Forholdet mellom USA og Cuba

Forholdet mellom USA og Cuba har en historie som går tilbake til tiden da USA ønsket gjentatte ganger å kjøpe av Cuba av Det spanske imperiet. Da den spanske innflytelsen i Karibia ebbet ut tok USA gradvis over posisjonen som den økonomiske og politiske dominans over Cuba og med et stort flertall innenfor de utenlandske investeringene, kontrollen over det meste som ble importert og eksportert, og en sterk grep om Cubas indre politiske forhold.
Som en følge av den kubanske revolusjonen i 1959 ble forholdene mellom de to statene sterkt forverret, og har siden blitt markert av spenning og konfrontasjon. USA betrakter Cuba som liggende i sin geografiske bakgård og har derfor sterke interesser i utviklingen på øya. USA har ikke formelle diplomatiske forbindelser med Cuba og har oppretthold i kraft av sin posisjon som supermakt et handelsforbud (embargo) som gjør det ulovlig for amerikanske selskaper å gjøre forretninger med Cuba. Den amerikanske diplomatiske representasjonen på Cuba blir håndtert av Seksjonen for amerikanske interesser i Havanna og det er en tilsvarende Seksjon for kubanske interesser i Washington, D.C.. Begge er offisielt en del av de respektive ambassadene til Sveits. USA påførte handelsforbud etter revolusjonen grunnet den kubanske nasjonaliseringen. USAs regjering hevder grunnen til at de opprettholder blokaden av Cuba, er fordi den kubanske regjeringen nekter å bevege seg mot demokratisering og ikke respekterer menneskerettighetene. USA krever en tilbakevending til kapitalismen og et styresett på Cuba de kan akseptere.

Historisk bakgrunn

Forholdet mellom den spanske kolonien Cuba og det nordamerikanske fastlandet gikk tidlig på 1700-tallet via illegale handelskontrakter med de europeiske koloniene i Den nye verden, handel som ble gjort for å omgå koloniskatter. Da både den lovlige som den ulovlige handelen økte, ble Cuba en forholdsvis framgangsrik handelspartner i region, og var et senter for produksjon av tobakk og sukker. I løpet av denne perioden reiste kubanske handelsfolk stadig hyppigere til havnene i Nord-Amerika, og etablerte handelskontrakter som varte i mange år.
Den britiske okkupasjonen av Havanna i 1762 åpnet opp handelen med de britiske koloniene i Nord-Amerika, og opprøret til de tretten koloniene i 1776 åpnet opp for ytterligere handelsmuligheter. Spania åpnet offisielt opp de kubanske havnene for kommersiell drift for de nordamerikanske utbryterstatene i november 1776, og øya ble i økende grad avhengig av handelen med amerikanerne.
Etter at Cuba ble åpnet for verdenshandelen i 1818 begynte de kubansk og amerikanske handelsavtalene å erstatte de tidligere spanske kommersielle forbindelsene. I 1820 mente Thomas Jefferson at Cuba kunne være «det mest interessante tillegget som noensinne kunne bli lagt til vårt system av stater,» og fortalte den amerikanske krigsministeren, John C. Calhoun, at USA «burde ved første mulige anledning ta Cuba».
I et brev til den amerikanske ministeren i Spania, Hugh Nelson, beskrev statssekretær John Quincy Adams sannsynligheten for at USA «annekterte Cuba» i løpet av det neste halve århundre til tross for hindringer: «Men det er politiske lover foruten også fysisk tyngdekraft, og om et eple rives løs av en storm fra sitt innfødte tre, har det ikke noe annet valg enn å falle mot bakken; Cuba, med makt løsrevet fra dets unaturlige forbindelse med Spania, og ikke i stand til å understøtte seg selv, kan kun gravitere mot den nordamerikanske union som ved den samme naturlov ikke kan fjerne henne fra sitt bryst.» I 1854 ble et hemmelig forslag kjent som Ostend-manifestet, oppkalt etter en havn i Belgia, uttenkt av amerikanske diplomater for å tilegne seg Cuba fra Spania for 130 millioner dollar. Manifestet ble avvist grunnet innvendinger fra antislaverikrefter da planene ble offentlig kjent.
I 1877 sto USA for 83 prosent av Cubas totale eksporthandel, og ved å ha bortimot kjøpermonopol var USA i stand til å kontrollere både pris og produksjonsnivået tett. Det var i løpet av denne tiden at den engelske reisende Anthony Trollope observerte at «Handelen i landet faller i hendene på utlendinger. Havanna vil snart være like amerikansk som New Orleans». I økende grad begynte nordamerikanere å bosette seg på Cuba, og en del distrikter langs kysten var det sagt minnet mer om en amerikansk enn av en spansk bosetning. Mellom 1878 og 1898 grep amerikanske investeringsfolk fordel av de stadig dårligere økonomiske forholdene grunnet tiårskrigen ved å overta eiendommer som de tidligere uten hell hadde forsøkt å skaffe seg, mens andre kunne kjøpe eiendommer meget billig. Det viste blant annet at den kubanske økonomien ble i økende grad integrert i den amerikanske, og den spanske tilknytningen stadig svakere. Tiårskrigen, på spansk kalt for Guerra de los Diez Años, skjedde i tiden 1868–1878. Den hadde begynt i oktober 1868 da sukkereieren Carlos Manuel de Céspedes utropte at Cuba var selvstendig og uavhengig av Spania. Dette var den første av tre frigjøringskriger som Cuba kjempet mot Spania.

