google/wiki40b huggingface dataset:
Andreas Faulhaber

Bakgrunn

Faulhaber var sønn av hovslager og storurmaker Andreas Faulhaber. Allerede i unge år hjalp han faren i verkstedet, men ville gjerne, likesom sin eldre bror Augustin, studere teologi. Dermed begynte han først på gymnasiet tilknyttet jesuittkollegiet i Glatz. Ettersom faren ikke kunne finansiere nok et teologistudium var Faulhaber deretter huslærer i 14 år.

Prest

Etter å ha fått en Tischtitel (titulus mensae) fullførte han på kort tid teologistudiet i Praha. I september 1750 ble han presteviet for erkebispedømmet Praha, som grevskapet Glatz hørte under. Sin førdte messe feiret han i sognekirken i Glatz på Mikkelsmess (29. september) 1750.
Etter kapellansstillinger i Bad Landeck, Bad Reinerz og Königshain kom han til slutt til sognekirken i Glatz, hvis sogneprest frem til 1776 også var rektor for jesuittkollegiet.
Under den første schlesiske krig ble Glatz, som frem til da hadde umiddelbart tilhørt Böhmen, erobret av prøysserne. Under den prøyssiske stattholder begynte nå tunge tider for den katolske kirke. Militærmyndighetene mistenkte at de katolske geistlige ville ha de prøyssiske soldater til å begå faneflukt.
Faulhaber fikk ansvar for sjelesorgen for de katolske soldater på festningen i Glatz. Det innebar også at han hørte deres skriftemål. En pågrepet desertør hevdet under avhør at han under skriftemål hadde spurt kapellanen om han eventuelt kunne desertere, og da skulle presten ha svart: «Det ville vel ha vært en alvorlig sak, men på den annen side ville det ikke ha meget ved seg».

Arrest, henrettelse, forsinket begravelse

Faulhaber ble satt i arrest i september 1757. Deserteøren tok under påfølgende forhør gjentatte ganger ettertrykkelig trukket tilbake sin første forklaring. Til tross for sin påviste uskyld ble kapellen Faulhaber på ordre fra kong Fredrik II av Preussen hengt den 30. desember 1757. Foran galgen ble han oppfordret til å fortelle hva desertøren hadde skriftet, eller å velge galgen; Faulhaber skal ha lagt fingeren over leppene og gått mot galgen. For befolkningen i grevskapet Glatz var Andreas Faulhaber en marty for skriftemålets hemmelighet.
Prøysserne lot presteliket henge offentlig i galgen i to år og syv måneder. Da østerrikerne sommeren 1760 midlertidig gjenerobret byen, tok de den døde ned fra galgen og bisatte ham høytidelig i krypten i sognekirken i Glatz. Liket skal ha vært i overraskende god behold da det ble tatt ned fra galgen.
Den 20. august 1929 lot sogneprest Franz Monse åpne graven i den hensikt å finne relikvier. I 1930 begynte man å forberede en saligkåringsprosess. Innsamlede dokumenter i sakens anledning ble bragt til sognearkivet i Glatz. Da man under annen verdenskrig skulle lagre verdifulle kunstgjenstander sikkert i kirkekrypten, ble Faulhabers levninger lagt i en annen grav den 17. august 1942. Etter en undersøkelse da ble det ført til protokoll at man med en lommelykt kunne se at det i hodeskallen - etter nesten 200 år - var bevart et 4 cm langt tungestykke.
Ette rkrigen ble den tyske befolkning fordrevet fra området, og saligkåringsprosessen ble ikke videreført.
Robert I av Courtenay

Det latinske riket

Korsfarere i Det fjerde korstog hadde i 1204 inntatt Konstantinopel og innførte et katolsk keiserdømme med den flamske greven Balduin I av Konstantinopel som keiser. I 1216 døde Balduins bror Henrik av Flandern og Peter II ble utnevnt til ny keiser.

