google/wiki40b huggingface dataset:
Alessandro Striggio den eldre

Liv

Striggio kom fra en aristokratfamilie. Librettisten Alessandro Striggio den yngre var hans sønn.
Lite er kjent om Striggios tidlige leveår, men han oppholdt seg sannsynligvis i Firenze der han i 1560 knyttet de første kontaktene med mediciene. I 1567 sendte de ham til England med diplomatiske oppgaver. På 1560-tallet skrev han en rekke intermedier for mediciene; til deres bryllup, ved storfint besøk og andre festlige anledninger. Selv om han skrev mye for dem også senere, tyder mye på at han forlot Firenze. Striggio hadde kontakt med hoffet i  München og reiste sannsynligvis dit flere ganger. I 1589-årene ble han venn av Vincenzo Galilei, men det er uklart om han ble medlem av Florentiner Camerata.
På 1580-tallet pleiet Striggio omgang med Este-familien i Ferrara. Hoffet i Ferrara var et av tidens sentre for den italienske musikkutviklingen og her begynte Striggio å komponere i det som den gang var en moderne madrigalstil. Disse verkene regnes som tapt. I 1586 vendte han endelig tilbake til Mantova, men holdt ved like kontakten med Medici-familien og tok oppdrag for dem i det minste fram til 1589.

Verk og mottakelse

Striggio komponerte både kirkemusikk og verdslig musikk, men det er ikke bevart annet enn vokalmusikk – til dels med instrumentalakkompagnement. Han gav ut sju madrigalbøker og madrigalkomedien Il cicalamento delle donne al bucato.
Det mest imponerende verket hans er den 40-stemmige motetten  Ecce beatam lucem.  Det finnes opptegnelser som viser at han under en diplomatreise til London enten oppførte dette verket eller en 40- hhv. 60-stemmige messe, og med det gav  Thomas Tallis inspirasjon til å skrive den kjente 40-stemmige motetten Spem in alium. Til forskjell fra Tallis gav Striggio detaljerte instrukser om at instrumentalstemmer skulle doble vokalstemmene. Ved en oppføring i 1568 ble vokalistene ledsaget av åtte blokkfløyter, altgamber og posauner pluss cembalo og basslutt. Motetten er skrevet for å bli oppført i venetiansk flerkorsteknikk: fire kor med henholdsvis seksten, ti, åtte og seks stemmer sto oppstilt romlig atskilt. Et annet verk med store dimensjoner er en 40-stemmig messe med en 60-stemmig Agnus Dei. Den var lenge ansett som tapt, men ble gjenoppdaget av musikkviteren  Davitt Moroney og identifisert som parodimessen til Striggios Missa sopra Ecco sì beato giorno. Moroney ledet en nyoppføring av verket  i 2007 under Proms i Royal Albert Hall.
Striggios musikk fikk stor utbredelse sent på 1500-tallet, spesielt i England der Alfonso Ferrabosco den eldre arbeidet for den italienske musikkstilen.
Bibelen Guds Ord

Bibelen Guds Ord er en norsk bibeloversettelse som ble utgitt av Hermon Forlag gjennom underselskapet Bibelforlaget i 1997. Oversettelsen er gjort av Norvald Yri, Ingulf Diesen, Leif Jacobsen og Sigurd Grindheim. I oversettelsen av Det nye testamente har man, til forskjell fra Bibelselskapets og Norsk Bibels oversettelser, brukt den greskspråklige Textus Receptus som grunnlag. Grunntekstene ellers er på hebraisk, arameisk og gresk. Oversetterne har forsøkt å bruke et språk som er lettlest, men likevel ligger tett opp mot grunntekstene i betydning. En revidert utgave av Bibelen Guds Ord der språket er blitt modernisert, kom ut i 2007.