Økonomiske handelsrestriksjoner mot Cuba

De langvarige amerikanske handelsrestriksjonene mot Cuba ble forsterket i oktober 1992 ved den såkalte «Cubanske demokratiloven» («Torricelli-loven») og av «Den cubanske frihet og demokrati-solidaritetslov» («Helms-Burton-loven»). Den førstnevnte loven forbød utenlandskbaserte datterselskap av amerikanske selskaper fra å handle med Cuba, å reise til Cuba av amerikanske borgere, og familier av cubansk opphav i USA å besøke Cuba. 
Sanksjonene kan også gjelde ikke-amerikanske selskaper fra å handle med Cuba. Som et resultat av dette må multinasjonale selskaper velge å handle mellom Cuba og USA, sistnevnte et langt større marked. Et viktig unntak er det tyskeide post- og leveranseselskapet DHL Express. Denne restriksjonen angår også maritim shipping da skip som går i kubanske havner ikke kan gå til amerikanske havner før etter seks måneder. 
Den 26. oktober 2006 annonserte USA opprettelsen av en arbeidsgruppe bestående av flere amerikanske byråer som vil forfølge mer aggressivt amerikanske overtredere av handelsrestriksjonene overfor Cuba og med strafferammer opp til 10 år i fengsel og flere hundretusener av dollar i bøter for overtredelser.

