google/wiki40b huggingface dataset:
Leymah Gbowee

Biografi

Leymah Gbowee ble født i det sentrale Liberia. I en alder av 17 år flyttet hun til Monrovia, på samme tid som den første liberiske borgerkrigen brøt ut. Hun utdannet seg som traumerådgiver under borgerkrigen i Liberia og arbeidet med tidligere barnesoldater fra Charles Taylors hær. 
Omgitt av bildene av krig, innså hun at «hvis eventuelle endringer skulle gjøres i samfunnet måtte det være av mødre som gjorde dem».
 Hun er mor til seks.

Fredsbevegelse

Leymah Gbowee var sosialarbeider da hun i 2002 organiserte Women of Liberia Mass Action for Peace. Fredsbevegelsen startet med lokale kvinner som ba og sang på fiskemarkedet. Hun organiserte kristne og muslimske kvinnene i Monrovia i Liberia til å be for fred og å avholde ikkevoldelige protester. 
Tusenvis av kvinner mobiliserte, arrangerte protester som inkluderte en sexstreik og truet med en forbannelse. De tvang frem et møte med president Charles Taylor og fikk ham til å love å delta på fredssamtaler i Ghana for å forhandle med opprørerne fra Liberians United for Reconciliation and Democracy.
Gbowee ledet deretter en delegasjon av liberiske kvinner til Ghana for å fortsette å legge press på de krigende fraksjonene i fredsprosessen. De arrangerte en stille protest utenfor presidentpalasset i Accra, som førte til en avtale i løpet av de fastlåste fredssamtalene.
Leymah Gbowee og Comfort Freeman, ledere av to forskjellige lutherske kirker, organiserte Women in Peacebuilding Network (WIPNET), og utstedte en erklæring til presidenten: «Tidligere var vi stille, men etter å ha blitt drept, voldtatt, umenneskeliggjort og infisert med sykdommer, og sett våre barn og familier drept, har krig lært oss at fremtiden ligger i å si NEI til vold og JA til fred! Vi vil ikke gi oss før freden hersker.»
Deres bevegelse førte til slutten på den andre liberiske borgerkrigen i 2003 og førte til valget av Ellen Johnson Sirleaf i Liberia, den første afrikanske nasjon med en kvinnelig president. Gbowee støttet senere Sirleaf i valget i 2011.

Hvite t-skjorter

Tusenvis av kvinner kledd i hvite t-skjorter for å symbolisere fred ble en politisk maktfaktor mot vold og mot deres regjering. De har med hell klart å kreve fred fra andre afrikanske regjeringer.

Film

Gbowees rolle i Women of Liberia Mass Action for Peace er beskrevet i dokumentarfilmen Pray the Devil Back to Hell som hadde premiere i 2008. Hun fremsto der med sin samlende og ikke-voldelige bevegelse som favnet mange ulike trossamfunn.
Three Faces West

Innspillingsfakta

Innspillingen av filmen tok til i slutten av mars 1940.

Fakta om filmen

Arbeidstitlene til denne filmen var Doctors Don't Tell og The Refugee
Selv om Doris Anderson blir kreditert for filmmanuset i en anmeldelse i Motion Picture Herald, blir hun verken kreditert i rulleteksten eller i andre kilder.
Cylindroderus

Utseende

Nokså små (gjerne ca. 7 millimeter), avlange, sylindriske, blankt rødbrunlige smellere. Antennene er lange og tynne. Pronotum er firkantet med skarpt uttrukne bakhjørner.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Mellom- og Sør-Amerika (Brasil, Chile).
Aristocats II

