Henry Edward Manning

Bakgrunn

Henry Edward Manning var tredje og yngste sønn av William Manning, vest-india-kjøpmann som ble direktør i og 1812–1813 governor for Bank of England og dessuten satt i parlamentet i 30 år for tory-velgere i - etter tur - Plympton Earle, Lymington, Evesham og Penryn. Mannings mor, Mary (død 1847), datter av Henry Leroy Hunter, fra Beech Hill, og søster til Claudius Stephen Hunter, kom fra en familie av fjern fransk bakgrunn.
I sin barndom i Coombe Bank i Sundridge i Kent fikk Manning vennene Charles Wordsworth og Christopher Wordsworth, som senere ble anglikanske biskoper av henholdsvis Saint Andrews og av Lincoln. Han gikk på Harrow School (1822–1827). Manning begynte ved Balliol College i Oxford i 1827 og gjorde seg snart gjeldende som debattant i Oxford Union, hvor William Ewart Gladstone overtok etter ham som president i 1830.

Anglikansk prest

Manning ble i 1832 prest, i 1833 sokneprest og i 1840 arch dean bispedømmet Chichester i den engelske kirke.I 1845 ble han kjent med  Edward Bouverie Pusey og ble trukket inn i Oxfordbevegelsen. Fra denne bevegelse var det mange som konverterte til den katolske kirke. 
På en reise gjennom kontinentet til Italia, der han hadde audiens hos pave Pius IX, tilnærmet Manning seg ytterligere katolisismen, og etter hjemkomsten distanserte han seg fra den anglikanske kirke, også på grunn av dens avhengighet til staten (den gorhamske dåpsstrid 1847-50, da den av Oxfordmennene bekjempede, i dåpslæren antikatolske presten George Cornelius Gorham av Privy Council ble bekreftet i sitt embede, og den denisonske nattverdsstriden fra og med 1851, da en som romaniserende oppfattet nattverdslære ble avvist av verdslig myndighet).

Konversjon til katolisismen, katolsk prestevielse

I 1851 tok Manning, inspirert av Newmans Development, steget over til den katolske kirke. Han mottok det katolske prestevielesssakrament samme år.

Erkebiskop

Han avanserte raskt og ble etter kardinal Nicholas Wisemans død (1865) erkebiskop av Westminster og dermed leder for den i 1850 gjenopprettede engelske katolske kirke med sitt eget hierarki. Utrustet med en sjelden begavelse innen lederskap og hva mange anså som herskerlyst, ble han en ivrig agitator for ultramontanismen.
På Vatikankonsilet 1869-71 var han kanskje den mest talentfulle forkjemperen for ufeilbarlighetsdogmet og bidro meget ved diplomatisk smidighet, energi og veltalenhet til dets seier. Også i sitt hemland beredte han den ultramontane katolisismen framgang.

Kardinal

Etter at han i 1874 hadde fått et romersk-katolsk universitet opprettet i London, ble han i 1875 kardinal. 
Ved Pius IXs dødsleie og i konklavet i 1878 var han nærværende. Den nye paven, Leo XIII, viste imidlertid større gunst for den andre store engelske konvertitten, Newman, som nå også ble kardinal og mot hvis vitenskapelige interesse og tendens til religiøs selvstendighet stod Mannings kirkepolitiske interesse og fiendtlighet mot enhver form for åndelig frihet. 
Fra omkring 1880 vendte også Manning stadig mer sin virksomhet fra det teologiske og politiske til det sosiale område, hvorved han forstod å ved innsats for de lavere klassers sosiale oppløftelse også åpne nye veier for ultramontan katolisisme i England. Blant annet opprettet han en stor forening for totalavholdenhet fra alkohol. Høyden av sosial innflytelse nådde han som megler under den store havnearbeiderstreiken i London i 1889. 
Kardinal Manning var en av de menn hvis innflytelse var avgjørende for den katolske kirkes innretning mellom de to vatikankonsilene.
Av hans mange skrifter (de politiske leilighetsskriftene er blitt ansett som mer talentfulle enn de dogmatiske og asketiske) må nevnes fra den anglikanske tid Sermons (1843-48) og fra den katolske Grounds of Faith (1852), The temporal power of the vicar of Jesus Christ (1862), The reunion of christendom (1866), England and christendom (1867), The true story of the Vatican council (1877), Miscellanies (3 bind, 1877-88; med hans verdifullere tidskriftsartikler), The independence of the Holy See (1877), The catholic church and modern society (1880), som betegner overgangen til den sosiale periode, Eternal priesthood (1883), Religio viatoris (1887), National education (1888) og Pastime papers (posthumt utgitt 1893).