Milton Friedman

Pengepolitikk

Friedman hadde en lang akademisk karriere, blant annet 30 år ved University of Chicago, der han var «Paul Snowden Russell Distinguished Service Professor of Economics». I tillegg har han vært rådgiver for flere amerikanske presidenter og hatt sentrale roller i en rekke rådgivende organer innen økonomisk politikk i De forente stater.
En av hans viktigste akademiske prestasjoner er forsøket på å påvise at den store depresjonen på 1930-tallet ikke skyldtes banker, spekulanter og andre private aktører i markedet. Tvert i mot. Han og hans medforfatterinne Anna Schwartz argumenterte i boken A Monetary History of the United States 1867-1960 (1963) at det var den amerikanske sentralbankens pengepolitikk som hadde skylden, og at depresjonen således skyldtes myndighetene, ikke markedet. 
Friedmans poeng var at den økonomiske nedgangskonjunkturen fra 1929-30 var ganske normal. Det store problemet kom da det oppstod en krise i det amerikanske bankvesenet høsten 1930. Det var maktkamp i ledelsen av den amerikanske sentralbanken, og banken klarte derfor ikke å redde forretnings- og sparebankene. I krisen i 1907-08 hadde bankene reddet hverandre. (Denne krisen hadde ført til opprettelsen av den amerikanske sentralbanken.) I desember 1930 gikk 350 amerikanske banker konkurs. Våren 1931 gjentok det samme seg. Nye banker gikk konkurs. Dette førte til at kunder mistet pengene sine, og at betalingssystemet ble hemmet. Høsten 1931 satte sentralbanken opp renten midt i krisetidene, da Storbritannia forlot gullstandarden. Vinteren 1933 ble bankene rammet av en ny konkursbølge. Til sammen forsvant 10 000 av USAs 35 000 banker mellom 1929 og 1933. Da Franklin D. Roosevelt tiltrådte, startet redningsaksjonene for bankene igjen.
Samtidig unnlot Federal Reserve å øke pengemengden. På grunn av krisen hadde USA i årene etter 1929 et overskudd på handelsbalansen. Dette betød at gull strømmet inn, noe som vanligvis skulle føre til at sentralbanken økte pengene som var i omløp. Sentralbanken gjorde imidlertid ikke dette. Sammen med det store antallet konkurser i banknæringen, førte det til at pengemengden i USA falt med 35 prosent fra 1929-33. Det var dette fallet i pengemengden som gjorde at nedgangen i 1929 fikk utvikle seg til den store krisen, mener Friedman. Og dette fallet skyldes dårlig politikk fra de pengepolitiske myndighetene.
Teoretisk tilhører han monetaristene. Han anbefalte myndigheter og stater å ikke sette i verk etterspørselsregulerende tiltak, men heller bare justere pengemengden (publikums likviditet) i forhold til endringer i produksjonen.
På 1960-tallet var det mange land som førte en inflatorisk politikk. Tanken bak denne politikken var at det ville føre til lavere arbeidsledighet. Friedman mente at partene i arbeidslivet på sikt ville gjennomskue denne politikken, og at høyere inflasjon ikke kunne kjøpe lavere arbeidsledighet permanent. Tvert imot. Høyere inflasjon ville som regel bety mer variabel inflasjon, noe som vil føre til lavere investeringer, lavere økonomisk vekst og høyere ledighet. Friedman spådde derfor at denne politikken ville føre til stagflasjon. Han var sannspådd, og Paul Krugman har senere kalt denne spådommen for en av de store bragdene i den økonomiske vitenskap etter krigen.

