Terem

Terem (russisk терем) var egne avdelinger der adelskvinner levde isolert i det russiske aristokratiets herskapshus og slott. Det er uvisst hvor og når praksisen oppstod, men terem var i bruk i Storfyrstedømmet Moskva i det 16. og 17. århundre, i noen grad frem til 1718, da Peter den store forbød dem. Direkte oversatt betyr ordet «tårn», og kvinneboligene, som også ble omtalt som «høye terem», befant seg ofte i tårn eller høyloftede toppetasjer.
Terem brukes også som begrep, når historikere omtaler og drøfter segregering av russiske adelskvinner som institusjon. Dette fenomenet nådde sitt høydepunkt mot slutten av 1600-tallet.
Restriksjonene for kongelige og adelige kvinner gjaldt ikke bare at de var isolert i egne leiligheter. De hadde heller ikke anledning til å omgås menn utenom sin nære familie, og hvis de forlot teremet var de kledd i høyhalsede, langermede, vide klær, og var ofte tilslørt. Når de var på reise, var de skjult for omverdenen i lukkede vogner.
Kvinner hadde liten formell betydning i samfunnet, men adelskvinnenes makt var likevel betydelig gjennom at de fra sine terem valgte ektefeller for sine barn, og dermed sørget for allianser mellom mektige familier.

Etymologi og bruk

Forskerne er enige om at ordet terem kommer fra det bysantinsk-greske teremnon (gresk:τέρεμνον), som betyr «kammer» eller «bopel». I ordbøker er terem oversatt med «tårn» eller «tårnværelse». Kvinneleiligheten, som ofte lå i øverste etasje, ble også omtalt som «det høye terem».
Ordet terem er ikke språklig beslektet med det arabiske harem, slik utlendinger som besøkte storfyrstedømmet feilaktig antok. 1800-tallets russiske historikere mente også at det var en sammenheng mellom harem og terem, ettersom de trodde bruken av terem kom fra den islamske skikken med egne avdelinger for kvinner innenfor en bolig.
Gamle russiske kilder brukte ofte ordet pokoi, men historikerne i det 19. århundre foretrakk terem, som i sagn og eventyr var ordet for værelset der den ensomme heltinnen våket og ventet på sin krigermann. Terem ble etterhvert synonymt med praksisen med isolering av overklassens kvinner.
Terempalasset i Moskva, som ble oppført på 1600-tallet, inneholdt egne avdelinger for kvinnene, men har aldri utelukkende vært bebodd av kvinner.
Terem brukes av og til om herskapshus og villaer bygget langt senere enn 1700-tallet.

I kunst og folkekultur

Terem-motivet har vært brukt av både billedkunstnere og forfattere.
Katarina den store skrev flere teaterstykker og librettoer til forestillinger som ble fremført i hennes nybygde teater. Hun var selv en mektig kvinne som brøt gamle regler, førte kriger og ble omtalt som en libertiner, men på scenen lar hun likevel heltinnene representere en tradisjonell moral; de tilbringer livet i teremet uten å vise noen utferdstrang. Kritikere og historikere har undret seg over dette. En tolkning er at Katarina var sliten etter krevende tiår som hersker, og at hun tenkte med nostalgi på hvordan livet i et tilbaketrukket terem ville ha vært. Teremet kunne også være symbol på det som var hemmelig, skjult og tilslørt, og åpne for flere tolkninger.
I operaen  Boris Godunov av Modest Musorgskij, bygget på Aleksandr Pusjkins drama, foregår første akt i tsarinaens terem.
I sagn og eventyr sitter heltinnen ofte i sitt terem og venter. Én historie forteller om tsarens ensomme datter som «sitter bak tre ganger ni låser, hun sitter bak tre ganger ni nøkler, hvor vinden aldri blåser, solen aldri skinner, og unge helter aldri ser henne». 
I populære sanger finnes også allusjoner til isolasjonen av kvinner. En bryllupssang omhandler den symbolske handlingen når den kyske ungpiken unnslipper teremets isolasjon: «Fra teremet, fra teremet, fra det høye vakre terem, det vakre, høye, lysende; fra sin mors omsorg har den vakre jomfruen kommet ut, har hun hastet ut, den søte, vakre jomfru Avdotjusjka».