Forhold i nyere tid

Ved Forente nasjoner i september 2000 kom Fidel Castro og USAs president Bill Clinton i kortvarig samtale under et gruppefoto og tok hverandre i hendene. FNs generalsekretær Kofi Annan kommenterte etterpå at «For en amerikansk president og en kubansk president til å håndhilse for første gang på over 40 år — jeg tror det er et betydelig symbolsk prestasjon.» Mens Castro sa det var en gest av «verdighet og høflighet», benektet Det hvite hus at møtet hadde noen betydning. I november 2001 begynte amerikanske selskaper å selge mat til Cuba for første gang siden Washington startet handelsrestriksjoner etter den kubanske revolusjonen. I 2002 ble den tidligere president Jimmy Carter den første tidligere eller sittende amerikanske president som besøkte Cuba siden 1928.
Forholdene ble likevel verre igjen etter valget av George W. Bush som president i USA. I løpet av hans valgkampanje søkte Bush støtte fra kubansk-amerikanere ved å legge vekt på hans motstand til styret til Castro og sin støtte for hardere handelsrestriksjoner. Kubansk-amerikanere, som vanligvis stemte republikansk, forventet mer aggressiv politikk og større deltagelse i USAs forhold til Cuba. Omtrent 3 måneder etter at Bush var blitt president, begynte Bush-administrasjonen å pålegge reiserestriksjoner. Det amerikanske finansdepartementet utøvde større press for å hindre amerikanske borgere fra å reise ulovlig til øya. I et møte i 2004 mellom medlemmer av Kommisjonen for støtte til et fritt Cuba, uttalte president Bush: «Vi venter ikke for dagen for kubansk frihet; vi arbeider for dagen med frihet på Cuba.»
Presidenten bekreftet sitt løfte til kubansk-amerikanerne rett før hans gjenvalg i 2004 om at han ville «arbeide» framfor å «vente» på friheten i Cuba. Som følge av hans gjenvalg i 2005 erklærte Bush at Cuba var et av de få «utpostene til tyranniet» som var igjen i verden. Spenningen økte da ministeren for våpenkontroll og internasjonale sikkerhetsaffærer, John R. Bolton, anklaget Cuba for å ha et biologisk våpenprogram. Mange i USA, blant annet tidligere president Carter, uttrykte tvil om denne påstanden. Senere ble Bolton kritisert for å undertrykke underordnete som stilte spørsmål ved kvaliteten av denne etterretningen. Bolton identifiserte Castro-regjeringen som en del av Amerikas «ondskapens akse», og framhevet det faktum at de kubanske lederne besøkte flere av USAs fiender, blant annet Libya, Iran og Syria. Cuba ble også identifisert som en «statssponsor av terrorisme», et begrep benyttet av det amerikanske utenriksdepartement. De kubanske myndighetene nektet for disse påstandene og anklaget isteden USA for å utøve statsstøttet terrorisme mot Cuba. Cuba har i ettertid mange ganger krevd å bli fjernet fra terrorlisten, men også til tross for at USA under president Barack Obamas reformer har vurdert skritt for å få et bedre forhold til Cuba, har USA beholdt Cuba på denne omstridtet terrorlisten.
I januar 2006 begynte USAs interesseseksjon i Havanna vise fram beskjeder på et rullende elektronisk tavle i vinduene i bygningens øverste etasje. Etter en protestmarsj mot den amerikanske provokasjonen ble det reist en rekke stolper med svarte flagg bestående av en hvit stjerne som gjorde visningen av de elektroniske beskjedene vanskelig å se. Den 8. september 2006 ble det avslørt at minst ti journalister fra Florida hadde jevnlig mottatt betaling fra den amerikanske regjeringen for deres programmer på Radio Martí og TV Martí, som ønsker regimeskifte på Cuba. Betalingene var blitt gitt i løpet av flere år og utgjorde flere tusener av dollar. 
Den 12. september 2006 annonserte USA at det hadde opprettet fem arbeidsgrupper for å overvåke Cuba. Gruppene ble opprettet etter meddelelse den 31. juli hvor den aldrende kubanske lederen Castro hadde midlertidig avgitt makten til en gruppe ledere som var ledet av hans bror Raúl Castro. Amerikanske ledere uttalte at tre av de nyopprettede gruppene ble ledet av det amerikanske utenriksdepartementet for å utføre diplomatiske handlinger, strategiske kommunikasjoner og fremme av demokratiet. En annen var koordinert humanitær hjelp til Cuba ledet av handelsdepartementet og den femte gruppen arbeidet med migrasjonsspørsmål, ledet sammen av det nasjonalt sikkerhetsråd og sikkerhetsdepartementet.
Amerikansk revisorer til kongressen i USA har anklaget utviklingsbyrået USAID til ikke å administrere sitt program for å promotere demokrati på Cuba. Revisorene hevdet at USAID har kanalisert flere titalls millioner av dollar gjennom eksilkubanere i Miami hvor det ble holdt ødsel sløseri eller tvilsomme regnskap. Rapporten sa at organisasjonene hadde sendt ting som sjokolade og kasjmirkofter til Cuba. Deres rapport konkluderte med at 30 prosent av eksilgruppene som hadde mottatt penger fra USAID viste tvilsomme utgifter.
I april 2009 begynte president Barack Obama å innføre en mindre streng politikk overfor Cuba. Den amerikanske presidenten uttalte at han er åpen for dialog med Cuba, men handelsrestriksjonene ville kun bli lettet om Cuba viste politisk endring. I mars 2009 signerte Obama en lov som lettet en del økonomiske sanksjoner for Cuba og lettet reiserestriksjonene for kubansk-amerikanere (definert som personer med en slektning «som ikke er mer enn tre generasjoner fjern fra den personen») til å reise til Cuba. En annen restriksjon som ble lettet i april var innenfor telekommunikasjoner, hvilket skulle det lettere og raskere å få tilgang til Internett for Cuba. Ved det 5. toppmøtet for Nord- og Sør-Amerika i 2009 signaliserte president Obama åpningen for en ny begynnelse med Cuba.