Kontrovers

Bibelen Guds Ord har blitt kritisert fra akademisk hold for å inneholde tekstfaglige, språklige og formelle feil. Bibelforsker Geir Otto Holmås ved Det teologiske menighetsfakultet uttalte i en artikkel at utgiverne «er tydelig inspirert av en fundamentalistisk bibeloversettelsestradisjon», på grunn av at oversettelsen i motsetning til flertallet av norske bibeloversettelser ikke legger historisk-kritisk tekstforskning til grunn for oversettelse, men heller tillegger den historiske tekstoverleveringen en guddommelig ufeilbarlighet. Holmås hevdet også at Bibelen Guds Ord nærmest kan ses på som en oversettelse av en oversettelse, ettersom den omtaler seg selv som en «norsk KJV-oversettelse», og baserer seg på Textus Receptus heller enn de eldste hebraiske og greske grunntekstene. Holmås kritiserer også formalia rundt utgivelsen, blant annet at oversetterne er titulerte med doktorgrader, uten at noen av oversetterne på tiden da utgaven ble til hadde doktorgrad som kvalifiserte spesielt til oversettelsesarbeid.
Åge Standal Holter

Utmerkelser

Holter var medlem av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab (1966) og Kirkehistorisk Samfunn.
Shulbinsk-demningen

Shulbinsk-demningen er en demning med vannkraftverk i elva Irtysj i Kasakhstan, 70 km ovenfor Semipalatinsk. Installert total vannkrafteffekt er 702 MW, fordelt på 6 turbiner.
Hertugdømmet Lauenburg

Historie

Kretsen kaller seg Hertugdømmet Lauenburg fordi den kan spores tilbake det middelalderske hertugdømmet Lauenburg, som var en av restene etter det opprinnelige hertugdømmet Sachsen. 
I 1260 ble hertugdømmet Sachsen delt i de to statene Sachsen-Wittenberg og Sachsen-Lauenburg. Sachsen-Lauenburg ble snart kjent bare som Lauenburg. Mens territoriet til Sachsen-Wittenberg endret seg mye gjennom århundrene, bestod hertugdømmet Lauenburg nesten uendret helt til det mistet sin uavhengighet i 1689. 
I 1689 gikk Lauenburg i arv til fyrstene av Braunschweig-Lüneburg (Huset Hannover). De hersket over store deler av det området som i dag utgjør delstaten Niedersachsen, og i 1714 arvet Georg Ludwig, kurfyrste av Braunschweig-Lüneburg, som altså også var hertug av Lauenburg, den britiske tronen.
I 1815 kom Lauenburg under den danske kongen. Ved freden i Kiel i 1814 hadde Danmark fått Vorpommern av Sverige, som erstatning for tapet av Norge. Men den danske kongen overdro Vorpommern til Preussen og fikk i stedet Lauenburg av stormaktene på Wiener-kongressen. Kongen ville heller ha Lauenburg fordi dette hertugdømmet grenset opp mot Holstein, som allerede var i personalunion med Danmark. Men som i Holstein hersket kongen av Danmark i Lauenburg som tysk hertug, ikke som konge av Danmark. Som andre suverene stater hadde Lauenburg fra middelalderen og utover 1800-tallet en betydelig grad av selvstyre.
Det var dominert av den lokale adelen, som var organisert i det såkalte ridderskapet. Hertugdømmet ble forvaltet av det danske  regjeringskontoret; det Slesvig-Holsten-Lauenborgske Kancelli i København fram til 1849. Etter det ble hertugdømmet administrert av ministeriet for Lauenburg.
I 1864, etter den tysk-danske krigen, ble Lauenburg prøyssisk, og i 1876 ble hertugdømmet en landkrets i den prøyssiske provinsen Schleswig-Holstein. Lauenburg fikk en prominent beboer da rikskansler Otto von Bismarck slo seg ned på et gods i Lauenburg, etter at han hadde fått skogen Sachsenwald i Lauenburg som gave fra nasjonen i 1871, som takk for hans innsats under Tysklands samling. I 1890 ble han også utnevnt til hertug av Lauenburg.
I 1937 ble byen Ratzeburg, som hadde vært en del av Mecklenburg, innlemmet i Lauenburg.

