Lucretius

Om diktets hensikt

Hovedhensikten med verket var å fri menneskets tanker fra overtro og frykt for døden. Diktet oppnår dette ved å fremstille Epikurs’ filosofiske system, som Lucretius fremmer og priser. Lucretius identifiserer overtro med oppfattelsen av at gudene og/eller overnaturlige krefter har skapt vår verden eller griper inn i hvordan verden fungerer.
Frykten for gudene er avvist ved å vise til at hva som griper inn i verden kan bli tilskrevet helt og holdent de regelmessige men hensiktsløse bevegelsene til de minste atomer og agglomerasjonen av atomer i tomrom og ikke på grunn guddommelig innblanding. Frykten for døden er avvist ved å vise til at døden er en spredning av et vesens legemlige tilstand, og er således en ganske enkelt opphørelse av å være-til: døden er verken godt eller ondt for dette vesen. Som kroppen består sjelen av materie som løses opp og forsvinner når man dør. Verdien av livet for et vesen er noe som kun angår det i løpet av dets livsløp. Et belønnende eller straffende dødsrike vil således ikke eksistere. Frykten for døden er projeksjon eller overføring av den skrekk man har opplevd i livet, eller den smerte som kun et levende (intakt) sinnelag kan føle.
Lucretius fremmet også «symmetriargumentet» mot frykten for døden: De mennesker, sier han, som frykter utsikten til en evig ikke-eksistens etter døden skal tenke tilbake på den evige ikke-eksistensen fra før fødselen som de ikke frykter.

Om diktets struktur

Strukturen til Om verdensaltet på seks bøker er delt i to deler. De første tre bøkene skaffer en grunnleggende opptegnelse av væren og intethet, materie og rom, atomer og deres bevegelser, universets uendelighet både i henhold til tid og rom, det regelmessige i formeringen (intet er vidunderlig, alt er i deres rette miljø), alle tings vesen (animus / hensikt, tankenes styring) og ånd (anima / sjel, evnen til å føle) som kroppslige berettigelser, og deres dødelighet ettersom de og deres funksjoner (bevissthet, smerte) avsluttes sammen med deres kropper som oppbevarer dem og som påvirker hverandre gjensidig.
De siste tre bøkene behandler læren om verdensaltets tilblivelse, den menneskelige kulturens utvikling, fra den primitive naturtilstand fram til et kultursamfunn bestående av kunst, diktning og musikk. Det vil si en atomisk og materialistisk forklaring på fenomen som angår menneskelig refleksjon, slik som synsevne og sanser, seksuelt samvær og forplanting, naturlige krefter og landbruk, himmelen og sykdom. Denne utviklingen blir ikke drevet fram av gudene, men av menneskenes egen vilje til fullkommenhet.

Om diktets stil

Lucretius sammenligner sitt verk slik en poet forholder seg til en lege: akkurat slik en lege kan legge honning på kanten av en kopp som inneholder bitter, men helsebringende medisin, slik dekker forfatteren harde filosofiske sannheter i søte vers slik at de går lettere ned. Om verdensaltet viderebringer oppriktig den epikureiske fysisk og psykologi. Lucretius var en av de første epikureere som skrev på latin.
Stilistisk, de fleste forskere tilskriver oppblomstringen av det latinske heksameter til Vergil. Imidlertid er Om verdensaltet av en ubestridelig betydning for dens andel i å naturalisere greske filosofiske ideer og diskurs i det latinske språket og dets påvirkning på Vergil og senere poeter. Lucretius’ heksameter er meget individualistisk og robust forskjellig fra den polerte urbaniserte lyrikk til Vergil eller Ovid. Hans bruk av heterodyner, klanglikhet, og energisk forkortede latinske former skaper en hard akustikk i mange ører, skjønt det er sannsynligvis alene et inntrykk som blir skapt av kontrasten til senere poeter og en generell fremmedartethet med latinsk poesi deklamert av øvete lesere. John Donne hadde et tilsvarende rykte i engelsk poesi på grunn av hans mektige og tankemettede diskurs. Den vedvarende energi i Lucretius' poesi (selv når den behandler meget kompliserte tekniske eiendommeligheter, som atomenes bevegelser gjennom rom) er praktisk talt uten dens like i latinsk litteratur, med de mulige unntak i deler av Tacitus' Annaler, og kanskje Bok II og IV av Æneiden. De seks bøkene inneholder også mange formalistiske elementer som bevisst gjentatte liner og jevnlige følelsesmessige topper.
Blant de mange poetiske høydepunktene bør noe få nevnes: Introduksjonen til Bok I (en høystemt hyllest til Venus som symbol på det livsoppholdende prinsipp) er uovertruffen, både i dens innledende ekstatiske adresse til livets kraft og gjenfødelse, og i dens feiring av motet og klarsyntheten til Epikur og dens krasse didaktiske polemikk mot overtro (latin «religio») som gir en bro til hoveddidaktikken i diktet. Åpningsseksjonene til de ulike bøkene framhever det nye som Lucretius har satt seg og den takknemlighet som menneskeheten skylder Epikur for å befri den fra ubegrunnet frykt og et tomt, gledesløst og underdanig liv. Og de store sluttbemerkninger til Bok III (om døden og hvorfor den ikke skal fryktes) og Bok IV (om sykdom, spesielt pest) er like så grafisk som noe annet i litteraturen, tilsvarende er også de ulike opptegnelser gjennom diktet av stormer, kamper, branner og oversvømmelser.

Lucretius' omdømme

Cornelius Nepos, i hans Livet til Atticus, nevner Lucretius som en av de største poeter i sin tid.
Ovid, i hans Amores, skriver: «Carmina sublimis tunc sunt peritura Lucreti / exitio terras cum dabit una dies» (versene til den store Lucretius vil fortapes kun den dag som verden selv går til grunne.)
Vitruvius (i hans De Architectura), Quintilian (i hans Institutiones Oratoriae) og Statius (i hans Silvae) viser også stor beundring for Om verdensaltet.

Tekstens utbredelse og senere innflytelse og anvendelse

De rerum natura hadde stor innflytelse på augustanske diktere som Vergil (i Æneiden og Georgica, og i noe mindre grad i Eclogae) og Horats.
Verket mistet sin innflytelse og så godt som gikk i glemmeboken i middelalderen. Men det ble ikke desto mindre bevart og kopiert (laget nye avskrifter av) i klostervesenet. Og de ble under en dokumentjakt i klostrene i Sør.Ruskland «gjenoppdaget» av Poggio Bracciolini, og det skulle spille en rolle både for utviklingen av atomismen (Lucretius fikk betydning for Pierre Gassendi) og på den fremvoksende humanismen.
Enda senere skulle senere materialistiske filosofer berope seg på Lucretius. Blant dem var de la Mettrie på midten av 1700-tallet. Denis Diderot satte innledningsvis i sitt verk Zur Interpretation der Natur (1754) et utsagn fra De rerum natura. Den materialistiske Karl Marx, en av grunnleggerne av den marxistiske sosialisme, forfattet i 1841 sitt doktorarbeide over temaet «Differenz der demokritischen und epikureischen Naturphilosophie», og benyttet seg blant annet av Lucretius.
Men også Michel de Montaigne gjorde seg kjent med De rerum natura og siterte kommenterende derfra i sitt verk Essais.
I den postmoderne filosofis erkjennelsesteori kan man finne spor av Lucretius tanker, kanskje særlig i det sentrale begrepet simulacrum.