Nåværende handelsrestriksjoner

Under Loven for reformer og forsterkning av handelsseksjonene av 2000 er eksport fra USA til Cuba innenfor matindustri og medisinprodukter tillatt ved behørig lisens og tillatelser fra handelsdepartementet og finansdepartementet. Den amerikanske embargo for Cuba ville fortsette til tross for at Fidel Castro har gått av som Cubas leder, slo viseutenriksminister John Negroponte fast den 19. februar 2008.
Obama-administrasjonen lettet bestemte reiserestriksjoner og andre restriksjoner overfor Cuba i januar 2011. Den 24. februar 2012 oppfordret en delegasjon fra den amerikanske kongressen den kubanske president Raúl Castro om samtaler angående det tosidige forholdet mellom de to nasjonene.

USAs visjon for Cubas demokratisering

I 2003 ble den amerikanske Kommisjonen for støtte til et fritt Cuba opprettet for å «utforske måter USA kan hjelpe til framskynde og lette en demokratisk overgang i Cuba». Kommisjonen annonserte øyeblikkelig en rekke grep som omfattet strengere reiserestriksjoner til øya, strengere kontroll over ulovlige pengeoverføringer, og en mer robust informasjonskampanje rettet mot Cuba. Castro har insistert, til tross for opprettelsen av kommisjonen, at Cuba er i seg selv «i overgang: til sosialisme [og] til kommunisme» og at det er «meningsløst at USA truer Cuba nå».
I april 2006 utpekte Bush-administrasjonen Caleb McCarry som «overgangskoordinator» for Cuba, og fikk et budsjett på 59 millioner dollar og den oppgave å fremme et regjeringsskifte til demokrati etter Castros død. Den offisielle kubanske nyhetstjenesten Granma hevder at disse overgangsplanene ble opprettet på befaling fra kubanske eksilgrupper i Miami og at McCarry var ansvarlig for å ha stått bak at Aristide-administrasjonen ble veltet på Haiti.
I 2006 publiserte Kommisjonen for støtte til et fritt Cuba en rapport på 93 sider. Rapporten inkluderte en plan som foreslo at USA brukte 80 millioner dollar for å sikre at Cubas kommunistiske system ikke fortsatte etter Fidel Castro var død. Planen omfattet også et klassifisert tillegg som kubanske ledere hevdet kunne være en sammensvergelse for å myrde Fidel Castro eller en amerikansk militær invasjon på Cuba, skjønt ettersom tillegget er klassifisert er dette kun spekulasjoner.

Cuba etter Fidel

Som følge av den midlertidige overføringen av presidentpliktene i juli 2006 til Raúl Castro, bror av Fidel Castro, har amerikanske regjeringspersoner kommet med en rekke uttalelser som har tatt opp igjen behovet for politiske endringer på Cuba. Raúl Castro har svart på disse utsagnene ved å si at «De burde være meget klart at det er ikke mulig å oppnå noe på Cuba med pålegging og trusler. Tvert imot, vi har alltid vært villig for å normalisere forholdene på et likeverdig nivå. Hva vi ikke aksepterer er en politikk av arroganse og innblanding som den nåværende administrasjon i det landet hyppig har påtatt seg.»
Den 19. februar 2008 annonserte Fidel Castro at han ikke ville ta gjenvalg som president ved det neste møte i Asamblea Nacional del Poder Popular, Den kubanske nasjonalforsamlingen. Isteden ble Raúl Castro valgt til president av nasjonalforsamlingen den 24. februar 2008.

Militærstasjonen på Guantanamo

USA fortsetter å operere en marinebase ved Guantánamobukta på Cuba. Den er utleid til USA og kun en tosidig enighet eller at USA fjerner seg fra området kan oppheve leieforholdet. USA betaler Cuba en årlig leien basen, men siden den kubanske revolusjonen har Cuba kun akseptert den første utbetalingen, og avvist alle påfølgende. Den kubanske regjeringen har sterkt fordømt avtalen på det grunnlag at den overtreder artikkel 52 i Wien-konvensjonen om traktatretten titulert Coercion of a State by the threat or use of force, «Tvang fra en stat ved trusler eller bruk av makt». Imidlertid hevder artikkel 4, kalt for Non-retroactivity of the present Convention, «Ikke-tilbakevirkende av herværende konvensjon» i det samme dokumentet at Wien-konvensjonen om traktatretten ikke skal ha tilbakevirkende kraft overfor noen avtaler som ble opprettet før den selv.
Overtagelsen av Guantánamobukta var en del av Platt-tillegget, betingelsene for tilbaketrekning av amerikanske soldater som er gjenværende på Cuba siden den spansk-amerikanske krigen.