Geografi

Lauenburg har en rekke historisk viktige byer, som Lauenburg, Mölln, og Ratzeburg. Deres betydning skyldes den Gamle saltveien (Alte Salzstraße), en av de viktigste middelalderske handelsrutene. Salt fra saltgruvene i Lüneburg sør for Elben ble fraktet nordover til Lübeck. Salttransporten førte også til Europas eldste kunstige vannvei, Stecknitzkanalen ble anlagt i 1398. I 1990 ble den erstattet av Elbe-Lübeck-kanalen.
Landskapet preges av mange innsjøer, som til sammen utgjør en naturpark. Den største innsjøen er Ratzeburger-sjøen med et areal på 16 km².
Terrorangrepet i Baquba 15. april 2008

Bakgrunn

Provinsen Diyala, der Baquba ligger, har de seneste månedene i 2007 og 2008, sett flere harder kamper mellom irakiske sikkerhetsstyrker, amerikanske militære og sunnimuslimske opprørere, inklusive al-Qaida. Al-Qaida skal også ha forflyttet sin aktivitet til Diyala-provinsen etter å ha blitt jaget vekk fra Bagdad og Anbar-provinsen lenger vest i landet.

Angrepet

En kameramann fra Al Jazeera meldte at selvmordsbomberen kjørte bilen gjennom minst et militært sjekkpunkt, før bomben ble detonert. Kvinner og barn var tilstede «når en bilbombe eksploderte utenfor det viktigste rettsbygningen i Baquba ca. klokken 1130», ifølge en kilde i det lokale politiet.

Skader

53 ble meldt død og 90 skadde. Medisinske kilder sa at mange av de drepte var så forbrente at de ikke kunne gjenkjennes, og at folk stormet sykehuset for å prøve å identifisere restene av sine slektninger.

Ansvar

Ingen tok på seg ansvaret for angrepet, men det amerikanske militæret fordømte angrepet og sa at det så ut til å ha blitt utført av al-Qaida.
Hotel Elephant

Hotel Elephant er et kjent hotell i Weimar i Tyskland.
Forløperen for hotellet var et vertshus som den fyrstelige munnskjenken Christian Andreas Barritig åpna på Marktplatz i Weimar i 1696. Snart etablerte stedet seg som poststasjon og som kvarter for kjøpmenn og reisende. Vertshuset tiltrakk i de påfølgende århundrene mange kjente kunstnere, og både Wieland, Herder og Goethe har bodd her.
I 1937 var det gamle vertshuset falleferdig, og måtte rives. Arkitekten Hermann Giesler ble engasjert til å tegne det nye hotellet. Det ble et av Europas mest moderne hoteller, med blant annet bilheis til garasjeanlegget.
Hotell Elephant er blitt foreviget gjennom Thomas Manns roman Lotte i Weimar, der han lar hovedpersonen overnatte på hotellet. Da hotellet gjenåpna etter krigen i 1955, var Mann den første som skrev seg inn i gjesteboka. Hotellets Lilli-Palmer-suite er oppkalt etter skuespilleren som spilte Lotte i filmatiseringa av Manns roman.
Hotellet tilhører i dag luksuskolleksjonen i Starwood-gruppa.
Nymoen

Nymoen er ei grend tidligere Norderhov herredskommune, nå Ringerike kommune i Buskerud. Stedet ligger langs begge sider av europavei 16s nordligste innkjøring mot Hønefoss, noen kilometer sør for Hensmoen. Fra Nymoen er det også avkjøring til det lille tettstedet Hen og grenda Vågård.
Messebycupen i fotball for menn

Messebycupen (fr: Coupe des villes de foires, en: Inter-Cities Fairs Cup) var en europeisk fotballturnering som ble arrangert mellom 1955 og 1971. Cupen ble spilt mellom byer som arrangerte messer, og kun ett lag fra hver by kunne stille opp. Londons lag i den første finalen besto derfor av et sammensatt lag med spillere fra Londonklubbene Arsenal, Tottenham, Chelsea, West Ham, Fulham, Charlton, Queens Park Rangers, Millwall og Leyton Orient. Fra og med 1961-62-utgaven av turneringen, gikk man bort fra denne regelen og turneringen ble åpnet for ordinære klubblag.
I 1971 overtok UEFA arrangementet og turneringen skiftet navn til UEFA-cupen. UEFA-cupen ble i 2009 omorganisert og fikk navnet Europaligaen.
Posthorn

