Julian den frafalne

Bakgrunn

Julian var sammen med sin bror Constantius Gallus den eneste som hadde overlevd Konstantius IIs henrettelser av sin egen slekt for å kvitte seg med konkurrenter til tronen. Julian var bare et barn da dette skjedde. Julian kom så å bli tronarving, med mindre den lunefulle Constantius bestemte seg for å endre på dette, men han syntes ikke å ha noe mot den unge tiltenkte etterfølgeren. 
Julian levde imidlertid i Gallia på trygg avstand fra keiseren i Konstantinopel.
Julian viste seg som en dyktig hærfører ved forsvaret av Rhinen mot germanske stammer. I 361 ble han gitt keisernavn av sine soldater i protest mot Konstantius IIs ordre om å sende hjelp til østen. Konstantius døde av sykdom før han rakk å svare på dette opprøret, men på sitt dødsleie aksepterte han Julian som sin arvtager, og unngikk dermed borgerkrig. Konstantius etterlot seg et rike som han hadde hersket over på en lite effektiv måte.

En tolerant keiser

Da han ankom Konstantinopel for å hylles som keiser, gjorde han det i for befolkningen forbausende enkle klær. Han var en ydmyk og tolerant mann med stor sans for statsmannsarbeidet, han hengav seg til å lytte til undersåttenes klagemål og deltok i domstolers forhandlinger med liv og lyst. Han studerte heller i biblioteket enn å bivåne sirkusspillene og kappløpene på arenaen, som forlystet hans folk så veldig. Likevel viste han seg iblant på arenaen for å si noen ord og se de første løpene. Det betydde meget for folket, og selv om han personlig foraktet lekene, var han taktfull nok til ikke å uttrykke dette altfor tydelig.

Motreaksjon fra den romerske religion

Julian falt fra kristendommen og ble den siste ikke-kristne romerske keiser. Han omtales derfor som Justinianus Apostata (den frafalne). I hans embedsperiode fikk den tradisjonelle romerske religion en renessanse. Meget tyder på at han allerede i tenårene var blitt fascinert av den tradisjonelle romerske religion, som han så forsøkte å gjenopplive. 
Religiøst sett var han innviet i Mithras-kulten, som han også forsøkte å revitalisere. Han var også elev av nyplatonikeren Jamblikos og generelt interessert i mysteriereligioner. I hans «Hymne til kong Helios» er solguden Helios identisk med Mithras, og også nyplatonismen kommer tydelig til uttrykk i hymnen. 
Hans menneskekjærhet forhindret imidlertid at han innledet blodige forfølgelser av de kristne. Hans egen religiøse fanatisme, som han skjemtes for å stille til skue da han ofret dyr og fremfor forbløffede tilskuere førte inn geiter og lam for å slite ut deres innvoller, fikk ikke resonans hos hans undersåtter.  
Han forsøkte å imitere den kristne kirkes organisasjon for å gjenreise den romerske religion, men det lyktes ikke. Dens prester var tilsatte tjenestemenn som ikke nødvendigvis trodde på sin religion, men som oftest så den som en gagnlig statusforhøyende sysselsetting. Den romerske religion hadde i løpet av noen generasjoner allerede rent ut i sanden, og dens synkretisk tolerante trekk gjorde at den ikke bekjempet rivaliserende religioner. Julian utestengte de kristne fra statlige posisjoner og forbød dem å være lærere. Etter at en upopulær kristen patriark i Alexandria ble lynsjet av religiøse egyptere kom den gamle patriarken Athanasius tilbake og inntok erkebispestolen i byen, noe som førte til trusler fra Julian.

Krigen mot Persia

Julianus kom bare til å regjere i cirka to år, men på denne korte regjeringstid utmerket han seg mer enn andre keisere hadde gjort på flere tiår. I begynnelsen av 363 dro han avsted til Mesopotamia for å kjempe mot perserne (sasanidene). En annen av hans ambisiøse forehavender var å forøke rikets militære ære. Men da det begynte å gå dårlig, ble han nødt til å trekke seg tilbake med sin armé. Under retretten fikk Julian et sverd i buken i kamp mot perserne i slaget ved Ktesifon, og døde 26. juni 363.
Under begravelsesfesten, da det var regel at teaterselskap drev ap med den døde keiseren som man hadde gjort gjennom århundrer for å minne om at ingen var viktig nok at ikke å kunne spøkes med, fantes det i Julians keiserperiode rikelig med situasjoner å skjemte om, med blodige organer og innvoller som rekvisita som forestilte keiserens forkjærlighet for å ofre i en aller annen vis guds navn.
Sammenlignet med tidligere og visse senere skrekkens eksempler på keisere var Julian en ansvarsfull keiser, som imidlertid mot slutten ble rammet av en altfor stor religiøs nidkjærhet, som kanskje hadde kunnet utviklet seg til forfølgelser dersom han hadde kommet seg levende tilbake fra det persiske krigstoktet.

I litteraturen

Skuespillet Kejser og Galilæer av Henrik Ibsen er inspirert av fortellingen om keiser Julian.