Aristocats II er et musikkalbum med Aristocats, utgitt i 2006.
Ashley Massaro

Oppvekst og personlig liv

Ashley Massaro vokste opp på Long Island, New York, der hennes bror og far konkurrerte i amatørbryting. Hun studerte på State University of New York, hvor hun fullførte en bachelor-grad i Communications, og en bachelor minor i Business.
Hun har flere tatoveringer, blant annet en svart og rosa nautisk stjerne på baksiden av begge hennes albuer, en rosa og rød drage rundt kanji bokstaver som betyr 'Trust No One " og en sommerfugl på hennes høyre hofte. Hun har også flere piercings, spesielt en "Monroe" og "Snakebites" på leppene hennes.
Ashley har tidligere vært sammen med WWE-wrestlerne Matt Hardy og Paul London.
Janakpur lufthavn

Janakpur lufthavn (eller Mithila lufthavn) (IATA: JKR, ICAO: VNJP) er en flyplass i Janakpur, en by i Mithila, det administrative sentrum for Dhanusadistriktet i Janakpur i Nepal.
flyplassen ligger på 78 m. over Havnivået. Den har en asfaltert rullebane, 09/27,1 300 m. lang, 30 m. bred.
Plassen benyttes av Nepals flystyrker Nepalese Army Air Service".
Slettnesfjorden

Slettnesfjorden er en fjord på Sørøya i Hammerfest kommune i Finnmark. Den har innløp fra Sørøysundet, mellom Slettnes og Nordre Gjeltindneset, og går 3 kilometer mot vest inn til Fjordbotnen.
På Slettneset ytterst på nordsida av fjorden ligger gården Sørsida. Like innenfor munningen er fjordens største dybde på 130 meter.
Eutyctus

Utseende

En middelsstor (ca. 20 millimeter), blank hornbille. Hannen mangler horn eller spisse knøler. Kroppen er svart, dekkvingene rødbrune.
På forbeina har leggene (tibiae) tre ganske lange tenner.

Levevis

Biller i gruppen Pentodontini lever stort sett i forholdsvis tørre biotoper, som steppe og ørkener.

Utbredelse

Arten forekommer i Sentral-Asia.
Bygdelagskoret

Bygdelagskoret Blåne er et kor i Oslo. Det ble startet i 1929 som et fellestiltak av bygdelaga i Bygdelagssamskipnaden i Oslo og er et lag under Noregs Ungdomslag.
Koret er et blandakor, og ett av få kor med hovedvekt på folkemusikk. Dette viser seg i både repertoarvalg, stemmebruk og sangteknikk. Hovedvekten ligger på norske folketoner, i både nye og kjente arrangement. Koret har bunad som kordrakt, og har medlemmer fra mange deler av landet.
Koret byttet navn fra Bygdelagskoret til Bygdelagskoret Blåne i 2016.
Sleipner Motor

Historie

Bedriften ble opprettet 1. februar 1908 i Sarpsborg av Ole Klemsdal og Hans Johansen og ble opprinnelig kalt Sleipner Motorfabrikk. I 1912 flyttet de fra Sarpsborg til Græsvikgate 6 i Fredrikstad. Sleipner Motorfabrikk produserte små innebordsmotorer og propellutstyr fram til 1976, da de gikk konkurs. I 1977 ble virksomheten gjenopptatt, nå het bedriften Sleipner Motor AS og hovedaksjonæren var Kjell Hox og Arne Skauen ble ansatt som daglig leder. I 1978 fikk Sleipner agenturet på italienske Radice propeller, et agentur de fortsatt har i 2014. Sleipner innledet også et samarbeid med Vetus, men etter to år tok samarbeidet slutt og Sleipner stod igjen med få produkter å selge. Det samme året hadde de derfor sitt eget hydrauliske styringssystem og vriddbart propellutstyr klart. I 1985 lanserte Sleipner Side-Power. Side-Power var den nye serien med thrustere (baugpropeller), det startet med en 4 hk, senere kom 6 hk, 7 hk, 10 hk, 15 hk og 20 hk. Med de nye elektriske thrusterene sine kunne Sleipner selge utstyret sitt til båter helt opp i 70-80 fot. Produktutviklingen utover 90-tallet ble viktig ettersom det ble flere og flere konkurrenter. Dette førte til at listeprisene sank med 15-27 prosent. Ettersom Sleipner ikke ville flytte produksjonen sin til et lavkostland var de nødt til å øke effektiviteten i produksjonen for å være konkurransedyktige på pris. Konkurrenter var blant annet Vetus, Lewmar og Max Power. Sleipner har siden rundt tusenårsskiftet vært verdensledende produsent av thrustere, til fritidsbåter.
I 1992 startet de opp et eget selskap i Strömstad i  Sverige, Sleipner AB. I 2002 utvidet Sleipner videre i Sverige, da de kjøpte Bjästa Plast AB, som var leverandør av glassfibertunneler og skulle legge ned driften. Etter en gradvis økning i salget i England over flere år startet de også opp et eget selskap i Devon, Sleipner Motor Ltd.

