Juvikingar

Juvikingar er en roman av Olav Duun, utgitt på Olaf Norlis forlag i Kristiania i 1918. Førsteutgaven var på 216 sider. Romanen er første bind i det som skulle bli seksbindsverket Juvikfolket (1918–1923). Juvikingar er oversatt til svensk, dansk, engelsk, tysk og estisk.
Juvikingar er en slektsroman som forteller historia til de første generasjonene av Juvik-ætta; hvordan den første juvikingen kommer sør fra Sparbu eller Stod og slår seg ned i Juvika på den øya som er en fiktiv bearbeiding av Duuns eget hjemsted Jøa. Den første juvikingen hette Per; sønnen Anders – og slik følger en Per etter en Anders i flere generasjoner til beretninga stanser opp ved Per Anders en gang omkring slutten av 1700-tallet. Juvikingene er kjent som egenrådige og uredde folk som ikke går av vegen for å bruke vold og makt for å få sin vilje igjennom.
Per Anders gjør seg alt i ungdommen viden kjent da han utfordrer en omvandrende same som er kjent som en mektig trollkar. For resten av livet gjør Per Anders seg det til rettesnor at han aldri skal akte på noe slags tro eller overtro, men stole på seg sjøl og sine egne krefter. Han skiller seg dermed ut fra kollektivet, som er knuga av angst for tusser og vetter og den onde sjøl, og tar all slags tegn og varsler av naturfenomener. Per Anders er den uomstridte pater familias som styrer eiendommen og folket sitt med stø hand, arrangerer tjenlige giftermål for barna og driver opp garden.
Største delen av romanen handler om neste generasjon – sønnene Per og Jens og døtrene Ane og Åsel. Per og Jens er svært ulike av sinn, men trives i hverandres selskap og ser ut til å være uatskillelige. Etter at Per Anders er falt ifra, driver de garden i fellesskap. Jens er lettlivet og impulsiv, lite dugende til det daglige slitet på garden, men kan arbeide for to når noe ekstraordinært skal gjøres. Per er blitt gift med Valborg, som faren har funnet til han. Samholdet på garden blir satt på prøve når det viser seg at Jens først har satt barn på ei husmannsjente, og deretter på tjenestejenta i Juvika. Jens ordner sjøl opp med det første forholdet, når han dels truer, dels smigrer husmannsgutten Morten Aune til å ta over jenta. Verre er det når det går opp for Valborg at tjenestejenta kan bli gående som matmor i huset sammen med henne. Hun setter hardt mot hardt, og truer med å flytte. Krisen løser seg ved at Per kjøper Håberg, som søstera Ane sitter som enke på. Per og Valborg flytter, og tar på å drive opp den store, men vanskjøtta garden med stor kraft. Jens blir ikke lenge i Juvika etter at Per har reist; han drar på lofotfiske, og forsvinner deretter helt nord til Finnmark.
Per strever med å leve opp til den stolte arven etter gamle Per Anders, som aldri vørte noen ting av trollskap og varsler. Særlig knuges han av en hemmelighet som han og Jens har sammen: En gang jaga de en tjuv utfor et stup, så han gikk i sjøen og drukna. Mannen viste seg å være den samme Morten Aune, som Jens innsatte som far til barnet sitt. Etter hvert som Per blir eldre, får han større og større vanskeligheter med å se bort fra alt usynlig som rører seg rundt han i natta – det er Morten Aune som går igjen og krever å få kristen jord. Når han en dag får besøk av en same på tiggerstien, bikker det over for han, og i et desperat forsøk på å stå imot maktene – slik faren hadde gjort – skysser han finnen heller ublidt av gårde. Like etter forløfter han seg på en stein, og ødelegger helsa si. Også forholdet mellom ektefellene blir ødelagt. Jens er kommet på besøk på Håberg, og har drukket seg full sammen med brorsønnen Anders. Valborg reagerer med å be Jens reise, men Per synes at hun dermed tar seg for stor myndighet på garden, og prøver å tukte henne fysisk. Valborg tilgir han aldri dette feiltrinnet, og omgås han kaldt og ufølsomt fra denne dag.
Per blir stadig mer vanhelsa, og blir etter hvert liggende. Eneste trøsta er å se hvordan eldste sønnen Anders vokser til og blir kar. Per innser at han aldri har kunnet leve opp til arven etter gamlekarene, men setter nå all sin lit til at Anders skal bli den som løfter Juvik-slekta opp igjen. Etter gravølet etter Per er også det den allmenne mening i bygda: «han Anders på Håberg: Det var vaksen kar til gut ja. Han tok rommet sitt, og han fylte i det. […] Per var det snart ingen som kom i hug meir.»