Opprinnelse og historiografi

Forskerne er ikke enige om når og hvordan ordningen med terem oppstod. På grunn av mangelen på kilder fra storfyrstedømmet Moskva, er det spesielt vanskelig å bestemme den kulturelle opprinnelsen og når den ble en vanlig del av overklassens levesett.

Kronologisk opprinnelse

Historikere på 1800- og tidlig 1900-tall hadde en teori om at terem var overtatt fra Mongolrikets kvinneundertrykkende system, etter at de russiske fyrstedømmene var vasaller under Den gylne horde fra det 13. århundre. 
Den tidligste kjente skriftlige kilden med referanser til terem er Siegmund von Herbersteins beretning fra 1557, men det er usikkert hvor lenge ordningen hadde vært praktisert da han beskrev den. Ut fra Herbersteins beretning har historikere postulert at det ble en radikal forandring i kvinners status under Ivan III (1440–1505), selv om det er usannsynlig at en så dramatisk samfunnsendring ble gjennomført så raskt.
Nyere historikere, som Kollmann, mener slutten av 1400-tallet er mer sannsynlig som begynnelsen for isolering av kvinner i storfyrstedømmet. Denne teorien bekreftes av at storfyrstinnene Sofia av Litauen og Sofia Palaiologina tok imot utenlandske sendebud i henholdsvis 1476 og 1490. Et aristokrati med streng adskillelse av kjønnene, slik det senere ble praktisert i storfyrstedømmet, ville ikke ha latt kvinner delta i politikken på denne måten.  Ifølge Pushkareva hadde kvinner i perioden før storfyrstedømmet ble etablert, i det 13. århundre, aktivt engasjert seg i statlige gjøremål, mottatt ambassadører, vært diplomatiske sendebud, formidlet kunnskap og arbeidet som leger. 
Ut fra hvordan kvinner er omtalt i skriftlige kilder fra det 14. til det 17. århundre, mener Kollmann at terem utviklet seg over lang tid, mens Pushkareva hevder det kan ha vært en relativt kortvarig praksis, som knapt eksisterte før Den store urotiden (1598–1613).

Kulturell opprinnelse

Isolering av kvinner i egne boliger var ikke uvanlig i middelalderen; adelskvinner i Frankrike levde også slik. I det 20. århundre levde kvinner i enkelte land, for eksempel i Midtøsten, fortsatt i separate leiligheter innenfor en større boligenhet.
Det har vært trukket paralleller mellom terem og den sørasiatiske praksisen med isolering av kvinner, purdah, men det finnes ingen bevis for at terem er utviklet fra asiatiske kulturer. 
Det er uenighet om institusjonen var en skikk hentet fra andre kulturer eller om den var unik for storfyrstedømmet Moskva. Tidligere historikeres teori om at praksisen med isolering av kvinner var lånt fra de mongolske erorbrerne på 1200-tallet, er nå foreldet. Antagelsen er umulig, ifølge Charles Halperin, ettersom mongolene aldri praktiserte en slik ordning, Realiteten var at kvinnene i Borjigin-dynastiet, og khanens koner og enker, hadde relativt stor politisk makt og sosial frihet.
En alternativ teori er at praksisen kom fra Det bysantinske riket. Selv om bysantinske kvinner ikke levde adskilt fra menn etter det 11. århundre, var det fortsatt sett på som et ideal. Dette idealet kan ha virket tiltalende for russiske geistlige, ettersom disse allerede var sterkt påvirket av den ortodokse lære om kjønn og kvinneroller. Ortodoks tro på at kvinner var urene i visse perioder, etter barnefødsler og under menstruasjon, kan ha vært brukt for å rettferdiggjøre isolering av kvinner. 
Selv om den eksakte opprinnelsen til praksisen med terem er usikker, mener de fleste historikere at terem var en ordning som oppstod i storfyrstedømmet Moskva, mest sannsynlig utviklet som et svar på politiske endringer som inntraff i det 16. århundre.
Andre samfunn og kulturer kan ha sørget for modeller, men det var overklassens eget behov i tsarens Russland som drev frem ordningen. Historikeren Hamilton Gibb hevder at enhver kultur bare låner det de har behov for, og det som er forenlig med deres egen kultur.

