Brouwersdemningen

Sydlig del, Het Brouwershavense Gat

Ved valg av kabelbane var utgangspunktet at gondolene kunne transportere gjennomsnittlig 700 tonn per time i løpet av en 12 timers arbeidsdag. Takket være erfaringer fra Grevelingendemningen ble kapasiteten satt til 1200 tonn per time. Slik ville det være mulig å tette igjen den sydlige delen i løpet av maksimalt 15 uker med mer enn 600.000 tonn sten. Arbeidet måtte være ferdig før høststormene satte inn. Man valgte å bruke det samme systemet som ved byggingen av Grevelingendemningen, en kabelbane der vognene sitter fast på kabelen, mens én sentrale motor sørger for at kabelen beveges. Det ble bygget to stasjoner der vognene kunne fylles, en på Schouwen-Duiveland og en på sandbanken Middelplaat. Den totalt 1,8 kilometer lange kabelen fikk en støttepilar midt i mellom disse to punktene. Vognene selv veide 15 tonn og kunne frakte 15 tonn. Betongblokker på 2,5 tonn ble støpt på stedet og transportert til droppstedet hengende i gripere som var montert under kabelbanens vogner. Totalt ble 240.000 slike blokker brukt til å stenge det sydlige løpet, for å tette demningen helt ble hullene mellom blokkene fylt med sand.

Nordlig del, De Kous i Springersdiep

Passasjen som skulle stenges var 800 meter bred og 10 meter dyp, og man begynte å arbeide på denne delen mens den sydlige delens kabelbane ble bygget. Først ble en to meter høy  "terskel" av sten lagt, slik at omtrent en tredjedel av passasjen ble stengt. Deretter ble caissons (firkantete, hule betongkasser) plassert på terskelen. Totalt ble 14 caissons bygget, 12 som skulle stenge gjennomstrømningen og to som ble tilpasset landfestene. De tolv som ble senket i sundet var hver 18 meter bred, 16,2 meter høy og 68 meter lang. Dessuten var det seksten åpninger som var fem meter brede i hver caisson, fire i sideveggene og tolv under. Disse ble midlertidig tettet under slepingen, og da den skulle senkes ble lukene fjernet. Ved senkningen av caissonene var det kritisk at de ble lagt med en toleranse på omtrent en centimeter. 
I begynnelsen lot man flo og fjære gå sing gang, vannet strømmet gjennom caissonene. Slik forhindret man at strømmen gjennom et stadig mindre "sund" skulle bli for sterk. Etterhvert ble skjøtene mellom caissonene tettet med sand og grus, og til slutt ble åpningene stengt da strømmen var minst. Det siste som ble gjort var å fylle de hule betongkassene med sand og sten.

Forandringer i biotopen

Etter at demningen ble stengt i 1971 ble det slutt på innflytelsen flo og fjære hadde på flora og fauna i og rundt Grevelingenmeer. Fugler som pleide søke smådyr på sandplatene ved lavvann, forlot området. Små skalldyr begynte allerede etter få dager å dø, akkurat som saltvannsplantene. Etter to uker fant man råtnende planter og dyr i vannet og langs alle strendene. Denne massedøden førte til at det ble mindre og mindre oksygen i vannet. Det som var, ble brukt av råtningsprosessene. Livet i sjøen var det som det gikk hardest utover, men det var også synlig over vannet. For eksempel tørket leirbankene som tidligere kun ved lavvann var synlige ut, og etterhvert ble de bokstavelig talt tatt av vinden da den tørre sanden blåste bort. For å forhindre dette ble blant annet ulike gressorter sådd, og busker plantet. Etter en tid viste det seg at selv om det i begynnelsen ikke så positivt ut for mange sorter dyr og planter, har det snudd seg. Noen sorter finnes ikke lengre i Grevelingenmeer, de har måttet vike for nye sorter.

Sluse

Siden Grevelingen hadde blitt skilt fra Nordsjøen i 1971 ble vannet langsomt mindre salt, men senere ble det bestemt at Grevelingenmeer skulle forbli saltvann. Dette førte til at man i 1978 rev en del av demningen og bygget en sluse der isteden. Slusen er konstruert slik at fisker kan migrere til og fra Nordsjøen. Den er bygget opp av to 195 meter lange betong"bokser", og en like lang sluse for fisk.

Rekreasjon

Midtveis på demningen ligger Port Zelande, et område med havn for lystbåter og utleiehytter. En populær sport som utøves på begge sider av demningen er vindsurfing.