I dag

I dag holder bedriften fortsatt til i lokalene i Græsvikgate 6, men i løpet av de over 100 årene Sleipner har hatt lokaler der, har gaten skiftet navn til Arne Svendsens Gate. I tillegg kjøpte de i 2004 Seiersten Tekstilfabrikk, som ligger bare noen meter unna resten av bygningsmassen, for å møte en stadig økende etterspørsel. Ifra 1985 hvor de kun produserte en 4 hk-modell, så har de nå modeller som varierer fra 20 kg til 1400 kg skyvekraft. Dagens modeller er heller ikke bare tunnel-thrustere som de første modellene var, de produserer nå også nedsenkbare thrustere og EX- og SX-thrustere som monteres på utsiden av skroget. I tillegg til thrusterene og styringssystemene har de siden 100-årsjubileet i 2008 utviklet stabilisatorer for båter fra 50 til 130 fot.
Governador Nobre de Carvalho-broen

Governador Nobre de Carvalho-broen (portugisisk: Ponte Governador Nobre de Carvalho, kinesisk: 嘉樂庇將軍大橋, 嘉樂庇總督大橋 eller 嘉樂庇大橋, eller Macao-Taipa-broen (澳氹大橋), er en bro med to kjørefelter som knytter sammen øya Taipa med Macaohalvøya i den tidligere portugisiske kolonien Macao i Folkerepublikken Kina. Dette var den første broen som ble bygget over det brede sundet. Den ble ferdig i 1974.
Lokalt omtales den som Gamlebroen 舊大橋.
Broen er 2.569,8 meter lsang og er 9,2 meter bred. Den var en kort periode verdens lengste innen sin broklassifisering. Den er oppkalt etter José Manuel de Sousa e Faria Nobre de Carvalho, som var guvernør av Macao fra 25. november 1966 til 10. november 1974.
Broen var ment å kunne minne om en drage, sammen med Casino Lisboa som dragens hode og Taipa-monumentet på Taipa Pequena som halen.
Bredstedt

Bredstedt, dansk: Bredsted, frisisk: Braist er en by i Nordfriesland med 5022 innbyggere pr 31. desember 2007.
Bennettøya

Geologi

Bennettøya består av sedimentære og vulkanske bergarter fra tidlig paleozoikum, sen krittid, pliocen og kvartær. De eldste bergartene på Bennettøya er moderate skråstilte marine sedimentære bergarter fra kambrium til ordovicium. De består av et om lag 500 meter tykt lag av argilitter med små mengder siltstein og kalkstein som inneholder trilobitter fra mellomkambrium og 1000-1200 meter med argilitt fra ordovicium, silstein og kvartssandstein som inneholder graptolitter. Disse bergartene fra paleozoikum ligger under lag med argilitter, kvartsittlignende sandstein, basaltisk lava og tuff fra sein krittid. Laget fra sen krittid ligger under basaltisk lava fra pliocen til kvartærperioden. De vulkanske bergartene fra kvartær danner vulkankjegler.
Bennettøya er den av De Long-øyene som har det største isdekket. I 1987 ble isen undersøkt og funnet ut til å være fire ulike isbreer med en total overflate på 65,87 km². Alle breene lå på høye basaltplatå med bratte kanter. Ifølge flere forskere ble breene dannet under den største utbredelsen av isen under den siste istiden, for mellom 17 000 og 24 000 BP. år siden.
Ellers dekker tundravegetasjon hele Bennettøya, stort sett lavt gress, kratt, mose, lav og levermose. Jordsmonnet er stort sett fuktig, finkornet og bakket.

