Andreas Edwien

Oppgjør med helveteslæren

Edwien startet sin offentlige religionskritiske skribentvirksomhet med å ta et oppgjør med Den norske kirkes helveteslære i en avisartikkel i 1948 med tittelen «Skampletten på vår åndskultur» i Dagbladet og Fædrelandsvennen. Han påpekte her at liberale teologer og kanskje Oxfordbevegelsen mente at dette var en forestilling vi var ferdige med. De narrer seg selv, kommenterte Edwien: «Denne barbariske forestilling preges den dag i dag i små menneskesinn. Den er vår religions dødbringende kreftsykdom».
I artikkelen spør Edwien «Hvorfra stammer denne djevelske tanke om Skaperen som overtorturist?». Han fastslår at forestillingen ikke er av jødisk opprinnelse, men stammer fra iranske profeters apokalyptiske fantasier for mer enn 2500 år siden. På Jesu tid hadde disse forestillinger trengt inn i mindre ortodokse kretser av jødefolket under det persiske verdensrikets okkupasjon i Palestina (Jesus kom fra det som ble kalt «hedningenes Galilea»). Fremdeles kaster disse makabre forestillinger sine skjebnesvangre skygger over europeisk kulturliv, skrev Edwien for 60 år siden. I artikkelen oppfordret han Norges biskoper til å forfatte «det siste store hyrdebrev, som skal vaske vekk skampletten på vår kultur for godt». Dette fulgte Edwien opp i bokform de to påfølgende år (i bøkene Ut av mørket (1949) og Kristendom og åndskrise (1951)), og han begrunnet senere kritikken i sine idéhistoriske og teologi-analytiske arbeider.
Dette var første gang helveteslæren ble gjenstand for et klart og konsekvent oppgjør i Norge, og det er hittil ikke fulgt opp fra teologisk hold. Edwien rettet kritikk av den på det han kalte «religiøs-etisk grunn» i boken Ut av mørket. Omtrent samtidig utkom i Sverige en bok om samme tema av Morten Grindal, med tittelen Kirken–kjærlighetens fiende (på norsk i 1950). På et intellektuelt-etisk grunnlag angrep Edwien helvetesforestillingen og teologien rundt den i Kristendom og åndskrise (1951). Dagbladet kommenterte et kapittel i boken slik: «Den analyse som her gis av sammenhengen mellom den helvetesinspirerte gudstro og autoritære politiske systemer er av vidttrekkende og fundamental betydning for forståelsen av hvor nødvendig det er med en nyorientering».
Til sammenligning hadde kirkens liberale teologer i striden med de ortodokse tilhengere av helveteslæren en halvhjertet og meget uklar holdning til den grunnlovsbestemte trussel om evig straff.

Jesus i menneskets evolusjons- og idéhistorie

Den første av Edwiens to viktigste bøker er Idékampen i det bibelske gudsbildet. Jesu forkynnelse i åndshistorisk lys (1958). Dens hovedbudskap var og er en påvisning av at kirkens hovedperson var en sønn av mennesker og ikke av noen gud, og at det betyr at han har hentet sine religiøse, teologiske, eskatologiske, apokalyptiske og i like høy grad etiske - ideer og forestillinger fra sin jordiske samtids religioner og kulturer. De stammer ikke fra noen slags guddommelig åpenbaring som han selv alene var mottaker av. Både det positive og det negative tankegodset i «evangeliene» har sitt grunnlag og opphav i hans eget folks og dets nabofolks kulturelle, religiøse og politiske historie.
I bokens forord presiserer forfatteren at hans hensikt er å gi sitt bidrag til en konsekvent «avmytologisering» og «avdogmatisering» av den bibelske skriftsamlings «kerygma» (budskap), og slik forsøke å «klargjøre de uttrykk det gir for evolusjonære idékonflikter og åndsbrytninger». Han vil sette Jesus inn i den idéhistoriske sammenheng som kan påvises i den israelittisk-jødiske religionsutvikling.
Gjennom årene har Edwien kommet med en rekke kontroversielle uttalelser, blant annet ved å gi de kristne kirker den direkte skyld for Europas antisemittisme, og en indirekte skyld i både holocaust og den kalde krigen. Den kirkelige kristendoms militante teologi og eskatologi har ifølge Edwien gjort kristne europeere til verdenshistoriens verste militarister.
Edwien har forfattet det mindre kjente diktet «Din eneste jord, menneske», der han kritiserer menneskenes dårlige behandling av hverandre og jorden de har fått. Det er en kritikk av den kristne troen på «en ny jord» etter dommedag. I diktet skinner det gjennom, som flere steder i Edwiens forfatterskap, at han er åpen for at livet på jorden har sitt opphav i en skapende kraft og en åndelig dimensjon. På grunn av dette er det ikke riktig å plassere Edwien ved siden av de siste årenes strengt ateistiske religionskritikere, som for eksempel Richard Dawkins.
Edwien var ufrivillig inndøpt medlem av Den norske kirke, medlem av Human-Etisk Forbund og æresmedlem av Det norske Hedningsamfunn.
Andreas Edwiens forfatterskap ble i sin tid mye omtalt, både i Norge og i utlandet. Dette har endret seg siden midten av 1960-årene. Da hans bok Dogmet om Jesus. Om Jesu feilaktige verdensbilde som grunnlag for hans uholdbare dualisme, og for illusjonen om hans oppstandelse (1965) utkom i 5. opplag 1995, skrev Vårt Land at boken i teologiske kretser var blitt møtt med «tretti års velfortjent taushet». Førsteutgaven av boken var gjenstand for en besynderlig anmeldelse i Dagbladet, og om denne anmeldelsen i Dagbladet har Jens Bjørneboe skrevet en interessant kommentar i boken Vi som elsket Amerika.