Biografi

Da det i 1219 ble kjent i Frankrike at både Peter II og hans kone Yolanda var død, ble hans eldste sønn Filip II, marki av Namur, forespurt om å overta keisertittelen, men han avslo til fordel for broren Robert. Robert aksepterte, og ble utnevnt til keiser. Robert befant seg i Frankrike, og Conon de Béthune fungerte som regent i Konstantinopel. Robert dro til Konstantinopel og ble kronet til keiser den 25. mars 1221. Det latinske riket var nå truet av de bysantinske nabostatene Nikea og Epirus, og Robert appellerte til pave Honorius III og kong Filip II August av Frankrike om hjelp, men hjelpen uteble og han led et avgjørende nederlag i slaget ved Poimanenos i 1223/1224 mot keiser Johannes III Dukas Vatatzes. Robert ble tvunget til å inngå fredsavtale med Johannes III.
Robert måtte akseptere å gifte seg med Eudoxia, datter av den forrige keiseren i Nikea, Teodoros I Laskaris. Det er uklart hvorfor dette giftermålet ikke kom i stand, men den samtidige historikeren George Akropolites mente at det ble blokkert av patriarken Manuel I av Konstatinopel av religiøse grunner. Robert I’s søster Marie av Courtenay hadde vært gift med Teodoros I, og Robert kunne ifølge kirken ikke både være Teodoros’ svoger og svigersønn. Robert giftet seg i stedet med en fransk adelsdame («Madame de Neuville-en-Artois») man ikke kjenner navnet på. Han måtte dra til Roma for å få pavens godkjenning, og på veien tilbake til Konstantinopel døde han i Morea (i dagens Peloponnes i Hellas) i januar 1228. Han skal de siste leveårene ha hengitt seg til uhemmet fornøyelsesliv og døde nokså demoralisert.
Folkemål

Folkemål brukes i norsk sammenheng delvis om det talte språket til vanlige folk i bygder og byer, delvis om et tenkt framtidig skriftspråk, basert på det man ser på som flertallstalemålet i landet. Begrepet folkemål er politisk lada, både av historiske grunner og på grunn av premissene som ligger bak.
Et sentralt premiss i folkemålstenkningas vektlegging av talemål, er at skriftspråket er udemokratisk, fordi det er basert på den kulturelle makta til en elite. I hvilken grad man ser på folks språkvalg som frie eller styrt av maktforholdene i samfunnet, er i stor grad et politisk spørsmål. Et annet premiss i folkemålstenkninga – når den sikter til et tenkt framtidig skriftspråk – er at det bør være mest mulig likt talemålet. Dette er ikke noe alle er enige i, og med de mange ulike talemålene i Norge, er klart at det må bli en viss avstand til skriftspråket for en del.

Historie

Historisk er begrepet folkemål blitt benytta både med nasjonalistiske og sosialistiske motivasjoner. Den første som benytta ordet, var trolig Henrik Wergeland i 1832. Han brukte det synonymt med «folkets talesprog» og «almuesproget». Rettskrivningsreformene i 1917 og 1938 kan begge sies å ha vært både nasjonalistisk og sosialistisk motivert. Folkemål blei forklart som en motsetning til danskbaserte riksmålet (mens nynorsk var basert på folkemål). I 1938-reformen spilte Arbeiderpartiet en aktiv rolle, og et viktig motiv for dette engasjementet, var det sosialistiske. De så på arbeidet for folkemål som en del av klassekampen. Arbeiderpartiets språk- og kulturkomité av 1929, som la grunnlaget for partiets språkpolitikk, uttalte dette på landsmøtet i 1930: «[...]ein gong skal [vi] nå fram til å ha berre eitt bok- og riksmål her i lande, eit mål som i sanning kann heite norsk folkemål, og som svarar til maktsvilkåra i samfunde når arbeiderklassa har vunne»
Ved den neste rettskrivningsreformen i 1959, blei folkemål forklart på denne måten: «[...]det vanlege talemålet i by og bygd til skilnad frå skriftmål og normaltalemål som er nær knytt til det («høgre talemål», «dannet talemål», «rikstalemål»)»
Ortler-Alpene

Daler

Fra Bormio i vest strekker Valfurva seg langt inn i Ortler-Alpene. Her ligger bl.a. vintersportsstedet Santa Caterina Valfurva.
Nord i Ortler-Alpene ligger noen sidedaler av Vinschgau, nemlig Sulden- med Trafoital, Martelltal og Ultental. Val di Rabbi og Val di Pejo, som ligger syd i Ortler-Alpene, er sidedaler av Val di Sole.

