Filip araberen

Liv og virke

Lite er kjent om Filips tidligste år og politiske karriere. Han ble født i hva som i dag er Shahba (senere kjent som Philippopolis), en by rundt 68 km sør for Damaskus. Han var en fjern slektning av Baleed-familien, en framstående familie i Aleppo. På denne tiden en del av den romerske provinsen Arabia Petraea, således skaffet stedsnavnet ham tilnavnet «araberen», ikke på grunn av at han tilhørte folkegruppen arabere. Han var sønn av en lokal borger, muligens av en viss betydning.
Mens navnet på Filips mor er ukjent er det kjent at han hadde en bror, Gaius Julius Priscus, et medlem av pretorianergarden under Gordian III (238–244). I 234 giftet Filip seg med Marcia Otacilia Severa, datter av en romersk guvernør. De fikk tre barn, en sønn ved navn Marcus Julius Philippus Severus (Filip II), født 238, en datter ved navn Julia Severa eller Severina som er kjent fra mynter, men er aldri nevnt antikkens romerske kilder, og en sønn ved navn Quintus Philippus Severus, født 247.

Styre

I et forsøk på å støtte opp sitt styre la Filip mye an på å opprettholde et godt forhold til senatet, og fra begynnelsen av sin regjeringstid bestyrket han de gamle romerske dyder og tradisjoner. Rask beordret han et stort byggeprogram i sin hjemby i Syria, omdøpte den til Philippopolis, og opphøyde den til bystatus, og reiste statuer av seg selv og sin familie. Denne oppbyggingen av en ny by, kom på toppen av den kostbare tributten han skyldte perserne, foruten også nødvendige finansielle midler som gikk til hæren for sikre dens lojalitet, og det førte til han kom i desperat pengemangel. For å skaffe økonomiske midler økte han nådeløst skattene samtidig som han sluttet å betale subsidier til de barbariske stammene nord for Donau som var nødvendig for å opprettholde freden langs grensen. Begge beslutningene fikk betydelig innvirkning på riket og hans regjeringstid.
I 245 var Filip tvunget til forlate Roma da stabiliteten som var etablert av Timesitheus var gått i oppløsning i en kombinasjon av hans død, Gordianus' nederlag i øst og Filips beslutning å stanse utbetalinger av subsidier. Folkegruppen karperne (Carpi eller Carpiani) forflyttet seg gjennom Dakia, krysset Donau og dukket opp i Moesia hvor de truet Balkan. Filip etablerte sitt hovedkvarter i Filippopolis i Trakia (byens navn var etter Filip II av Makedonia, ikke den nye keiseren), og deretter angrep han karperne og drev de over Donau og jagde dem tilbake til Dakia. Sommeren 246 krevde han triumferende seier over dem, foruten også tittelen Carpicus Maximus. I mellomtiden nektet Arsakidedyanstiet i Armenia å anerkjenne overherredømme til den persiske kongen. Det betydde at krigen med Persia flammet opp igjen i 245.
Han var tilbake i Roma i august 247 hvor han pøste mer penger inn i de mest storslagne hendelser under sitt styre – Ludi Saeculares (religiøs feiring med ofring og teaterframføringer) som sammenfalt med tusenårsfeiringen av Romas grunnleggelse. I april 248 (det vil si år 1000 Ab urbe condita) hadde Filip æren å lede feiringene for Romas tusenårsjubileum som i henhold til tradisjonen ble grunnlagt den 21. april 753 f.Kr. ved Romulus. I henhold til samtidige redegjørelser, var festlighetene storslåtte og besto av spektakulære leker, ludi saeculares, og teaterframføringer gjennom hele byen. I Colosseum, hvor det opprinnelig hadde blitt forberedt for Gordianus IIIs planlagte triumf over perserne, ble mer enn 1000 gladiatorer drept sammen med hundrevis av eksotiske dyr, inkludert flodhester, leoparder, løver, sjiraffer, og faktisk også et neshorn. Hendelsen gjorde også nedslag i litteraturen med flere utgivelser, inkludert historikeren Asinius Quadratus' Chilieteris («Millenniet»), siden gjerne titulert som «Historien av et tusen år», som ble særskilt forberedt for jubileet. På samme tid forfremmet han sin sønn til rangen av med-Augustus.