1500- og 1600-tallet

De første samtidige beretningene fra utenlandske reisende som opplevde og beskrev terem som institusjon, ble skrevet på 1500-tallet. I tillegg til Herbersteins bok finnes Adam Olearius' reiseskildringer. 
Selv om manglende kilder gjør sammenligningen med tidligere århundrer vanskelig, er historikere generelt enige om at praksisen med terem nådde sitt høydepunkt på 1600-tallet, under Romanov-dynastiet.
For tsarens familie var praksisen med terem relativt kortvarig. Mot slutten av det 17. århundre ble det lettet på restriksjonene som var påtvunget de kvinnelige familiemedlemmene. Strenge regler for andre aristokratiske kvinner ble også noe mer avslappet etter at tsar Aleksej den første giftet seg med sin andre kone, Natalja Narysjkina, i 1671. Natalja var blant annet rask til å fjerne skikken med å kjøre i lukket vogn, noe som førte til skandale.
Da Aleksej døde, etterlot han seg seks døtre fra første ekteskap. De fleste av disse begynte å vise seg offentlig og kle seg mer i tråd med europeisk mote. Rundt 1680 begynte også andre adelskvinner å vise seg offentlig uten å være tilslørt, og kvinner spilte etterhvert en større rolle i offentlige og sosiale sammenhenger. 
Aleksejs datter, Sofia Aleksejevna, som var regent fra 1682 til 1689, hadde begrenset makt, men kunne delta i statlige aktiviteter og mottok ambassadører. Hun tilbrakte fortsatt mye av tiden i sitt terem, der hun blant annet ble underholdt av adelskvinner som spilte teater for henne. Sofia ble forvist til kloster i sine siste år, etter politiske konflikter.

Peter den store og forbud mot terem

Praksisen med terem var vanskelig å fjerne helt i flere områder av landet, ettersom det var hustruers og døtres ære og rykte som stod på spill. Så sent som i 1713 observerte utenlandske besøkende at de aristokratiske russiske kvinnene levde «ekstremt tilbaketrukket». 
I 1718 ble isolering av aristokratiske kvinner i terem offisielt forbudt. Peter den store ga ordre om at kvinnene skulle delta i det sosiale liv ved det nye, vestlig-inspirerte hoffet i St. Petersburg. I denne perioden prøvde Peter å forandre adelen fra en klasse med nedarvede titler, til én der den enkeltes status var basert på innsatsen de hadde gjort i statsapparatet. Peters forbud mot terem var bare en del av planen for å bryte ned «klanspolitikken» i riket, og skape en tjenesteadel modellert på den som fantes i Vesten.
Den påtvungne innlemmingen av kvinner i hoffets sosiale aktiviteter, ble møtt med motstand fra flere hold. Ikke alle kvinner var glade for å delta i hoffsamlingene Peter organiserte. Dokumenter viser at det i mange år bare var i St. Petersburg kvinner deltok i hofflivet. 
Mange kvinner var også uvillige til å begynne med en ny klesstil, som var radikalt forskjellig fra de tradisjonelle vide draktene med lange ermer og høye halser, men på Peters befaling begynte kvinnene i tsarfamilien å kle seg etter vestlig mote, med utringninger, korsetter og ettersittende liv. 
Avskaffelsen av terem forbedret i høy grad adelskvinnenes status, både sosialt og når det gjaldt rettigheter. Forbudet kom like etter et dekret fra tsaren som gjorde det mulig for kvinner å arve sin ektemanns landområder. Kvinner fikk lovbestemt rett til å uttale seg om valg av ektemake, og stadig flere overklassekvinner fikk en utdanning. Opplæringen foregikk først i privat regi, avhengig av familiens holdning og muligheter, men under Katarina den store overtok staten ansvaret for utdanning av kvinner.

Utenlandske kilders troverdighet

Det finnes skriftlige kilder som er skrevet mens terem-praksisen fortsatt eksisterte. Mange av disse dokumentene er skrevet av utenlandske reisende, noe som gjør at flere forskere er skeptiske til deres verdi. De hevder at beretningene kan ha vært skrevet for å oppfylle europeiske stereotypier av «et underutviklet russisk samfunn». Disse beskyldningene har kommet både mot Olearius', Herbersteins og Kotosjikhins reisebeskrivelser.