Geologi

Ortlermassivet består av et 1000 meter tykk sedimentlag av kalkstein og dolomitt. Flere steder kommer imidlertid det underliggende krystalline laget til synet, som her hovedsakelig består av kvartsfyllitt, i mindre grad også gneis. Helt i nord kommer et enda dypere lag opp i dagen, som inneholder marmor, som blir utvunnet ved Laas i Vinschgau.

Natur, kultur og historie

På nordsiden av Ortler-Alpene ligger tregrensen på over 2000 moh. og utgjøres hovedsakelig av cembrafuru og edelgran. På sydsiden ligger tregrensen betraktelig lavere. Over tregrensen finner man bl.a. mange søterotarter og alperose.
Store deler av Ortler-Alpene er vernet som nasjonalpark.
Ortlermassivet var lenge en uovervinnelig barriere og utgjør helt siden folkevandringstiden språkgrensen mellom det retoromanske (og senere tyske) språkområdet i nord og italiensken i syd. Det eneste veipasset over Ortler-Alpene, Stilfspasset, ble bygget ut på 1820-tallet og hadde storpolitiske bakgrunner (Lombardia var blitt østerriksk). I motsetning til mange andre fjellpass (f.eks. Umbrailpasset vest for Ortlergruppa) har altså Stilfspasset ikke hatt noen historie som lokal handelsrute.
Under den første verdenskrig passerte sydfronten langs Ortlermassivets høyfjell. Det representerte dermed Europas høyest beliggende frontavsnitt.
Ferjesambandet Kaupanger–Revsnes

Kaupanger–Revsnes, opprinnelig Kaupanger–Lærdal, var et ferjesamband som krysset Sognefjorden. Sambandet ble opprettet i 1938. 2. desember 1966 åpnet Revsnes ferjekai, noe som reduserte fjordkryssingen fra en time, til 15 minutter.
Da Kaupanger-Lærdal ble opprettet i 1938, var det som følge av at sambandet Vadheim–Lærdal ble delt i to. Den andre ruten som ble opprettet gikk Grinde–Balestrand–Nordeide.
Det første året var det kutteren «Vesle Øyvind» som ble leid inn av Fylkesbaatane i Sogn og Fjordane til å gå i ruten. Året fikk Fylkesbaatane sin første ferje, «Lærdal», som ble satt inn i denne ruten.
Kaupanger–Revsnes ble etter hvert en del av et nett av ferjeruter i Indre Sogn. I 1976 ble ferjeekspedisjonen i Kaupanger opprettet, som kunne omdisponere de mange ferjene, alt etter hvor stor trafikken var i de ulike rutene.
Ruten ble stadig vekk forlenget til Lærdal, grunnet ras på veien mellom Revsnes og Lærdal. Veien var totalt stengt 99 ganger, og to personer omkom som følge av ras. Utover på 1980-tallet ønsket lokale politikere et samband som både var kortere og tryggere, i tillegg til at sambandet kunne erstatte både Kaupanger–Revsnes og Kaupanger–Årdalstangen. Disse ble derfor erstattet av sambandet Mannheller–Fodnes ved åpningen av Manheller ferjekai 29. september 1995.
Haagaas Artiumskursus