Historie

Bennettøya ble oppdaget av den amerikanske utforskeren George Washington DeLong i 1881 og kalt opp etter James Gordon Bennett, Jr., som hadde finansiert ekspedisjonen. DeLong dro av sted i 1879 med skipet «Jeannette» og håpet på å nå Vrangeløya. Skipet kom derimot inn i pakkisen nær Heraldøya i september 1879 og ble fanget. Fartøyet ble knust av isen og sank i juni 1881. Mannskapet måtte da vandre over isen til fots og oppdaget Bennettøya i juli 1881. De ble værende på øya i flere dager før de satte kurs mot Nysibirøyene og fastlandet i Sibir.
I august 1901 seilte det russiske skipet «Zarja» på en ekspedisjon på jakt etter det sagnomsuste Sannikov land (Zemlja Sannikova), men skipet ble raskt blokkert av pakkis. I løpet av 1902 prøvde de å nå Sannikov land, mens Zaraja var fanget i isen. Den russiske utforskeren baron Eduard Toll og tre av følgesvennene hans forsvant for alltid i november 1902 da de reiste bort fra Bennetøya mot sør på løse isflak.
I 1916 ga den russiske ambassadøren i London ut et skriv der Det russiske riket gjorde krav på Bennetøya og andre øyer i Arktis. Dette kravet ble senere opprettholdt av Sovjetunionen. 
Enkelte amerikanere hevder amerikansk eierskap over Bennettøya ettersom de gikk først i land på øya i 1881. En resolusjon fra senatet i Alaska i 1988 støttet dette kravet. Den amerikanske regjeringen har derimot aldri krevd Bennettøya og anerkjenner den som russisk territorium. I 1994 avsa høyesteretten i Alaska en dom som sa at Bennettøya og flere andre øyer ikke er en del av Alaska.
UTC+09.00

UTC+09.00 er et belte av tidssoner som ligger ni timer før standardtiden UTC. I 2008 omfattet UTC+09.00 følgende områder:
Zambezi (sang)

«Hestene på Øvrevoll» med Øystein Sunde

Øystein Sunde ga ut en kort coverversjon med tittelen «Hestene på Øvrevoll» høsten 1971 på musikkalbumet Vise og lyrikkfestivalen i Haugesund 1971; et album hvor flere artister deltar.
Sunde skrev selv den norske teksten som består av to setninger. Den han andler om en person som ser på hester på veddeløpsbanen Øvrevoll Galoppbane. Sunde fremførte sangen akkompagnert av sin akustiske gitar. Han spilte forøvrig en versjon av sangen i programmet Øystein Sunde: Meget i Sløyd som ble sendt 5. januar 2013 på NRK1. Opptaket ble gjort i NRK studio 2.
Velprøvdhet