Posthornet er et signalhorn som tidligere var en del av utstyret til postbøndene. I byene ble posthornet brukt til å varsle postens ankomst og avgang. Ellers skulle postbøndene, som fraktet posten i stafett, blåse i hornet når de nærmet seg skifte. Dette var da et signal til avløseren, neste postbonde, om å gjøre seg klar. På trange veistykker skulle Postens menn «blæse udi Posthornene, at hvo som dem der maatte møde, skulle vide at lade dem Plads til at forbie passere, paa det at posten ey i saamaade skulle hindres eller Opholdes,…».
I Norge ble ikke posthorn tatt i bruk før i 1730. Ellers i Europa kjenner man til bruk av posthorn allerede på 1500-tallet. Trolig var det Wilhelm Resen, amtmann i Lister og Mandal amt, som sto bak forslaget om å ta i bruk posthorn i Norge. I 1730 skrev han til generalpostdirektøren og foreslo at de som fraktet posten fra Kristiansand burde utstyres med posthorn. I kongelig resolusjon av 8. april samme år ble det vedtatt at det skulle bevilges 150 daler til innkjøp av posthorn og skilt til samtlige norske postbønder.
Posthornet er heroldhornets arvtager. Heroldene ble ansvarlig for å lese opp kongelige proklamasjoner på torg og kirketrapp.
Kongen eller fyrsten bestemte i en sak, og herolden gikk da til byen, blåste i hornet, og leste opp kongens befaling. Ofte ble en skriftlig versjon slått opp på kirkedøren. Heroldene (opprinnelig hæreldste) var hærlederens sekretær og stedfortreder. Heroldene fikk oppdraget å føre riddernes navn og våpen ved ridderturneringer, og rope ut deltagere og vinnere.
Et posthorn har også reddet liv. I begynnelsen av januar 1903 ble postføreren Gunnar Turtveit tatt av et snøras i Seljestadjuvet mens han var på vei med posten mellom Odda og Røldal. Turtveit ble begravd under flere meter med snø, men ved hjelp av posthornet sitt klarte han etter 56 timer å grave seg ut. Postmuseet på Lillehammer har en stor samling posthorn, og Turtveits horn befinner seg i denne. Dessverre er det ikke mulig å skille dette hornet fra de andre hornene museet besitter.
Posthornet har vært motiv eller delmotiv på flere frimerker og frimerkeserier i flere land. Posten i Norge kan imidlertid skilte med at posthornserien for odde- og småbeløp er den lengstlevende frimerkeserien med samme motiv i verden, siden den har eksistert nesten uendret i over hundre år.
Hornet har dessuten vært en del av logoene til flere lands postetater, og kan fortsatt gjenkjennes i stilisert form på Postens saker.
Magdeburgs domkirke

Magdeburgs domkirke (tysk: Magdeburger Dom), offisielt Katedralen for helgenene Mauritius og Katharina (tysk: Dom zu Magdeburg St. Mauritius und Katharina) er en protestantisk katedral i Tyskland og den eldste gotiske katedral i landet. Den er den tidligere katedralen for erkebispedømmet Magdeburg i delstaten Sachsen-Anhalt. Den inneholder Otto den stores grav. En av dens kirketårn er 99,25 meter høyt og det andre er 100,98 meter. Totalt sett utgjøre dens høyde til 104 meter, noe som gjør den til en av den til en av de høyeste katedralene i østlige Tyskland. Katedralen er likeledes landemerke for byen Magdeburg. Siden reformasjonen har katedralen vært den evangeliske sogne- og biskopskirken.
Den første kirken på stedet var en klosterkirke som i 937 ble viet til helgenen Mauritius. Klosterkirken ble etter hvert bygget om til en romansk basilika som ble ødelagt i en bybrann 1207. I 1209 ble den gotiske katedralen påbegynt, et arbeid som varte over 300 år – tårnene sto først ferdig i 1520. Til tross for at kirken ved flere anledninger er blitt plyndret inneholder den rike kunstskatter fra antikken til moderne tid.
Festningen Louisbourg