Undergang

Til tross for festlighetene var det fortsatt problemer i provinsene. Mot slutten av 248 var legionene i Pannonia og Moesia fortsatt misfornøyde med resultatet av krigen mot karperne. De gjorde opprør og utropte Tiberius Claudius Pacatianus som keiser. Den forvirring og uro som dette uløste fristet kvadere og andre germanske stammer til å krysse grensen og herje Pannonia. På samme tid invaderte goterne Moesia og Trakia over grensen ved Donau, og beleiret byen Marcianopolis, og karperne ble oppmuntret av goterne, og begynte på nytt å angripe Dakia og Moesia. I mellomtiden ledet Marcus Jotapianus et annet opprør mot det undertrykkende styret til Gaius Priscus og den tunge skatteleggingen av de østlige provinsene. To av usurpatorene, Marcus Silbannacus og Sponsianus, er rapportert å ha startet opprør uten større suksess.
Overveldet av antallet barbarangrep og innlandske opprør av usurpatorer, tilbød Filip seg å gå av, men senatet besluttet å gi all sin støtte til keiseren og hvor en viss Gaius Messius Quintus Decius var den mest høylydte av alle senatorene. Filip var så pass imponert over all støttet at han sendte Decius til regionen med en særskilt kommando som omfattet alle provinser i Pannonia og Moesia. Det hadde en tosidig hensikt om både å knuse opprøret til Pacatianus og samtidig ta seg av invasjonene fra barbarene.
Selv om Decius klarte å undertrykke opprøret var misnøyen til legionene voksende. Det førte til at våren 249 utropte legionene ved Donau Decius som ny keiser og deretter begynte å marsjere mot Roma. Selv før Decius hadde forlatt regionen, hadde situasjonen for Filip blitt verre. Finansielle vanskeligheter hadde tvunget ham til å degradere myntvalutaen antoninianus da det brøt ut opprør i provinsen Aegyptus, noe som igjen førte til at forsyningen på hvete i Roma ble forstyrret, og således underminerte ytterligere Filips politiske støtte i hovedstaden.
Selv om Decius forsøkte å komme til en form for avtale med Filip, var det tilsynelatende uunngåelig med en militær konfrontasjon. Filips hær møtte Decius' i nærheten av dagens Verona en gang i begynnelsen av september 249. Filips hær besto antagelig av 2 til 3 italienske legioner og pretorianergarden, noe som førte antallet opp i rundt 20 000 menn. Decius' styrker besto av 4 til 6 legioner fra regionen ved Donau, foruten også flere kohorter (1/20 av legion) med hjelpestyrker og kontingenter av kavalerister, noe som førte til antall på mellom 30 000 til 40 000 menn. Decius fikk en enkel seier og Filip ble drept, enten i kamp eller drept av sine egne soldater som ville innynde seg hos den nye herskeren. Filips 11 år gamle sønn og arving ble antagelig drept sammen med sin far og hans bror Priscus forsvant uten et spor.

Filip og religiøs tro

En del senere tradisjoner, første gang nevnt av kirkehistorikeren Eusebius av Cæsarea i hans Historia Ecclesiastica, fremmet Filip som den første kristne romerske keiser. I henhold til Eusebius var Filip en kristen, men fikk tillatelse til å delta i nattgudstjeneste i påsken før han hadde bekjent sine synder og ble beordret av biskop Babylas til sitte sammen med de angrende, noe han villig gjorde. Senere versjoner har lokalisert denne hendelse til byen Antiokia. Filip og hans hustru skal også ha mottatt brev fra den tidlige teologen Origenes.
Historikere har identifisert den senere keiser Konstantin som den første kristne keiser. Filips kristendom er tvilsom og usannsynlig ettersom ingen ikke-kristne skribenter nevner dette. Isteden er påstanden mest sannsynlig kristen propaganda, eller basert på at Filip ikke brydde seg om kristne i det hele tatt og således ble tolket som tolerant. Tvert imot gjennom hele sin tid som keiser fulgte Filips framtoning på mynter og lignende symbolbruk den romerske statsreligionen og han deltok som pontifex maximus ved feiringen i 248. Allerede på slutten av 1600-tallet var det ikke mulig for historikere å akseptere at Filip skulle ha vært en kristen keiser. Louis-Sébastien Le Nain de Tillemont, som Edward Gibbon siterte hyppig, slo fast at det var ikke mulig å akseptere påstanden om at Filip var kristen «ſans difficulté» («uten vanskelighetter»). Da Jean-Baptiste Louis Crévier skrev L'Histoire des empereurs des Romains, jusqu'à Constantin i 1749 stadfestet han det motsatte, at Filip ikke var kristen i det hele tatt. Nevnte Edward Gibbon tok samme posisjon i første bind av sitt berømte historieverk om Romerrikets vekst og fall i 1776.