Graden av velprøvdhet (eller styrkningsgrad, tysk Grad der Bewährung, engelsk degree of corroboration) betegner i Karl Poppers vitenskapsteori et teoretisk mål på den positive empiriske støtten en hypotese har fått. Velprøvdhet kan defineres som strengheten av testene en hypotese har blitt utsatt for, uten at den har blitt tilbakevist. En test kan kalles «streng» om den gjør et ærlig forsøk på å falsifisere (motbevise) hypotesen. En hypotese har en lav grad av velprøvdhet hvis den har blitt falsifisert gjennom en test (eller hvis den er uforenlig med empirisk kunnskap), men også hvis den ikke har blitt testet, eller hvis testene ikke kan sies å ha vært strenge. Velprøvdheten til en hypotese øker ikke nødvendigvis med antallet tester den består, men med disse testenes strenghet.
Hvis en hypotese har «overlevd» mange strenge tester, kan den ifølge Popper sies å være styrket eller velprøvd – men ikke bevist. Selv om enhver test som bekrefter hypotesens forutsigelser, kan tolkes som støtte for hypotesen, er denne støtten bare midlertidig. Man kan nemlig aldri utelukke at hypotesens neste test vil tilbakevise den. Derimot kan forskersamfunnet bli enig om å betrakte en hypotese som falsifisert, hvis dens forutsigelser har blitt tilbakevist gjennom en test (under kontrollerte betingelser). Selvfølgelig kan også en falsifikasjon senere vise seg å ha blitt gjort på et feilaktig grunnlag, men dette endrer ikke asymmetrien mellom positiv støtte og tilbakevisning («negativ støtte»): Negativ støtte kan være endelig, så sant forskersamfunnet er enig om testens tolkning; men positiv støtte kan aldri være endelig, selv om forskersamfunnet er enig om testens tolkning.
Eksempelvis kan enhver observasjon av en kvit svane tolkes som støtte til hypotesen «alle svaner er kvite». Men ingen slik observasjon kan bevise hypotesens sannhet. Er man oppriktig interessert i å teste hypotesen, er det ikke nok å gå daglige turen til den samme innsjøen, der man tidligere har observert kvite svaner. Slike tester øker ikke velprøvdheten til hypotesen. En streng test krever et ærlig forsøk på å finne ikke-kvite svaner, eksempelvis ved å dra på ekspedisjoner til andre verdensdeler. (På en ekspedisjon til Australia vil man således oppdage at det fins svarte svaner).

Begrepets historie

Popper innførte begrepet i sin Logik der Forschung i 1934. Han hadde valgt ordet Bewährung («styrkning, velprøvdhet») fremfor Bestätigung («bekreftelse, stadfesting») for å fremheve midlertidigheten ved enhver positiv «støtte» til en teori. Av samme grunn foretrakk Popper ordet corroboration fremfor confirmation da boka ble utgitt på engelsk i 1959.
Trollvinter

Trollvinter (svensk Trollvinter) er ei barnebok fra 1957 av den finlandssvenske forfatteren Tove Jansson. Det er den sjette av bøkene om Mummitrollet. Boka utkom på norsk i 1958, oversatt av Gunnel Malmstrøm. 
Boka har blitt beskrevet som Janssons «virkelig litterære gjennombrudd», og som en «fast tømret helhet», i motsetning til de tidligere, episodiske bøkene. Jansson mottok den svenske bildebokprisen Elsa Beskow-plaketten for boka.

Bakgrunn

Jansson hadde hatt suksess med de første bøkene fra Mummidalen, og innledet i 1953 et samarbeid med London's Evening News om en daglig tegneseriestripe. Stripa begynte i 1954, og gikk etterhvert i 120 aviser. Arbeidspresset med tegneserien førte til at Jansson mistet arbeidslysten i forhold til nye bøker fra Mummidalen. 
Hun fikk fornyet arbeidslysten gjennom et vendepunkt i sin egen forståelse av Mummidalen: «Med den boken fikk Mummitrollet et eget ansikt. Han var ikke lenger bare et snilt og morsbundet lite troll som opplevde eventyr. Etter den fortellingen ble bøkene mindre barnslige.» Mens de tidligere bøkene konsentrerer seg om somrene i Mummidalen, byr Trollvinter på en ødslig vinterlandskap, som Mummitrollet må mestre alene. Fortellingen har derfor også mer preg av utviklingsroman.
Jansson hadde i 1955 møtt og blitt samboer med kunstneren Tuulikki Pietilä, et forhold som varte livet ut. Pietilä blir portrettert i figuren Too-tikki, som introduseres i Mummidalen i denne boka.