Festningen Louisbourg (fransk Forteresse de Louisbourg, engelsk Fortress of Louisbourg) er en nasjonalhistorisk sted i Canada og en delvis rekonstruert fransk festning ved Louisbourg på Nova Scotia fra 1700-tallet.
Den franske bebyggelsen på Île Royale (i dag Cape Breton Island) kan spores tilbake til tidlig på 1600-tallet. Franskmennene opprettet en marinebase her, helt sørøst på øya tidlig på 1700-tallet. Dette var en av de få stedene på øya som var isfrie om vinteren. I 1719 startet Frankrike med å bygge en festningsby ved denne havnen, og festningen sto ferdig i 1745, akkurat i tide for den første britiske neleiringen Britene klarte å ta festningen den 16. juni 1745, og en stor fransk styrke ledet av Jean-Batiste De Roye de la Rochefoucauld Duc d'Enville ble sendt året etter for å ta den tilbake, men den ble ødelagt av stormer, sykdom og angrep fra den britiske marinen før de i det hele tatt kom frem.
Etter Aix-la-Chapelle-traktaten i 1748, som endte den østerrikske arvefølgekrigen ble festningen gitt tilbake til Frankrike i bytte for Madras i India, som Frankrike hadde kapret fra Storbritannia.
Under syvårskrigen, i 1758, ble det franske fortet igjen angrepet av britene og 26. juli 1758 måtte franskmennene igjen gi fra seg festningen. Britiske ingeniører ødela festningen i 1760 for å hindre at franskmennene tok fen i bruk ved en senere anledning, og stedet ble den forlatt etter at syvårskrigen var over.
I dag er festningen en nasjonalhistorisk sted i Canada.
MS «Bourbon Orca»

Redningsaksjoner i Middelhavet, 2014

Skipet med besetning havnet høsten 2014 flere ganger i situasjoner der de måtte plukke opp flyktninger på vei fra Nord-Afrika til Europa. Det er antatt at de reddet nærmere 2000 personer. For innsatsen ble mannskapet, den 7. desember 2014, tildelt prisen «Årets heltedåd» under tildelingen Norske helter, et samarbeid mellom Gjensidigestiftelsen, VG og TVNorge.
Værnes Flyklubb

Værnes Flyklubb (VFK) er en flyklubb, stiftet 8. mars 1946. 
Ildsjelene bak oppstarten var to tidligere spitfire-flygere som nå jobbet som flygeledere på Værnes flyplass; Tore Dahle og Bjarne Djupvik, samt elektrotekniker Peder Lien og meteorolog Kjell Asbjørnsen. Klubbens første fly var en Piper cub, LN-MAV. Siden den gang har klubben variert i medlemsmengde og antall operative fly. Pr 2009 har klubben ca. 130 medlemmer, hvorav 40 aktive flygere. Klubben er en av landets største, tilknyttet Norsk Aero Klubb. 
Værnes Flyklubb har egen flyskole godkjent av Luftfartstilsynet for utdanning av sine medlemmer. Klubben har for tiden 5 instruktører i tillegg til skolesjef.
Værnes Flyklubb har eget lokale ved hangaren som ble satt opp på senvinteren 98-99. Her finnes flyenes dokumenter, luftfartsdokumenter, telefon o.l. Klubbens bookingsystem finnes også her.
Nå har klubben 4 fly: LN-MTP C172P 1982 Modell, LN-ALG C172N, LN-ACH Piper Cub 1953 Modell og LN-FMU Saab Safir 1953 Modell.
Klubben disponerer også en Piper PA-28-180 Cherokee med registrerings nr. LN-AAC.
Roosevelt (bil)

