Norsk språkhistorie (1400–1800)

Mellomnorsk tid

I senmiddelalderen skjer det store endringer i det norske språket. Talespråket går inn i en periode med store strukturelle forandringer. Det norrøne skriftspråket endres og går etter hvert helt ut av bruk. Vi får en massiv import av fremmede ord – ofte til erstatning for de norrøne. Årsakene kan henledes dels til indre forhold i språket sjøl, dels til ytre påvirkning. Mellomnorsken varte fra 1350-1525, og hadde store endringer rundt slutten av 1525 og ble da til moderne norsk.

Talemålet

Som i mange andre språk har det også i norsk skjedd forandringer i lydverk, bøyninger og grammatikk. I enkelte perioder i et språks utvikling kan endringene være store i løpet av få generasjoner.  Tida mellom 1300 og 1500 har vært en slik periode i norsk. Årsakene til den raske endringstakten kan ikke fullt ut forklares ut fra ytre forhold, men et par faktorer kan nevnes: Svartedauden tok livet av en tredel av landets befolkning, og mange bygder ble lagt nesten øde. Et samfunn som rammes av en slik katastrofe, rakner også sosialt. I et samfunn der familier oppløses på grunn av dødsfall, og bånd mellom generasjoner løses, kan alle tradisjoner – også språklige – komme på glid. I tillegg fikk en del av befolkninga langvarig kontakt med en innvandrerbefolkning som talte et beslekta språk – hanseatene. Det er sannsynlig at det i denne kontakten oppsto et slags pidginspråk, som i sin tur påvirka det norske språket. Det er ikke tilfeldig at talemålet i Bergen er den norske dialekten som har bevega seg lengst bort fra det norrøne utgangspunktet.
Hvis en sammenlikner det språket som ble talt i Norge omkring 1500 med norsk i høgmiddelalderen, kan endringene oppsummeres slik:

Vokalendringer

Den karakteristiske u med lepperunding oppstod ved at norrøn u (uttalt som i tysk) beveget seg framover. Norrøn o (uttalt som i tysk) tok den ledige plassen som oppstod. Lang norrøn á ble en å-lyd.
I moderne norsk henger rettskrivinga delvis igjen i det norrøne, derfor har vi slike inkonsekvenser i rettskrivinga som: bukt, ung, dum, kokt og (feie)kost og kost(hold), stokk, love, grått, få og låve.
Norrønt hadde både a, i og u i trykklett staving: hestar, bygðir, vísur. Store deler av landet (særlig østnorsk) fikk etter hvert stort sett bare en slapp e: hester, bygder, viser.

Endringer i bøyingsmønstre

Kasusbøying forsvant ved at nominativ, akkusativ og dativ falt sammen. I personlige pronomen falt akkusativ og dativ sammen til objektsform. Totallsformer av de personlige pronomena forsvant mange steder: (okkr = vi to, ykkr = dere to), men kan finnes blant annet på sørvestlandet.
Norrønt brukte ofte ubestemt form der vi bruker bestemt (slik bruk av ubestemt form finnes ennå blant annet på Sunnmøre, f.eks; far min, mor mi): Sá var einn draumr hennar, at hon þóttisk vera stǫdd í grasgarði sínum, ok taka þorn einn ór serk sér (Slik var én drøm hennes, at hun tyktes stå i hage sin, og ta en torn ut av serk sin). Ubestemt artikkel – som var ukjent i norrønt – kom nå inn. 
I norrønt ble ikke verbet bare bøyd i tid, men også etter om subjektet var i første, andre eller tredje person, entall eller flertall. Hver tid av verbet kunne altså ha opptil seks ulike former – mot i dag én. I 1800-tallets skriftlige dansk, svensk og landsmål, var verb også bøyd i entall og flertall, for eksempel eg er mot dei ero i landsmål. I talespråket fins flertallsbøying ennå i noen få dialekter, blant annet i Setesdal. Et eksempel er eg heve mot dei have i Valle.

Ordtilfanget

Kontakten med hanseatene brakte ikke bare en mengde nye begreper og ord inn i språket (rente, snekker, spiker, kjøkken, skap, trapp, støvel, farge), men fortrengte helt eller delvis norrøne ord:
brók → bukser,
siðr → skikk,
verzla → handle,
telja → betale,
farm → varer,
sútarr → skomaker,
lýsa → beskrive,
vinna → arbeide,
varsam → forsiktig,
nytta → bruke, anvende,
þó → nemlig.
Den nedertyske påvirkninga tilførte norsk nye prefikser og suffikser (an-, be-, ge-, -het), som senere ble produktive i det norske språket.