Historie

Skolen ble grunnlagt i 1915 av lektor Theodor Haagaas og flere av hans lektorkolleger ved Frogner skole. Haagaas var på det tidspunktet også medeier i Frogner skole og naboskolen Nissens Pikeskole, men disse skolene ble overtatt av kommunen i 1918. Haagaas' skole holdt i det meste av sin eksistens til i Frogner skoles lokaler i Niels Juels gate 52. En periode under andre verdenskrig hadde skolen adressen Universitetsgaten 6 i Oslo sentrum. Skolen hadde undervisning på ettermiddags- og kveldstid. De fleste lærerne arbeidet på dagtid ved andre skoler, særlig Frogner skole, naboskolen Nissens Pikeskole og Oslo katedralskole. Skolen var en såkalt «studentfabrikk», Oslos eneste i sin samtid, og hadde et ettårig løp frem mot examen artium. Den var opprinnelig beregnet på voksne, særlig lærere uten examen artium som ville gå videre med universitetsstudier, men fikk raskt en bredere elevbase, ikke minst «bondestudenter» som kom til Oslo for å ta artium. Den tidligere eleven Mosse Jørgensen skrev om skolen: «Haagaas artiumskursus var en god skole. Om noen hadde fortjent navnet 'Nye Heltberg', så var det den. Lærerne der var kjente og erfarne lektorer fra de høyere skolene i Oslo». Theodor Haagaas var aktivt engasjert i driften av skolen frem til han pensjonerte seg i 1946. Skolen ble nedlagt i 1955. Haagaas ble beskrevet som en særpreget og ukonvensjonell lærerpersonlighet med en skarp humoristisk sans. Kulturredaktør i Morgenbladet Erik Egeland mintes artiumskurset som «festlig».
I skoleåret 1945–1946 hadde Haagaas Artiumskursus fem gymnasklasser og 127 elever, hvorav 89 gutter og 38 jenter. 116 avla examen artium. Skolen hadde 20 fast ansatte lærere, alle menn. Skolen var i sin helhet finansiert ved skolepenger.
Haagaas-russen hadde sin egen skolelogo, en gås med en «H» i nebbet, som kan ses som en «talende» logo dannet av uttalen av Haagaas. Navnet Haagaas stammer fra gården Håkås (nordre) i Båstad og betyr egentlig haukås (fuglenavnet hauk og landskapsbetegnelsen ås). Theodor Haagaas var forøvrig svigersønn til Bernhard Pauss, som i sin levetid eide naboskolen Nissens Pikeskole.

I litteratur

Romanen Tigerstaden av Leif B. Lillegaard handler om forfatterens møte med Oslo som «bondestudent» fra Nord-Norge og skolegang på Haagaas Artiumskursus for å ta artium.
Lodde

Fiske

Loddefiskets økonomiske betydning økte etter sammenbruddet i sildefisket i 1969. Fangstene nådde et maksimum på nær tre millioner tonn i 1977. Fram til bestandssammenbruddet i 1985 lå fangstene omkring to millioner tonn. Etter loddebestandens kollaps var fisket stengt 1987-1990 og har siden aldri nådd nivået fra 1970-årene. Bestandssammenbruddet i 1985 antas å ha sammenheng med veksten i bestanden av norsk vårgytende sild og innstrømming av store mengder sildeyngel til Barentshavet i 1983. 
Silda blir i Barentshavet til den er om lag tre år gammel, og det var derfor store mengder 1-2-årig sild i 1984 og 1985. Når loddelarvene seg ut fra kysten i løpet av sommeren, ble de utsatt for så stor predasjon fra 1-2 årig sild og fra torskeyngel at rekrutteringen var tilnærmet null. Siden lodda dør etter gyting førte dette til at bestanden sank med 96 % i løpet av kun to år (fra 3 millioner tonn i 1984 til 0,1 millioner tonn i 1986). Gode oppvekstvilkår for sildeyngel og påfølgende innstrømming av sildelarver har funnet sted flere ganger i årene etter 1983, og har hatt en tendens til å forårsake sammenbrudd i loddebestanden. Slike sammenbrudd skjedde i 1993 og 2003 og førte til at fisket ble stengt i årene 1994-1998 og 2004-2008.
Fisket etter lodde ble gjenåpnet 26. januar 2009 med en total kvote på 390 000 tonn fordelt mellom Norge og Russland.
Norge har 60 % og Russland 40 %.
10 000 tonn av totalkvoten er avsatt til forskning etter samme fordelingsnøkkel.
Lodderogn betraktes av mange som en delikatesse. Lodde av god kvalitet er særlig etterspurt i det japanske markedet, men også i Russland og Ukraina. I år med mye fiske blir mesteparten av lodda brukt som industrifisk, dvs. i produksjon av fiskeolje og fiskemel.
Nabarangpur (distrikt)