Roosevelt var merkevare på en amerikansk bil som ble produsert av Marmon Motor Car Company i Indianapolis, Indiana, USA i modellåret 1929 og 1930 .
Roosevelt var oppkalt etter president Theodore Roosevelt og konstruert for å være en «rimelig bil». Roosevelt var den første bilen i Amerika med en åtte-sylindret rekkemotor til å være priset under 1 000 dollar. Sedan og coupe kostet 995 dollar.
Da Rooseveltd navn ikke ble brukt på 1931-modellen blant Marmons modeller, ble bilen til den nye modellen kalt Marmon 70.
En av de unike funksjonene til 29-modellen var horn-knappen. Den tjente tre formål. Trykk ned og det ville tute, trekk opp og den ville starte, og vri den og lysene skrus på og av. Den hadde også en radiatorcap av Theodore Roosevelt, svart og hvit, på toppen foran midt på radiatoren.
Sébastien Bourdais

Champ Car

I likhet med blant andre Juan Pablo Montoya gikk Bourdais fra F3000 til Champ Car i USA, hvor han kjørte CART World Series 2003 for Newman/Haas Racing. I debutløpet i St. Petersburg, Florida hvor han til slutt endte på 11.-plass, ble han den første nykommeren siden Nigel Mansell som tok pole position i sitt første løp. Den første seieren kom på Brands Hatch, allerede i hans 4. løp. Etter ytterligere 2 seiere (Lausitzring og Cleveland) endte han med tittelen «Rookie of the year» og en 4.-plass i mesterskapet.
Bourdais tok sin første Champ Car-tittel i 2004 etter 8 seiere og pallplasseringer i totalt 10 av 14 løp. Han slo lagkameraten Bruno Junqueira med 28 poeng og kvalifiserte blant de 3 beste i samtlige løp.
Han forsvarte tittelen i 2005 med 6 seire på 13 løp. Han kjørte også sitt første Indianapolis 500, hvor han kom på 12.-plass.
I 2006 ble Bourdais den første føreren siden Ted Horn (1948) som vant Champ Car 3 år på rad. Det klarte han ved å vinne 7 av 14 løp, og ta pallplasseringer i ytterligere 4.
Et foreløpig punktum for Bourdais' Champ Car karriere ble satt i 2007 med nok et mesterskap, hans 4. på rad.

Formel 1

Allerede i 2002 testet Bourdais for både Arrows og Renault F1, men Arrows var på konkursens rand og Renault valgte å signere Franck Montagny.

Scuderia Toro Rosso

Etter flere tester i 2006 og 2007annonserte Toro Rosso 10. august 2007 at Bourdais ville erstatte Vitantonio Liuzzi fra og med 2008-sesongen.
Bourdais debuterte i Australias Grand Prix den 16. mars 2008, Han kjørte seg opp fra 17. til 4.-plass, men et motorhavari 3 runder før målgang tvang ham til å bryte. Han ble klassifisert på 8.-plass etter å ha fullført over 90% av løpet, og rykket senere opp til 7. etter at Rubens Barrichello ble disket, og tok dermed 2 poeng i sitt første Formel 1 løp. Han kopierte denne plasseringen i Belgia og endte med 4 poeng i sin debutsesong i Formel 1.
Incurvaria praelatella

Utseende

En liten (vingespenn 11 – 14 mm), brun møll, vingene med hvite flekker og tverrbånd. Den kan forveksles med den sjeldne arten Alloclemensia mesospilella og med enkelte knoppmøll i slekten Lampronia.  Antennene er trådformede hos begge kjønn, lyse, hos hannen ca. 2/3 så lange som forvingen, hos hunnen noe kortere. Hodet er kledt med lysgule, oppstående skjell. Kroppen og forvingen er brune med litt purpuraktig skjær. Forvingen har en liten, hvit flekk ved roten, et hvitt tverrbånd ca. 1/3 ut i vingen som blir smalere mot framkanten, og et par hvite, trekantede flekker (en ved framkanten og en ved bakkanten) nærmere spissen. Vingefrynsene er brune. Bakvingen er gråbrun med et lett fiolett skjær, tynt skjellkledt. Larven er hvitaktig med brunt hode og en svart ryggplate på det første kroppsleddet.

