Galateia

Galateia eller Galatea (gresk: Γαλάτεια; «den melkehvite»)  er et navn som har blitt brukt om en statue av elfenbein som forestiller Pygmalion fra Kypros. I følge gresk mytologi ga gudinnen Afrodite statuen liv av medynk for Pygmalion, fordi hun så at han var dypt forelsket i den. Dikteren Theokrit fra Syrakus bruker navnet Galateia i sine hyrdedikt Idyller VI og XI. I disse diktene er Galateia gjenstand for kyklopen Polyfemos' begjær. Polyfemos og Galateia finner vi også igjen i myten om Akis og Galatea i Ovids Metamorfoser.

Galatea-skikkelsen

Selv om navnet Galatea har blitt knyttet til antikkens Pygmalion både i diktning andre kunstneriske verker, er dette likevel en forbindelse som har oppstått langt senere. Ingen bevart tekst fra antikken nevner noen gang statuen ved navn. På Parissalongen i 1763 stilte billedhuggeren Étienne Maurice Falconet ut en skulptur med tittelen «Pygmalion aux pieds de sa statue qui s'anime» («Pygmalion ved foten av sin statue i det den blir levende»). Denne skulpturen, som i dag befinner seg i Walters Art Museum i Baltimore, kalles i dag «Pygmalion og Galatea».
Flere av den greske antikkens forfattere (Homer, Hesiod, Apollodorus) nevner en Galatea som en av mytologiens nereider (havnymfer). Nereidene var de femti døtrene til den tidlige havguden Nerevs og okeaniden Doris
Ifølge den amerikanske akademikeren Meyer Reinhold (1909–2002) ble navnet «Galatea» først utbredt i bruk etter at Jean-Jacques Rousseau i 1762 ferdigstilte sitt scène lyrique (musikkdrama) Pygmalion. Myten om Akis og Galatea var allment kjent i den skolerte del av befolkningen; og komponisten Georg Friedrich Händel skrev en opera kalt Acis and Galatea som ble urfremført i 1718. Videre bærer en av av den franske poeten Honoré d'Urfés figurer i hyrderomanen L'Astrée navnet Galatea.

Innhold

Den tidligste forekomsten av fortellingen om Pygmalion som er kjent i vår tid, finner vi i et hellenistisk verk av Filostefanos. Verket bærer navnet De Cypro («Kypros»). Der er Pygmalion konge på Kypros. Vi finner den senere gjenfortalt i den romerske dikteren Ovids Metamorfoser.  I Ovids verk har kong Pygmalion blitt til en billedhugger som forelsker seg i en elfenbeinsstatue han selv har laget. Som svar på hans bønner ga Venus (Afrodite) statuen liv, og lot deretter billedhuggeren gifte seg med den levende statuen. Ovids Pygmalion-versjon ble den mest kjente varianten av myten om Pygmalion og Galatea, fram til slutten av 1600-tallet. Tropen om en levendegjort statue fikk fornyet interesse på 1700-tallet.
Et element i denne myten er at statuen ble levende fordi Afrodites daimon har tatt bolig i den, og at Galatea siden fødte Pygmalions sønn Pafos — som ble grunnleggeren av en by som ble kalt opp etter sin grunnlegger (eponym). I andre versjoner fikk Pygmalion og Galatea også en datter, Metharme.
Nok en versjon sier at Kinyras, som kanskje var sønn av Pafos, og kanskje frieren som giftet seg med Metharme, grunnla med Afrodites hjelp grunnla byen Pafos på Kypros og bygde et stort tempel for gudinnen der. Bibliotheke, et hellenistisk sammendrag av myter, nevner at Pygmalion hadde en datter som het Metharme. Hun var gift med Kinyras og mor til Adonis, en yngling så vakker at han vakte Afrodites begjær. Men atter andre versjoner forteller at Adonis' mor var Myrrha, som igjen var datter av Kinyras. På romersk tid ble det sagt at billedhoggeren Praxiteles' Afrodite fra Knidos i gudinnens tempel i byen Knidos var så vakker, at mange menn sørget for å bli stengt inne i tempelet slik at de fikk tilbringe en natt hos denne statuen.

Tolkninger (utvalg)

Robert Graves er en av mange som har forsøkt å forklare eller gi en tolkning av hvordan myten om Galatea og Pygmalion skal eller kan forstås.