. Rutebåten, hurtigbåten MS «Lysefjord», tar med folk, biler og fe hele året. Den anløper to ganger daglig, tre ganger på fredager og ikke lørdager.
Salget av eiendommen var først mulig i 2001 etter at Forsand kommune fritok eiendommene fra boplikten som ellers gjaldt i kommunen. I tillegg til eiendommene som ble solgt til private, disponerer Flørli 4444 AS, Stavanger Turistforening og Lyse Produksjon hver sine. Den historiske hvite kraftstasjonen og gamle skolen er også en del av Flørli 4444 sin drift (kafé, pub og utstilling om bygdas historie).

Overnatting i Flørli

Stavanger Turistforening eier og driver to hytter i Flørli. Flørlistølen ligger en god halv times gange over Flørli og er tidligere drevet som en støl. Flørli turiststasjon er et tidligere gårdshus og det eldste bygget i Flørli. Hytta ligger rundt 50 meter over havet i toppen av bebyggelsen i Flørli. Turiststasjonen er ubetjent og åpen hele året.
Overnatting tilbys også av Flørli 4444, som disponerer fire leiligheter og har et historisk vandrerhjem i grenda.
René-Robert Cavelier, Sieur de La Salle

Bakgrunn

René Robert Cavelier var sønn av den velstående kjøpmann Jean Cavelier i Rouen. Navnet «La Salle», som han tok senere, stammet fra en familiebesittelse nær Rouen. Han fikk sin utdannelse ved jesuittkollegiet fra Rouen, og trådte inn i ordenen som novise.

I Amerika

La Salle forlot jesuittene og emigrerte som 22-åring i 1666 til den franske kolonien Ny-Frankrike (Canada), der han hadde en bror, Jean, som var prest i sulpicianerordenen. Der begynte han å opprette en befestet bosetting, livnærte seg som pelshandler og lærte seg indianerspråk. Han foretok flere ekspedisjoner til det pelsrike landet omkring og sør for De store sjøene og nådde derunder frem til elven Ohio. 
Nært alliert med koloniens guvernør Louis de Buade de Frontenac som han var, lyktes han ved et besøk i Frankrike å vinne Ludvig XIVs støtte for fortsatt koloniseringsvirksomhet i landet sør for De store sjøeene. I 1679 startet han en stor ekspedisjon og begav seg fra Cakade mot sør, utforsket landet omkring elven Illinois og lot oppføre fort der. I 1682 nådde han frem til Missippi og dens munning i Mexicogulfen og proklamerte dette store landområdet som fransk besittelse under navnet Louisiana. 
Da Frontenac ble hjemkalt, og det utbrøt konflikt mellom hans etterfølger og La Salle, begav La Salle seg til Frankrike, der han ble utnevnt til guvernør over Louisiana og i 1684 ble sendt på en ekspedisjon til Mississippis munning. La Salle havnet imidlertid i Texas i stedet for ved Mississippi, og under forsøk på å komme seg fra landstigningsstedet og til fransk område, ble La Salle myrdet av mytterister.
Frankrike solgte sin store besittelse til USA i 1802.
Kungliga Dramatiska Teatern

Kungliga Dramatiska Teatern – vanligvis kalt Dramaten – ble grunnlagt i 1788 av Gustav III av Sverige.
Dramaten er Sveriges nationalscene for teater. På de seks scenene blir det vist om lag 1 000 forestillinger hvert år. Det er et av Europas mest etterspurte teatre, og det oppfører gjesteforestillinger omkring i verden. I tillegg turnerer Dramatens forestillinger regelmessig i Sverige.
Teateret har ligget i jugendbygningen ved Nybroplan i Stockholm siden 1908. Huset ble tegnet for Dramaten av arkitekten Fredrik Lilljekvist. Kjente kunstnere som Carl Larsson og Carl Milles har vært med på utsmykningen av bygget.
Siden 2002 har Staffan Valdemar Holm vært teatersjef.
Finsk skogsrein

Historie

På 1600-tallet fantes det skogsrein over nesten hele Finland og i deler av Nord-Sverige, men utover på 1800-tallet ble den nærmest utryddet. Den siste reinen ble trolig utryddet omkring 1865 for Sveriges del. Finnene totalfredet skogsreinen i 1913, selv om den praktisk talt var borte fra finsk fauna. Det streifet imidlertid noen dyr i grensetraktene mot Russland. 
På 1950-tallet innvandret noen dyr fra russisk side av Karelen, som siden har blitt beskyttet og utviklet. I dag finnes det to flokker med finsk skogsrein i Finland, samt en på grensen mellom Finland og Russland.