Handling og tema

Vanligvis ligger Mummifamilien i dvale fra november til april. Når Mummitrollet våkner i januar føler han seg forvirret, ensom og mismodig, for alt er så rart og fremmed. Han er den første mummi som opplever vinteren. 
I løpet av bokas seks kapitler orienterer Mummitrollet seg først i huset. Etterhvert møter han Too-tikki, og er hennes gjest i badehuset, sammen med Lille My. De møter Isfruen, som kommer inn fra havet med en intens, ødeleggende kulde. Mummitrollet møter en liten, bustete stamfar som bor bak kakkelovnen. I kapitlet «De ensomme gjestene» må Mummitrollet skaffe mat til flere sultne, uventede gjester: hunden Ynk, en flott smånurk, en forvirret Filifjonke og en uforskammet gafse. Den friskfyraktige Hemulen introduserer slalom, isbading og overnatting i snøhule. Boka avsluttes med at våren kommer, og Mummitrollet deler sine nye erfaringer med Mummimamma, som rydder opp.
Norske Servicehunder

Servicehundbrukerne

Servicehunder bidrar til økt selvstendighet og livskvalitet Det er stor spredning på servicehundbrukerne både med hensyn til geografi og diagnoser. Diagnoser som finnes i gruppen i dag er blant andre rygg- og nakkeskader, muskelsykdom, Revmatisme, Parkinsons sykdom og Epilepsi. Felles for alle er at servicehunden bidrar til økt selvstendighet og en mindre slitsom hverdag, for ikke å si en vesentlig økt livskvalitet.

Servicehundprosjektet

Da Servicehundprosjektet startet opp, ble det finansiert av Stiftelsen Helse og Rehabilitering. 
Servicehundprosjektet ble påbegynt av Norges Blindeforbund (NBF) som utdannet 11 Servicehunder ved Norges Blindeforbunds førerhundskole i perioden 2002–2003. Deretter ble prosjektet videreført av Norges Handikapforbund Øst (NHF Øst) som utdannet 15 servicehunder ved Hundeskolen Veiviseren i perioden 2004–2006. NHF Øst utarbeidet en sluttrapport fra sin del av Servicehundprosjektet. Stiftelsen Aleksanderfondet Norske Servicehunder utdannet 3 servicehunder i 2009. 
I 2008 forelå en evalueringsrapport av Servicehundprosjektet, utført av Econ Pöyry, bestilt av departementet. Det finnes også en kvalitativ og kvantitativ rapport utført av Scholten & Franzen i 2006, basert på Nederlandske servicehunder fra Stiftelsen Hulphund, om den samfunnsmessige nytten av servicehunder. 
Servicehundprosjektet har grundig dokumentert hva Servicehunder er, nytteverdien av disse samt hvordan avl, samtrening, dommerkontroll mv, bør gjennomføres. Foreningen Norske servicehunder har bearbeidet dette videre til retningslinjer for «Godkjenning av servicehund». Norske servicehunder har videre innhentet underskriftslister fra privatpersoner og støtteerklæringer fra en lang rekke handikaporganisasjoner. Disse ble overlevert Arbeids- og inkluderingsdepartementet i juni-2008.
Etter valget i 2009 ble det vedtatt å starte et prøveprosjekt i regi av NAV. Det ble utdelt 8 servicehunder i Nav-prosjektet 2013–2014. Rapporten fra Oslo Economics forelå i oktober 2016. Denne konkluderer med at det er samfunnsøkonomiske besparelser og store gevinster for brukerne i form av bedre livskvalitet, mer selvstendighet, mindre hjelpebehov, mindre bruk av medisiner og så videre Disse positive effektene har vist seg allerede etter bare 2 år. Konklusjonene er sammenfallende med undersøkelsen fra Econ Pöyry og Scholten & Franzen. Tidligere ankepunkt om at den norske modellen er dyrere enn den Nederlandske er ifølge NAV ikke tilfellet. 
Undersøkelsene peker på at det er tett sammenheng mellom kvaliteten på hundene og de positive resultatene. 
Evalueringene og brukernes erfaringer konkluderer med at servicehunder gir en samfunnsøkonomisk besparelse og ikke minst økt livskvalitet for den enkelte.
Svenska Margaretakyrkan