Demografi

Ved folketellingen i 2011 var det 1 218 762 innbyggere i distriktet, mot 1 025 766 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 7,20 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 16,57 % i 2011 mot 18,23 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 988 i 2011 mot 999 i 2001.
Robertus neglectus

Utseende

Robertus neglectus er en liten edderkopp, 2-2,25 mm lang. Kroppen er todelt i en bakkropp (abdomen) og en forkropp (prosoma eller cephalothorax). Forkroppen er bredt oval, litt flat og forholdsvis liten. Bakkroppen er hos hunnen stor og kuleformet. På det bakerste beinparets ytterste ledd, har de en fin kam av korte børster, derav familiens norske navn.
Den kan forveksles med enkelte arter av dvergedderkopper (Linyphiidae). Den er sammen med de andre artene i denne slekten, forholdsvis små edderkopper og mange er ganske like hverandre, samtidig som de kan være fargevariable av utseende. For sikker artsbestemmelse kreves ofte nærmere undersøkelse av de kjønnsmodne edderkoppens genitalier, hos hunner epigynet og hos hanner pedipalpenes siste ledd.

Levevis

Robertus neglectus lever litt skjult, i hulrom og skyggefulle steder og bygger ureglemessige fangstnett med tallrike silketråder som går på kryss og tvers.
Hunnen spinner eggene sine inn i en fritthengende, rund eggsekk.

Utbredelse

Robertus neglectus er utbredt i Palearktis. I Europa finnes den i de fleste land, også i Norge.
Coward of the County

«Coward of the County» er en amerikansk sang fra 1979 med melodi og tekst av Roger Bowling og Billy Edd Wheeler. Kenny Rogers spilte inn sangen. Den ble utgitt på singlen United Artists Records UA-X1327-Y. Produsent var Larry Butler. Sangen var hentet fra albumet Kenny.

Handling

«Coward of the County» er en historiefortellende sang som handler om en ung mann med navn Tommy. Da Tommy var ti år gammel døde hans far i fengsel. Tommy og hans onkel kommer for å se ham en siste gang. Tommys far ber sønnen om å love og helst ikke slåss når han blir provosert. Å vende det andre kinnet til blir ikke sett på som en svakhet. Dette gir Tommy et rykte som «Coward of the County» («Countyets feiging»).
Tommy blir forelsket i ei jente med navn Becky. Hun elsker ham til tross for at han ikke vil slåss. En dag, da Tommy er ute og arbeider, angriper de tre «Gatlin Boys» («Gatlinguttene») Becky. Da Tommy kommer hjem og påtreffer Becky skadet tvinges han til å velge mellom å bryte løftet til sin far eller å hevne forbrytelsen som har blitt begått mot hans livs kjærlighet. 
Under historiens klimaks begir Tommy seg til den lokale baren, hvor Gatlinguttene befinner seg. Først ser det ut som om han skal holde løftet når de ler av ham idet han vender seg mot døren. Han har imidlertid gjort slik for å stenge den. Det bryter ut et slagsmål som ender med at de de tre Gatlinguttene blir slått bevisstløs. Så forklarer han at selv om hans far bad ham om å unngå trøbbel, håper han at faren (som spøkelse) forstår at en iblant må slåss fordi en er mann.