Beskrivelse

Skogsrein skiller seg fra fjellrein gjennom blant annet å ha en smalere gevirkrone, som gjør reinen mer tilpasset skogsterreng. Bukkene kan veier normalt opp mot 160 kg (180 kg i ekstreme tilfeller), mens simlene kan veie opp mot 100 kg. Skulderhøyden kan nå opp mot 140 cm. Skogsreinen er således større enn fjellreinen. Den trives best i skog med fuktig skogbunn, der undervegetasjonen er rik.
North Dakota Democratic-Nonpartisan League Party

North Dakota Democratic-Nonpartisan League Party (forkortet Democratic-NPL, Dem-NPL) er betegnelsen på Det demokratiske parti i Nord-Dakota i USA. Dette partiet oppsto gjennom en fusjon av to av delstatens partier.
Partiet har sin bakgrunn i den såkalte progressive æraen fra 1890-årene til 1920-årene, med utstrakt sosial aktivisme og politiske reformer i hele USA. 
Disse kreftene i Nord-Dakota sluttet seg til både Det republikanske parti, som kontrollerte delstatens politiske liv, og til Det demokratiske parti, som kalte seg «the party of the laborer and the farmer» («partiet for arbeidere og bønder». Selv om arbeidet gjennom demokratene ikke endret den sterke republikanske kontrollen av delstaten, fant de progressive en viss støtte i de norskamerikanske i de østlige delene av staten. I 1906 kom de progressive i en stadig større opposisjon på jernbaneinteressenes sterke kontroll over staten. 
I 1915 ble den politiske organisasjonen Nonpartisan League, NPL stiftet av sosialisten Arthur C. Townley. Bevegelsen hadde sitt utgangspunkt i Nord-Dakota, men spredte seg etter hvert til andre delstater i Midtvesten og også til det nordvestre USA.
Nonpartisan Leagues kandidater deltok i valgene i 1916 på republikanernes lister. Lynn Frazier vant guvernørvalget i Nord-Dakota med 79% av stemmene. Han ble senare, i 1921, den første amerikanske guvernøren som skulle få vegernes mistillit midt i mandatsperioden. 
NPLs kandidater var lenge fremgangsrike innen delstatspolitikken i Nord-Dakota som republikanere, men virksomheten opphørte i 1956 da NPL slo seg sammen med Det demokratiske parti i Nord-Dakota.
Bilansvar

Bilansvar i norsk rett er et sett erstatningsrettslige regler som skal sikre erstatning for skader som biler og andre motorvogner forårsaker, uavhengig av om føreren kan bebreides. Det er derfor et objektivt erstatningsansvar.
Reglene for bilansvar er slått fast i bilansvarsloven. Loven bygger på at eiere av biler og andre motorvogner har plikt til å tegne trafikkforsikring. Denne forsikringen skal dekke skader som motorvognen «gjør». Normalt betyr «gjør» at det er de naturlige farene ved motorvognen, som tyngde, fart og støy, som fører til skaden. Regelen gjelder når den brukes som kjøretøy, og når den er parkert i vei, gate eller på annet sted med allmenn ferdsel, eller når den er uforsvarlig satt bort på annet område.
Den som blir utsatt for skade som en motorvogn gjør kan kreve erstatning fra motorvognens forsikringsselskap, for både personskader og skade på ting. Den obligatoriske forsikringen dekker ikke skader på motorvognen som selv forårsaket skaden (ved f.eks. utforkjøring) eller gods som fraktes med denne. Men førerens og passasjerenes personskader, klær og personlige eiendeler dekkes.
Ved sammenstøt mellom motorvogner kan man kreve erstatning fra den andre motorvognens forsikring bare hvis skaden skjedde som følge av uforsvarlig oppførsel, brudd på trafikkregler eller teknisk svikt hos den ene av motorvognene. Forsikring som dekker skader på egen motorvogn – kasko – er frivillig.
Hvis den skadelidte selv har skyld i skaden kan erstatningssummen settes ned eller falle helt bort. Hvis den som brukte motorvognen forårsaket skaden med vilje eller grovt uaktsomt, under rus eller hadde stjålet motorvognen, må forsikringsselskapet betale erstatning til skadelidte, men kan kreve summen helt eller delvis tilbake fra føreren.
Hvis en motorvogn ikke er forsikret slik det er påbudt, dekkes skader som den gjør av alle trafikkforsikringsforeningen, bortsett fra skade på personer i bilen som visste at den ikke var forsikret. Det samme gjelder dersom en ukjent motorvogn forårsaker personskade. Bilansvarsloven blir derfor regnet for å gi et nærmest komplett vern for personskader som motorvogner forårsaker.

Bakgrunnen for bilansvaret

Årsaken til at bilansvaret gjelder uavhengig av skyld hos føreren, er et ønske om at personer som blir påført skade og tap, som ofte er store pga. bilens farlige egenskaper, skal få dekket dette selv om ingen involverte kan bebreides. Det objektive bilansvaret i Norge stammer fra 1912, da man begynte å se bilenes evne til å gjøre skade, selv om den var svært beskjeden da i forhold til i dag.
Plikten til å tegne forsikring sørger for at den uskyldige bilføreren selv slipper å betale for skader som bilen gjør, men at tapet i stedet bæres av forsikringsselskapet og dermed spres ut på alle forsikringstakerne. Forsikringen gjør også at den skadelidte er sikker på å få dekket sitt tap, selv om føreren ikke ville hatt nok midler til å dekke erstatningsbeløpet selv.