Bygningens og menighetens historie

Svenska kyrkan startet sitt arbeid i Kristiania i 1911, da den første presten, Oscar Krook, ble sendt hit. En svensk kirkeforening ble grunnlagt i 1913. Tidlig på 1900-tallet bodde det mange svensker i byen, mer enn 13 000 i 1901 av en befolkning på rundt 225 000, i 1920 rundt 9 000 (svenske statsborgere og deres barn). Byggingen av kirken startet i 1922. Oslo kommune donerte grunnen, den svenske staten bidro med 125 000 kroner, penger fra lotterier og basarer av svensker i byen.
Arkitekt var Lars Israel Wahlman, som også har tegnet den kjente Engelbrektskyrkan i Stockholm. Kirken ligger i skrånende terreng ned mot Grubbegata, og materialene er kobberplater i spiret på det sidestilte tårnet, skiferheller i taket, pusset tegl i vegger og naturstein i sokkelen. Altertavlen fremstiller Bergprekenen og er malt av Gunnar Torhamn. Kirken har takmalerier utført av Tor Hörlin. Antallet plasser er 350. I de tre sidefløyene er det boliger for prest og gjester, inntil 1990-årene også et leserom beregnet på svenske sjøfolk i havn i Oslo. Stilen er en blanding av 1920-tallsklassisisme og nybarokk.
Kirken fikk få år før den sto ferdig navn etter den daværende svenske kronprinsessen Margareta (1872–1920), gift med kronprinsen som ble kong Gustav VI Adolf av Sverige i 1950.
Kirken ble innviet i 1925 av daværende erkebiskop i den svenske kirken, Nathan Söderblom. I 1931 ble kirkebygget overført fra kirkeforeningen til den nystiftede menigheten, Svenska Margaretaförsamlingen.
Aldershjemmet Margaretahemmet tett ved kirken sto ferdig i 1940 og ble nedlagt i 1990-årene.
Kirken ble pusset opp i 1990 under ledelse av arkitekt Ove Hirdman og det tidligere våpenhuset ble da bygget om til kapell, Mariakapellet.

Ødeleggelser

Kirken, som ligger om lag 200 meter fra regjeringskvartalet, ble skadet i Terrorangrepene i Norge 2011. Alle vinduene, bortsett fra ett, ble slått inn. Glassmaleriene av Per Vigeland var bekostet av en innsamling blant foreldre til 5-6000 norske barn som under 2. verdenskrig daglig fikk suppe i kirken. Kirken vurderer restaurering og har tatt vare på enkeltdeler av glassmaleriene, som var blyinnfattet. Fire kunstnere fra Norge, Sverige og Finland ble invitert til å komme med forslag til løsning, og kirken har i dag vindu med formgiving av kunstneren Rigmor Bové med utgangspunkt i Salmenes bok salme 8: «Når jeg ser din himmel, et verk av dine fingre, månen og stjernene som du har satt der, hva er da et menneske – at du husker på det, et menneskebarn – at du tar deg av det?»
Elisabeth Eide

Politisk liv

Eide var fra 1974 av engasjert i ml-bevegelsen. Hun deltok, sammen med blant andre daværende formann Pål Steigan og sentralkomitemedlem Tron Øgrim, i den norske AKP(m-l)-delegasjonen som reiste til Kambodsja i september 1978 etter invitasjon fra Pol Pot. og hadde møte med Pol Pot. Hun har siden tatt avstand fra den holdning hun den gang inntok til det som skjedde i Kambodsja. Det politiske engasjementet i AKP varte til ut på 1980-tallet. Etter det har hun vært partipolitisk uavhengig, men arbeidet i Afghanistankomiteen, i Norsk PEN og vært aktiv i arbeidet med Forfatternes hus i Kabul.