Permanentinntektshypotesen

Milton Friedman har også satt sitt navn under permanentinntektshypotesen (PIH). Ifølge denne hypotesen, vil en vanlig konsument glatte forbruket gjennom livet. I perioder med uvanlig lav inntekt, vil man bruke mer enn inntekten ved å låne eller trekke på tidligere sparing. I perioder med høy inntekt, vil forbruket være lavere enn inntekten. Gjennomgående vil en rasjonell konsument bruke en permanent andel av sin forventede totale livsinntekt hvert år.
Opplyste og rasjonelle innbyggere innser at en plutselig økonomisk stimulans fra myndighetene, for eksempel i form av lavere skatt, er midlertidig. De vil derfor bare øke forbruket tilsvarende den permanente delen av denne stimulansen, som skal tilsvare renten av beløpet. 
En meget viktig implikasjon av denne hypotesen er derfor at en aktiv finanspolitikk ikke vil ha de ønskede resultater. For at en aktiv og stabiliserende finanspolitikk skal virke, må husholdningene bruke en stor del av en eventuell inntektsøkning. Det vil gi høyere etterspørsel direkte. De som selger produkter til husholdningene, får også økte inntekter, og vil øke sin etterspørsel, og så videre. Denne effekten kalles multiplikatoreffekten, og innebærer at den samlede etterspørselen vil øke langt mer enn statens stimulanser. Det gir i sin tur lavere arbeidsledighet, som oftest er målet med en aktiv finanspolitikk. Dersom husholdningene sparer mye av en plutselig inntektsøkning, som Friedman sier at de vil, vil multiplikatoreffekten være liten.

Politisk aktivisme

I tillegg til sin vitenskapelige publisering, hadde Friedman en stor populærvitenskapelig produksjon, blant annet sammen med sin kone, Rose. Hans mest kjente verk var fjernsynsserien og boken Free to Choose. Fjernsynsserien ble vist på PBS i 1980 og ble senere en populær bok. Serien ble også vist på NRK. Boken Capitalism and Freedom var også mye lest.
Individets rett til selv å velge var Friedmans hjertesak, enten det dreide seg om kamp mot verneplikt, rett til fritt skolevalg, liberalisering av narkotikalovgivningen eller retten til selv å styre sin egen økonomi. Han var svært skeptisk til både fagforeninger og ikke minst byråkrater, og en sterk tilhenger av markedet som måten å produsere og fordele goder på.
I tillegg til Nobelprisen, fikk han en rekke æresdoktorater fra forskjellige universiteter. Han mottok Presidentens frihetsmedalje i 1988, og var også senior research fellow ved Hoover Institution i USA.
Milton Friedmans sønn, David, har fulgt opp sin fars forsvar av frie markeder og mennesker, og er en kjent libertarianer. David går imidlertid lengre enn sin far, og tar til orde for anarkokapitalisme.
Friedman døde 16. november 2006 av hjerteproblemer, 94 år gammel.

Kritikk

Kritikere har på den annen side påstått at det såkalte mirakelet i Chile i virkeligheten forteller den motsatte historien: Da Pinochet grep makten gjennom sitt kupp i 1973, var arbeidsledigheten på 4,3%. Etter ti år med Friedman-inspirert økonomi hadde den steget til 22% i 1983. 20% av Chiles befolkning levde under fattigdomsgrensen i 1970, men da Pinochet gikk av i 1990 levde 40% av befolkningen under fattigdomsgrensen. Under militærdiktaturet sank reallønnen med 40%.
Mens Friedmans chilenske studenter, «The Chicago Boys», fikk gjennomført en privatisering av offentlige pensjoner, 66 banker og 212 statlige industrier, hevder kritikerne at det var keynesisansk politikk som reddet Chile fra krisen i 1983 (da bruttonasjonalproduktet sank med 19% på ett år), ved at Pinochet-regjeringen gjennomførte en statlig innsats for å redde en halv million arbeidsplasser. Tiltaket ble etterfulgt av en renasjonalisering av pensjoner, banker (disse ble senere igjen privatisert på ny) og fremfor alt kobberindustrien, landets viktigste inntektskilde, som fremdeles er under statlig kontroll i dag.
Den kanadiske forfatteren Naomi Klein leverer i sin bok Sjokkdoktrinen: Katastrofekapitalismens fremmarsj en kritikk av den økonomiske doktrinen som «Chicago Boys» fikk gjennomført i Pinochets Chile, hvor bl.a privatisering, deregulering og skattelettelser inngikk som kur for landets økonomi. Klein viser til at de nyliberalistiske reformene ikke ble introdusert på demokratisk vis, men gjennom et sjokk.