TV-film

Sangen inspirerte i 1981 til en TV-film med samme navn som utspiller seg i Georgia under den andre verdenskrig. I filmen medvirker Kenny Rogers selv som pastor Matt Spencer (historiefortelleren), Fredric Lehne som hans fetter Tommy Spencer og Largo Woodruff som Becky. I filmen finnes også figurer som ikke blir nevnt i sangen, som Car-Wash (Noble Willingham), Violet (Ana Alicia) og Lem Gatlin, faren til Gatlinguttene (brødrene Jimmy, Paul og Luke).

Kontroverser omkring Gatlinguttene

Det har blitt påstått at Gatlin Boys refererer til virkelighetenes brødrene Gatlin. I The Billboard Book of Number One Country Singles' hevder imidlertid Rogers at han ikke innså sammenhengen, og hvis han hadde gjort det, ville han bedt om at navnet ble endret. Larry Gatlin gav også sangen god kritikk («It's a good song», «Det er en god sang»).
I 1980 reiste de med Kenny Rogers på turné og stod for backingvokalene på hans single Buried Treasure i 1981.

Norsk versjon

John Norman har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Feigest i byen». Norman har spilt inn sangen. Den ble utgitt på LP-platen Farvel Marie (Sonet SLP 1470) i 1981.
Tasjtagol

Tasjtagol (russisk: Таштаго́л) er en by i Kemerovo oblast i Russland. Den ligger ved elva Kondoma, rundt 320 km sørøst for Kemerovo. Innbyggertall: 22 900 (est. 2005), 23 363 (folketelling 2002), 26 274 (folketelling 1989).
Den ble grunnlagt i 1939 som en bosetning ved en gruve. Bystatus ble innvilget i 1963.
Revelstoke-demningen

Revelstokedemningen er en demning med vannkraftverk som danner en kunstig innsjø i elven Columbia River i Britisk Columbia, Canada, 5 km nord for byen Revelstoke. 
Demningen er 175 meter høy og skaper Revelstokesjøen som er 130 km lang og 1 km bred. Installert kapasitet i vannkraftproduksjonen er 1.843 MW fordelt på 4 turbiner. Det er planer om å utvide kapasiteten med 500 MW, til i alt 2.765 MW effekt. Anlegget var ferdig i 1984. Ovenfor anleggets reservoar finner vi Micademningen, mens Keenleyside-demningen ligger nedenfor, nær grensen mot USA.
Rom (brennevin)

Historie

Rom ble til på sukkerroeplantasjene i Karibia. Slaver på plantasjene ble de første til å oppdage at biprodukter fra sukkerproduksjonen gjæret og ble til alkohol. Senere ble disse alkoholholdige biproduktene destillert for å konsentrere alkoholen og for å fjerne urenheter, noe som ble til den første ekte rom. Lenge ble rom produsert på enkelt vis og ble betraktet som en drikk for fattige og sjømenn. Senere, og ikke minst oppmuntret av spanske myndigheter, ble produksjonsteknikken for rom kraftig forbedret. To fremtredende personligheter i dette arbeidet var den cubanske grunnleggeren av Bacardi og Juan Serralles, grunnleggeren av Serralles Distillers, Inc. i Puerto Rico.
Abitibi-Témiscamingue

Abitibi-Témiscamingue er en administrativ region, eller fylke, i delstaten Québec i Canada. Den består av 4 MRC'er (municipalité regionale de comté, større kommunale enheter) og 79 kommuner. Området har en avsides beliggenhet i forhold til de tettbefolkede områdene i Québec, og lever først og fremst av skogbruk, av gruvedrift langs Cadillac-forkastningen som strekker seg mellom Rouyn-Noranda og Val d'Or og av jordbruk.
Lykling

