Eksotisisme

Eksotisismen eller eksotismen var et stiltrekk i vesterlandsk litteratur, kunst, formgivning og musikk frem til omtrent av 1800-tallet som tenderte mot en eksotisk karakter eller stemning. Eksotisismen var en tankeretning i romantikken, som en revolt mot opplysningstiden. Lengten etter det ukjente, drømmen om fjerne land og tider, samt dyrkelse av naturen, er noen uttrykk for eksotisismen. Det sentrale innen retningen kunne sammenfattes som «det ukjentes sjarme».

Uttrykk, forståelse

Uttrykket oppstod i Frankrike på 1800-tallet. Romantikeren Théophile Gautier benyttet det i en programmatisk erklæring til Edmond og Jules de Goncourt den 23. november 1863. Gautier sjelnet da mellom en rom- og en tid-dimensjon (fjerne land; fjerne tider).
Jean Marie Guyau kan anses som grunnlegger av eksotisismeforskningen. Han så i 1889 i verket L’art au point de vue sociologique eksotismen som et kunstnerisk virkemiddel for å unnslippe trivialitetens farer i den mer realistiske stilintensjon. Som resultat setter han sin forhåpning til det såkalt maleriske som han allerede forefant i de eksotiske romaner av «realister» som Bernardin de Saint-Pierre, Flaubert og sin samtidige Pierre Loti. Hovedkriterium for den franske forskning er det maleriske og lokalkoloritt. 
Den franske eksotisme atskilte seg tildels sterkt fra de samtidige utviklinger i England, Danmark og Nederland.
Landenes erfaringer fra den pågående kolonitiden spilte en stor rolle. Men eksotisismen kan ikke uten videre karakteriseres som uttrykk for det man vanligvis forstås som klassisk rasisme. Snarere kunne uttrykket rasisme uten raser oftest treffe bedre.

I musikken

Innen musikken innebar eksotisismen at en komponist mer eller mindre ubevisst knyttet an til fremmede lands og eventuelt også forgangne tiders musikk. Eksempler finnes hos Mozart (Die Entführung aus dem Serail), Carl Nielsen (Aladdin), Stravinskij (Vårofferet), Hilding Rosenberg (Orientalisk svit) med flere. Eksotisismen kan være mer eksplisitt, weller mer implisitt. Et eksempel på det mer implisitte er Arthur Sullivans Mikado. Implisitt fordi handlingen selv er lagt helt og holdent til Japan, med japanske hovedfigurer. Et annet eksempel på en eksotisk operette av en blandingstype innen eksitismen er Franz Lehárs Das Land des Lächelns («Smilets land»).

I litteraturen

Den litterære eksotisismen tok seg tidlig uttrykk i de fantasifulle krokodiller og nesehorn trenges på sidene i middelalderske bestiarier og fabelbøker, men først på 1600-tallet med for eksempel franske dramatikeres orientalske emner (Racine: Bajazet, 1672) og fremfor alt på 1700-tallet ble eksotisismen et viktig innslag i litteraturen i Europa.
Kontaktene med noenlunde fredelige indianerstammer i Nord-Amerika kunne da underbygge drømmene om «den edle ville» (villmann), det ufordervede naturmenneske etter Rousseaus resept. Samtidigt ble kineseriet en mote innen alle kunstretninger. Romantikken forsterket disse tendenser (som hos Chateaubriand, i Sverige f.eks. Stagnelius' orientalsk praktfulle versjon av kristendommen).
Mot slutten av 1800-tallet ble en mer eller mindre dekadent sørhavsdrøm (Pierre Loti) motpol til Kiplings mer handlingsmettede Indiareportasje og Karl Mays indianereventyr. På 1900-tallet ble orientalismen raskt fortynnet, men man kan notere at populærforfattere som Sax Rohmer og Ian Fleming gjerne som ekstra krydder presenterte orientalske mestertyver.

Kunsten

Innslag av eksotisisme har forekommet innen kunsten ved mange anledninger. På 1600- og fremfor alt 1700-tallet imiterte man i Europa gjerne kinesisk arkitektur, kinesiske hager og møbelkunst, kinesisk porselen og annet.
I 1800-tallets romantiske fase malte kunstnere gjerne eksotisk natur og miljø. I Tyskland ble man inspirert av de der virksomme skandinaviske malere til å skildre ville og dramatiske landskap. Marcus Larsson nådde med sine brusende fosser og stormslitte klippekyster en enestående popularitet.
De franske kunstnerne søkte samtidig motiv i Orienten eller Norda-Afrika: Ingres malte orientalske nakenbilder og Delacroix ville løvejakter. En viktig og arketypisk eksotisist er kunstneren og forfatteren Paul Gauguin, som overfor det franske publikum presenterte landskaper og folk fra Tahiti i Sørhavet. 
Malere og skulptører har på 1900-tallet, med Picasso som forgjenger, stadig blitt inspirert av «primitive» folks kunst.