Levevis

Denne arten lever på fuktige steder, for eksempel lysninger i skogen. Larvene lever på urter i rosefamilien, blant andre humleblom (Geum spp.), markjordbær (Fragaria vesca) og mjødurt (Filipendula ulmaria). De lager først en liten flekkmine, før de ganger seg ut og pakker seg inn i et hylster av blader. De overvintrer som fullvoksne larver. De voksne møllene flyr i juni – juli.

Utbredelse

Arten er utbredt i Mellom- og Nord-Europa østover til Ural. I Norge forekommer den over hele landet bortsett fra Finnmark.
Centro Santa Fe

Centro Santa Fe er et kjøpesenter i finansdistriktet Santa Fe sørvest i Mexico by. Det er det største kjøpesenteret i Latin-Amerika, med et areal på om lag 400 000 m² fordelt på seks etasjer. Det har til sammen rundt 500 butikklokaler. Senteret ble påbygd i 2012, noe som gjorde det omtrent dobbelt så stort som det var opprinnelig. Centro Santa Fe hadde i snitt 1,5 millioner besøkende per måned i 2012.
Kjøpesenteret har ankerbutikkene El Palacio de Hierro, Liverpool, Sanborns, Sears og Saks Fifth Avenue. Det har også en Cinemex-kino med 22 saler, en ishall, en bowlinghall og et Chedraui Select-supermarked.
Runebomma fra Velfjord

Runebomma fra Velfjord er en samisk sjamantromme som ble funnet i Henrikdalen, en sidedal til Lomsdalen i Brønnøy kommune i 1969. Den siste kjente eieren var Nils Johan Johannessen Vesterfjell (1819-1871). Runebomme er et sentralt instrument i samisk religion; den brukes av noaidien til å hensette seg i transe, og av noaidien eller husfaren til å hente kunnskap om framtida eller om ting som skjer andre steder.
Da den ble funnet var ramma intakt, men skinnet bare bevart i rester. Også denne runebommen er en rammetromme, formet som en oval med største mål 30 x 24 cm. Skjøten var sydd med senetråd, og rundt den øvre kanten er det små hull til feste av skinnet. Av skinnet var det kun tre små biter igjen, men mange av senetrådene som hadde festet skinnet til ramma, hadde overlevd. Tromma ble funnet av Herlaug Vonheim og Arvid Sveli i august 1969. Opptakten til leteaksjonen var at Kristine Andersen Vesterfjell i 1965 hadde fortalt til museumsmannen Harald Strøm at hun i 1929 hadde sett en runebomme under en stein i Henriksdalen.
Runebommen oppbevares i dag på Velfjord bygdemuseum. Daværende museumsbestyrer, Herlaug Vonheim, identifiserte Nils Johan Johannessen Vesterfjell (1819-1871) som den siste aktive eieren og brukeren av runebommen. Vonheim antydet at Vesterfjell kanskje gjemte runebommen i Henriksdalen på sin siste vandring gjennom landskapet. Kildene forteller at eieren vanligvis fraktet tromma med seg, eventuelt gjemte den bort på et tørt sted i nærheten av gammeplassen.
Nils Johan Johannessen Vesterfjell var farfar til Nils Andersen Vesterfjell (1881-1972) og oldefar til Kristine Andersen Vesterfjell (1910-1987). Disse to ga, under en samtale med Harald Strøm i 1965, en skisseaktig beskrivelse av trommeskinnets motiver, og bruken av tromma. Tvers over skinnet skal det ha gått ei «himmelbru» som også delte de øvrige motivene i to grupper. På den lyse/gode siden fantes motiver som mennesker, rein og gammen; på den mørke/onde siden fantes motiver som kirke og gravhaug. Til spådommen ble trommen brukt sammen med en terning av bein eller en ring av metall. Hammeren ble slått mot trommeskinnet, og visernes bevegelser ble tolket som varsler om lykke eller ulykke. Dersom terningen snurret rundt seg selv, ble det tolket som det verst mulige varsel om ulykke.