Carlo Schmid

Bakgrunn, utdannelse og yrke

Schmid ble født i Perpignan i det sydlige Frankrike som sønn av en tysk far og en fransk mor, og bodde der i fem år før familien flyttet til Tyskland. I 1908 slo familien seg ned i Stuttgart, og Schmid gikk på det prestisjefulle humanistiske Karlsgymnasiet hvor han tok Abitur (artium) i 1914. 
Under første verdenskrig tjenestegjorde han i den tyske hæren, og studerte deretter jus ved universitetet i Tübingen. Han tok den første juridiske statseksamen i 1921 og den andre i 1924. I 1923 fullførte han også sin doktoravhandling under veiledning av den kjente juristen Hugo Sinzheimer.
Etter å først ha arbeidet som advokat ble han dommer i delstaten Württemberg i 1927. Fra 1927 til 1928 arbeidet han også som forskningsassistent i utenlandsk offentlig rett ved Kaiser-Wilhelm-Institut. Her var han en kollega av Hermann Heller. Schmidt habiliterte seg i 1929 med et arbeide om internasjonal rett, og fra 1930 til 1940 arbeidet han som privatdosent ved universitetet i Tübingen. Han ble nektet et fast professorat av det nasjonalsosialistiske regimet av politiske grunner. I 1940 ble han juridisk rådgiver for overfeltkommandanturet i Lille.
Schmidt ble i 1946 utnevnt til professor i offentlig rett i Tübingen. I 1953 ble han professor i statsvitenskap ved Johann Wolfgang Goethe-Universität i Frankfurt am Main.
Ved siden av sitt akademiske virke oversatte Schmid verker av Macchiavelli, Baudelaire og Malraux.

Parti

Etter krigen ble Schmid medlem av SPD og deltok i gjenopprettelsen av partiet i Württemberg. Han var formann for SPD i Württemberg-Hohenzollern fra 1946 til 1950 og medlem av SPDs føderale styre fra 1947 til 1970. Han var også medlem av presidiet (sentralstyret) i SPD fra 1958 til 1970. 
Schmid var en av de ledende krefter for reform i partiet, og en av de viktigste forfatterne av Godesberg-programmet, som innebar et brudd med alle rester av marxistisk tankegang, og som definerte SPD som pragmatisk folkeparti istedenfor som sosialistisk parti.
Fra 1961 til 1965 tilhørte han Willy Brandts skyggekabinett, som påtenkt utenriksminister.

Parlamentsmedlem

I 1947 ble Schmid innvalgt i landdagen i Württemberg-Hohenzollern, som han tilhørte frem til delstaten ble slått sammen med andre stater til Baden-Württemberg den 17. mai 1952.
Fra 1948 til 1949 tilhørte Schmid Det parlamentariske rådet som vedtok den nye tyske grunnloven. Her var han leder for SPDs fraksjon og formann for den viktigste komitéen. Schmids viktigste bidrag til den tyske grunnloven var det konstruktive mistillitsforslag, som går ut på at kansleren bare kan avsettes gjennom et mistillitsforslag i parlamentet dersom parlamentet samtidig velger en ny kansler. Dette skulle forhindre at regjeringen ble handlingslammet gjennom stadige mistillitsforslag slik det skjedde på 1920-tallet.
Schmid var fra 1949 til 1972 medlem av det tyske parlamentet, og satt i en rekke av parlamentets komitéer, bl.a. utenrikskomitéen. Han var parlamentets visepresident fra 1949 til 1966 og igjen fra 1969 til 1972. Dessuten var han viseformann for SPDs fraksjon. I samtlige valgperioder representerte han valgkretsen Mannheim I.

Offentlige verv

I 1945 ble Schmid utnevnt av den franske okkupasjonsmakten til «president for statssekretariatet» (den provisoriske regjeringen) i Württemberg-Hohenzollern. Han fikk også ansvar for utdannelses- og kulturpolitikk frem til det første valget fant sted i 1947. Schmid var deretter frem til 1. mai 1950 justisminister og stedfortredende statspresident i Württemberg-Hohenzollern. Han representerte i 1948 delstaten ved forfatningskonventet på Herrenchiemsee hvor et utkast til den føderale grunnloven ble laget.
Carlo Schmid var SPDs presidentkandidat i 1959, men ble slått av den konservative kandidaten Heinrich Lübke i andre valgomgang.
Han var minister for forbindelser med Forbundsrådet og delstatene i den føderale regjeringen under Kurt Georg Kiesinger fra 1966 til 1969.

Internasjonal politikk

Carlo Schmid var gjennom hele sitt politiske virke opptatt av forsoningen og samarbeidet mellom Frankrike og Tyskland. Han var medlem av Europarådets parlamentarikerforsamling fra 1950 til 1960 og igjen fra 1969 til 1973. Dessuten var han president for Den vesteuropeiske unionens forsamling fra 1963 til 1966, etter å ha vært visepresident siden 1956.
Schmid mottok storkorset av Tysklands fortjenstorden og den prestisjefulle Hansischer Goethe-Preis.