Lykling (historisk: Løkling) er en bygd i Bømlo kommune i Hordaland fylke, Norge. Tettstedet ligger på den sørvestlige delen av øya Bømlo. Landsbyen er ca. 12 kilometer (7.5 miles) nord for tettstedet Langevåg og ligger innerst i Lyklingfjorden, en liten bukt ved Nordsjøen i vest.
Lykling er blitt en populær turistattraksjon, hovedsakelig på grunn av sin historie med omfattende gullgruvedrift. Oppdagelsen av gull i 1862 av en ung gjeter, førte til utbygging i området. Tre store selskaper sto for virksomheten, hovedsakelig finansiert og drevet av engelske forretningsmenn.
I tillegg til gruvekonstruksjoner ble to hoteller, et hotellskip, flere bakerier, Lykling kirke, og en rekke butikker bygget. På det meste var arbeidet det rundt 500 mennesker i disse gruvene. Gruvevirksomheten startet i 1882 og endte i 1910. I løpet av disse 28 årene ble det fjernet over 250 kilo (£ 550) rent gull i denne perioden.
Bågåfjellet

Bågåfjellet (1 413 moh.) er det 9. høyeste fjellet i Tinn kommune i Telemark. Fjellet ligger på østsiden av Møsvatn på Hardangervidda.
Vinterstid ses ikke selve fjelltoppen fra midtre Møsvatn, men man ser en lang hvit bakkeslette oppover. Over første del av bakkesletten fra midtsiden av Møsvatn ses en ny stor slette og atter nye bakkesletter. Tilslutt ses omsider en forholdsvis høy varde, Bågåfjelltoppen. Varden er utstyrt med en innskrivingsbok.
Hesthamar skrivargard

Hesthamar er en tidligere embetsmannsgård som ligger rundt 4 kilometer nordvest for Utne i Ullensvang herad, Hordaland. Sorenskrivergården er en av de eldste og mest autentiske i Norge.

Etablering

Skrivargarden ble kjøpt av bygdefolket fra futen Lauritz Johnsen på Torsnes i 1637, knappe 50 år etter at sorenskriverembete ble etablert i 1591. På tross av at almuen hadde investert i gården måtte de betale skrivertoll, noe som førte til en årelang strid.

Hovedhuset

Hovedhuset er en 1 ½-etasjes tømmerbygning med hvitmalt, liggende staffpanel og stort saltak tekket med teglpanner. Bygningen er rundt 16 meter lang og 10 meter bred. Fasaden mot nordvest domineres av en spissgavlet ark. Mot sørøst preges bygningen av svalgangen og en dobbelfløyet inngangsdør. Hovedhuset som står på gården i dag ble oppført i 1723 av sorenskriver Jens Fabricius. I 1733 overtok Johan Sechmann Fleischer (1702–1789) embete og gården. Han bygde på huset og ga bygningen den utforming den har idag.
Stilmessig preges bygningsdetaljene av regence og rokokko, samt noen eldre innslag av barokk.

Eierskifter

Bygningen ble brukt som embetsmannsgård fra 1637 til 1790, da skrivargarden ble flyttet til Helleland ved Lofthus. Hesthamar fikk en rekke ulike eiere i tiden fram til 1882, da Kinsarvik Sparebank overtok gården. I 1888 ble gården overdratt vederlagsfritt til Ullensvang fattigstyre. I 1902 overtok kommunen skjøte på eiendommen og brukte denne som fattiggård og fattighjem for 20 personer. I 1923 ble hovedbygningen på Hesthammer Fattiggaard fredet som kulturminne av Riksantikvaren. Gården ble i 1935 stilt til rådighet for Hardanger Jordbruks- og fruktdyrkingsskule. Skolen ble nedlagt i 1957 og i noen år ble bruket drevet av heradet selv, før det i 1960 ble paktet bort til andre. Etter avtale med kommunen disponerte filosof Arild Haaland huset mellom 1973-2005.
Fusive Illusions

Fusive Illusions er et musikkalbum med Tore Morten Andreassen, utgitt i 2004.
Timarchida

Utseende

Middelsstore, bredt ovale, hvelvede, blanke, mørke bladbiller. Hunnen er større og kraftigere enn hannen. Antennene er noe utvidet mot spissen, over halvparten så lange som kroppen. Pornotum er avrundet firkantet, mye bredere enn langt. Dekkvingene er rundede og hvelvede, nærmest eggformede. Beina er rødlige, ganske kraftige.

Utbredelse

Arten er bare kjent fra de sørlige Karpatene i Romania.