Ormulum

Ormulum eller Orrmulum er et britisk manuskript fra 1100-tallet bestående av bibelske tolkninger, skrevet i tidlig mellomengelsk av en munk som het Orm (eller Ormin). På grunn av de unike fonetiske ortografien som forfatteren har tilpasset har teksten bevart mange detaljer fra angelsaksisk uttale i en tid hvor språket var flytende grunnet den normanniske erobringen av England hundreåret før.
Orm var bekymret over prestenes kunnskap i å snakke morsmålet, og utviklet et høyst særegent stavesystem for å lede sine lesere til å uttale hver vokal. Han komponerte sin tekst med et strengt poetisk versemål som sikret at leserne ville vite hvilken stavelse som hadde trykk. Moderne forskere har brukt disse to trekkene for å rekonstruere mellomengelsk slik Orm selv snakket det.

Manuskriptet

Kun en eneste kopi av Ormulum eksisterer, registrert som MS Junius 1 i Bodleian Library. I dens nåværende tilstand er den ikke fullstendig: bokens innholdsfortegnelse hevder at der var 242 prekener, men kun 32 er blitt bevart. Det virker sannsynlig at verket aldri ble fullført ut fra planen da innholdsfortegnelsen ble skrevet, men mye av uoverensstemmelsen med innholdsfortegnelsene har nok bakgrunn i tap av deler av manuskriptet. Det er ingen tvil om at manuskriptsider har gått tapt selv i moderne tid, noe som vises ved at den hollandske fortidsminnegransker Jan van Vliet, en av eierne på 1600-tallet, skrev av avsnitt som ikke er med i den bevarte teksten. Manglene har fått forskeren J.A.W. Bennett til å kommentere at «kun omtrent en femtedel har blitt bevart, og det i det styggeste av manuskripter».
Pergamenttypen som er benyttet i manuskriptet, er av laveste kvalitet, og teksten er skrevet uordentlig med henblikk på å spare plass. Den er i fortløpende linjer, som om det var prosa, med ordene og linjene tett sammen, og med ulike tillegg og rettelser, nye utlegninger, fortolkninger og allegoriske lesninger klemt sammen i hjørnene av margene (slik som det en kan se i reproduksjonen over). Robert W. Burchfield argumenterer for at dette «antyder at det var utkast som forfatteren hadde til hensikt å få renskrevet av en profesjonell skriver».
Det synes merkelig at en tekst som så opplagt er skrevet med den forhåpning at den skulle bli kopiert i utstrakt grad, likevel eksisterer i kun ett manuskript, og da noe som synes som et utkast. En del forskere, eksempelvis Treharne, har tatt dette som en tegn på at det ikke bare var moderne lesere som har funnet verket direkte kjedelig. Orm selv viser i forordet at han ønsket at Walter skulle fjerne all tekst som han fant klossete eller ukorrekt. Dette antyder at det var forvnetet en revisjon eller godkjennelsesprosess, og det er mulig at Ormulum forble i utkastform på grunn av at det aldri forlot Walters eie.
Hva som skjedde med manuskriptets før 1600-tallet, er uklart. Fra en signatur på forsatsbladet er det kjent at det var i samlingen til van Vliet i 1659. Det ble auksjonert bort i 1666 etter dennes død, og det ble da antagelig kjøpt av Franciscus Junius, og fra dennes bibliotek kom det til biblioteket Bodleian Library, som en del av en donasjon fra Junius.

Ortografi

Istedenfor en åpenbar litterær verdi er den viktigste verdien av Ormulum hva forskere og filologer kan trekke ut av Orms særegne ortografiske system. Han hevdet at siden han mislikte den måten folk flest snakket engelsk og uttalte engelske ord, ville han stave ordene nøyaktig slik som de ble uttalt, og beskrev et system hvor vokallengde og verdi er indikert fordringsløst.
Orm viktigste nyvinning var å benytte doble konsonanter for å vise at den følgende vokalen var kort og enkle konsonanter når vokalen var land. For stavelser som ble avsluttet i vokaler benyttet markeringer av aksenter for å indikere lengde. I tillegg til dette benyttet to særskilte bokstavformer for <g>, brukte den gamle yogh for [d͡ʒ] og [j], og den nye <g> for [ɡ]. Hans hengivelse for ord som «beon» og «kneow» som hadde blitt stavet med <eo> i gammelengelsk (angelsaksisk), på linje 13 000 endret han sin mening og gikk tilbake for å endre alle stavelsene med «eo» og erstattet dem med «e» alene («ben» og «knew»), for å reflektere uttalen.
Kombinasjonen av dette systemet med det strenge versemålet, og mønsteret med trykk som det innebar, har gitt nok informasjon for å rekonstruere hans uttale med god nøyaktighet. Det har gjort det mulig å trekke slutningen at Orms uttale ikke var på noen måte uvanlig, og det har gjort det mulig for forskere å utvikle en særdeles presis øyeblikksbilde av hvordan mellomengelsk ble uttalt i Midlands på andre halvdel av 1100-tallet.

Betydning

Orms bok har et antall nyvinninger som gjør den verdifull. Som Bennett har pekt på, Orms tilpassing av klassisk versemål med oppsatt trykkmønster foregrep framtidige engelske poeter som kom til gjøre mye av det samme i møte med utenlandske verselære. Ormulum er også det eneste eksemplar av den homiletiske tradisjon i England mellom Ælfric og 1300-tallet, foruten også det siste eksempelet på homilier på gammelengelsk vers. Det demonstrer at hva som kom til bli moderne engelsk tå århundrer senere før Geoffrey Chaucer. Orm selv var opptatt av lekfolk. Han søkte å gjøre evangeliene forståelig for menigheten, og han gjorde det kanskje rundt 40 år før Fjerde Laterankonsil i 1215.
På samme tid har Orms særegne ortografiske reformer gjort hans verk av stor betydning for å forstå mellomengelsk. Ormulum er, sammen med Ancrene Wisse og Ayenbite av Inwyt, det ene av tre kritisk avgjørende tekster som har gjort det mulig for filologer å dokumentere omformingen av gammelengelsk til mellomengelsk.