Giordano Bruno

Tidlig liv

Giordano Bruno ble født i 1548 under navnet Filippo Bruno. Det var i Nola nært Napoli. Ut fra hjemstedet fikk han tilnavnet Nolano (Nnolaneren). Faren var  Giovanni Bruno, en soldat, moren het Fraulissa (Flaulisa?) Savolino.
Bruno studerte først i Napoli og elev ved San Domenico-klosteret, der engang Thomas Aquinas hadde levd og lært. Han trådte i en alder av femten inn i dominikanerordenen. Det var ikke noen uhørt ung alder den gang. Der fikk han ordensnavnet Jordanus/Giordano (etter dominikanerordenens annet ordensmester Jordan von Sachsen). 
Kort etter kom han i konflikt med ordenslesningen, fordi han ikke deltok under mariaandaktene og fjernet alle helgenbilder fra sin klostercelle. Men det ble til å begynne med betraktet som ungdommelig forvirring, og overtredelsene fikk ingen konsekvenser.
Senere sa han at med det «hadde han knappet den første knappen skjevt, og siden kunne ingen av de andre knappes riktig».

Utdanning og karriere

I 1572 ble han presteviet. Men kort etter fikk han problemer med sitt kloster og forlot det og begynte en omreisende tilværelse i Europa.
Han begynte å utgi bøker hvor han fremholdt sine synspunkter. Han hevdet at Gud er selve kraften i universet, at universet er uendelig, og at det ikke finnes noen fiksstjernehimmel. Nikolaus Kopernikus på sin side hadde ikke trukket forestillingen om at det finnes en fiksstjernehimmel i tvil. Bruno prøvde å bringe sine synspunkter i overensstemmelse med katolisismen. For ham var universet uendelig, fylt med stjerner som vår sol, omgitt av planetsystemer hvor intelligente skapninger kunne bo. «Slik blir Guds herlighet forsterket, og utstrekningen av hans rike tydeliggjort, han forherliges ikke av én, men av utallige soler, ikke av én jord, men av tusener, ja, jeg sier en uendelighet av verdener.»
I 1581 begynte hans eksil som førte ham til Genève, Toulouse og Paris hvor han foreleste i filosofi. Han utgav to bøker om mnemoteknikk (bedring av hukommelsen), noe også Thomas Aquinas hadde anbefalt. Kong Henrik III av Frankrike som interesserte seg for dette, ble en venn av Bruno, og bidro til at han fikk et hjem hos den franske ambassadøren i London fra 1583. Her ble Bruno kjent med hoffmannen og poeten Philip Sidney, og dediserte sin diktsamling «Om de entusiastiske helter» til ham. Dengang regnet man med fire grader av entusiasme: 1) Poetisk inspirasjon (som hørte under musene), 2) religiøs begeistring (under Dionysos), 3) profetisk entusiasme (under Apollon), og øverst 4) kjærlighetens flamme (under Venus). Gjennom Sidney traff han Elisabeth I. Bruno beskrev henne senere med ord som «hellig» og «guddommelig», noe som ble brukt mot ham da han stod anklaget for kjetteri. Dronningen på sin side likte ikke Bruno og anså det han stod for, som farlig og undergravende. Noen av de arbeider Bruno publiserte i London, og særlig The Ash Wednesday Supper, synes å ha blitt betraktet som krenkende. Blant ting som utløste kritikk fra forskjellig hold var hans kontakter med hermetikerne, hans støtte til Kopernikus og at han angivelig hadde plagiert Ficino. Bruno hadde også en evne til å kombinere sine kontroversielle synsmåter med en bitende sarkasme som skulle koste ham støtte fra de venner han hadde opparbeidet seg. 
I 1585 fikk Bruno uansett ikke bo lenger hos London-ambassadøren, og begynte en slitsom vandring fra Paris til Marburg Wittenberg og Praha. I Frankfurt am Main fikk han trykt flere av skriftene sine. Med utsagn som «Den som higer mot filosofien, må starte arbeidet med å stille alt under tvil», og «Med mindre du gjør Gud til din like, kan du aldri forstå Gud», satte han seg selv i en utsatt posisjon i forhold til kirken, ikke minst når han beskrev Jesus som en magus – magiker.
Bruno utfordret Aristoteles' verdenssyn på alle punkter. Aristoteles delte universet opp i en endelig sfære under månen med fysiske ting, og en himmelsk sfære bak månen med eteriske ting. Bruno påpekte at dette talte imot universets enhet. Aristoteles hadde hevdet at mer enn én verden ville skape asymmetri, siden bare én verden kan være sentrum, og ordnet bevegelse er bare mulig i et univers med ett sentrum. Men Bruno påpekte at i et uendelig univers kan det ikke være ett enkelt sentrum eller én bestemt omkrets.
I 1591 var Bruno blant søkerne til et professorat i matematikk ved universitetet i Padova, som året etter gikk til Galileo Galilei i stedet. Bruno flyttet da til Venezia, dit han var invitert av en Mocenigo, som angivelig hadde håpet å få bedret sin hukommelse via magi. Imidlertid var det ikke magi, men et mnemonisk system Bruno lærte ham, og Mocenigo skal ha blitt så skuffet over dette at han angav Bruno til inkvisisjonen. 22. mai 1592 ble Bruno arrestert mens han var i ferd med å forlate Venezia. Han ble utlevert til Roma i 1593.

Ettermæle

Mot slutten av 1800-tallet ble henrettelsen av Bruno fremhevet av nasjonalistiske antiklerikale kretser i Italia som et overgrep mot vitenskapelig sannhetssøken. I 1887 besluttet Romas bystyre å reise et monument for ham på stedet der han ble brent. Vatikanet protesterte, men ble ikke hørt. Monumentet på retterstedet ble ferdigstilt i 1889. 
Statuen var særlig frimurermesteren og billedhuggeren Ettore Ferraris verk. Han ledet den mektige losjen Grande Oriente d'Italia. Statuen ble satt opp som et svar fra frimurerne på den pavelige encyklika Humanum genus av 20. april 1884, der pave Leo XIII fremstiller frimureriet som ødelegger av Guds rike. Under denne tiden pågikk det en særlig intens strid mellom Den katolske kirkes læreembede og frimureriet. Det var i sin tid stor strid i byen om denne statuen.
En internasjonal komite hadde siden 1885 arbeidet for at en slik statue skulle reises. Den bestod blant annet av Victor Hugo, Herbert Spencer, Ernest Renan, Ernst Haeckel, Henrik Ibsen og Ferdinand Gregorovius. 
Statuen ble et samlingsmerke også for blant annet fritenkere og monister. I september 1904 var det en internasjonal fritenkerkongress i Roma som en av 2000 deltakere. Der ble Ernst Haeckel høytidelig utropt av deltakerne til «motpave», og ved en demonstrasjon på Campo dei Fiori festet Haeckel en laurbærkrans på Giordano Bruno-statuen der. 
Da det i 1907 brøt ut et opprør for å oppnå det skillet mellom stat og kirke som var innført i Frankrike få år tidligere (laïcité), strømmet en menneskemengde til Bruno-statuen på Campo dei Fiori på minnedagen for hans død, 17. februar, mens de ropte «A basso il Papa!» (= Ned med paven!).
I forbindelse med jubelåret 2000 beklaget pave Johannes Paul II offentlig henrettelsen av Bruno.