Dyveke Sigbrittsdatter

Liv og virke

Dyveke var datter av Sigbrit Willoms fra Amsterdam, «mor Sigbrit», og var kjent for å være svært vakker.
Det finnes to beretninger om hvordan Christian II møtte Dyveke; de lar seg ikke kontrollere, men stemmer godt overens og bygger etter alt å dømme på en levende muntlig tradisjon. Mest pålitelig er nok den Arild Huitfeldt skrev i slutten av 1500-tallet i Danmarckis Riges Krønicke. Dette ser vi av to brev fra Bergen i 1507; DN b.6, nr. 647, 13.9.1507 og Dn b.7, nr. 526, 24.9.1507.
Ifølge Huitfeldt møttes de to i 1507 (mens Svaning sier det skjedde i 1509) på et ball i rådstuen i Bergen i Norge. Huitfeldt beskriver prins Christians intense forelskelse i piken som han - etter avtale med hennes mor - gjorde til sin frille samme aften. Samtidens oppfatning av møtets skjebnetunge betydning fremgår av Huitfeldts kommentar om at dansen i Bergens rådhus «volte at hand siden danzit fra disse tre Konge Riger, Danmarck, Sverig oc Norge».
Da prins Christian vendte tilbake til Oslo lot han bygge et steinhus (i Bjørvika like ved Akershus slott) som ble Dyvekes og mor Sigbrits hjem. (Svaning så ruinen etter huset i 1548.) Etter å ha blitt konge i 1513, ga Christian dem husrom i Hvidøre Slot ved Skovshoved; senere i en gård ved Amagertorv. Problemet var at Christian skulle gifte seg med Elisabeth av Habsburg (også kjent som Isabella av Burgund), da 14 år gammel. Erkebiskop Erik Valkendorf (Nidaros) og andre stormenn forsøkte derfor å overtale Christian til å oppgi forholdet, som vakte allmenn forargelse. Kongen avslo, og forholdet til Dyveke kom til å vare i ti år - også etter at utsendinger fra Elisabeths farfar, keiser Maximilian i 1516 (året etter brylluppet) kom til Danmark for å forlange at Dyveke straks skulle forlate landet - ellers ville hun bli utsatt for en ulykke. Men ikke en gang denne åpne trusselen fikk kongen til å avslutte skandalen.
Da Dyveke plutselig døde året etter, kunne det virke som om trusselen var kommet til utførelse. Christian, som var ute av seg selv av sorg, lyttet til anklager om at hun skulle være blitt forgiftet, og at høvedsmannen på Københavns slott, Torben Oxe, stod bak, og dertil skulle ha forsøkt å forføre henne. Ved tapet av Dyveke så kongen ut til helt å tape sin mentale balanse; fra da av ble hans opptreden stadig mer ekstrem og voldelig. Den vilkårlige henrettelse av Torben Oxe vakte enorm oppsikt i samtiden, ikke minst fordi Torben Oxe først ble frikjent av sine likemenn i riksrådet. Christian ville i sin fortvilelse ikke akseptere dommen og stevnet i stedet Torben Oxe for en bondedomstol. Muligvis gjaldt anklagen i riksrådet underslag i stillingen som høvedsmann; for bondedomstolen var anklagen utvidet til å gjelde giftmord. I Skibbykrøniken hevdet Poul Helgesen at Torben Oxe og hans fetter Knud Pedersen Gyldenstierne hadde sendt «den syge skøge» forgiftede kirsebær. Imidlertid var det slett ikke sesong for kirsebær.
Henrettelsen opprørte adelen, og var et av mange forhold som gjorde at Christian ble betraktet som en tyrann og til slutt avsatt.
Dyveke har siden inspirert forfattere til både dikt og skuespill. Hun har dessuten gitt navn til Dyvekes vei og Dyvekes bro i Oslo og Dyvekes Vinstue i Bergen.