Havfolkene

Havfolkene er betegnelsen på hva som hevdes å være et sjøfarende forbund eller allianse mellom ulike grupper som angrep oldtidens Egypt og andre regioner i den østlige delen av Middelhavet før og under bronsealderens sammenbrudd. Som følge av opprettelsen av konseptet «havfolkene» på 1800-tallet, har det blitt et av de mest kjente kapitlene i egyptisk historie, gitt dets forbindelse med, i ordene til Wilhelm Max Müller: «de aller viktigste spørsmål om etnografi og den primitive historien til oldtidens nasjoner.» Deres opprinnelse er usikker. Det har blitt foreslått at ulike havfolkene har oppstått fra steder som vestlige Anatolia, Egeerhavet, øyer i Middelhavet, og sørlige Europa. Selv om de arkeologiske inskripsjonene ikke omfatter referanser til en migrasjon, er det formodet at havfolkene seilte rundt i den østlige delen av Middelhavet og invaderte Anatolia, Syria, Fønikia, Kanaan, Kypros, og Egypt mot slutten av bronsealderen.
Den franske egyptologen Emmanuel de Rougé var den første som benyttet betegnelsen peuples de la mer, «folkene fra havet», i 1855 i en beskrivelse av relieffer på andre pylon ved Medinet Habu som dokumenterte år 8 av farao Ramses III. Gaston Maspero, etterfølger av de Rougé ved Collège de France, var den som populariserte begrepet «havfolkene» — og en tilknyttet teori migrasjon — på slutten av 1800-tallet. Siden tidlig på 1990-tallet har teorien blitt kritisert og utfordret av en rekke forskere.
Havfolkene har forblitt uidentifiserte i vurderingen til de fleste moderne forskere og hypoteser om opprinnelsen til de ulike gruppene er kilde til mange spekulasjoner. Eksisterende teorier har ulikt forslått at deres opphav kommer fra ulike stammer rundt Egeerhavet, pirater fra Sentral-Europa, spredte soldater eller leiesoldater som henga seg til piratvirksomhet eller som hadde blitt flyktninger, og knyttet til naturkatastrofer som jordskjelv og klimatiske endringer.

Bakgrunn: Havfolkenes angrep

Fra 1200- til midten av 1100-tallet f.Kr., på den tiden dra Troja VI og VIIa ble ødelagt, ble Egypt angrepet fra mange retninger. Den første trusselen kom fra land i vest av libyere, ledet av deres konge Meryry, som bevege seg østover , med seg var hele familier, flokker med tamdyr og deres verdisaker, drevet av sult. Med seg hadde de sine nordafrikanske allierte, Meshwasj, og med utenlandske leiesoldater.. De kom til utkanten av det rikeste landet ved Middelhavet, og aktet å tvinge seg inn med makt. Det kunne ikke farao Mernepath godta, og i april 1220 ble det utkjempet et stort slag. Angriperne ble gjennomgående beseiret, libyere flyktet tilbake, og Mernepath hevdet å ha drept 6 000 libyere og minst halvparten av dette antallet av deres allierte.
Dette var likevel bare begynnelsen på en rekke av invasjoner, som var like mye angrep som det var innvandringer. Sjøfolkene, som de fremmede ble kalt i moderne tid, «var kun et element i langt bredere og større folkevandring hvor langvarige immigranter var langt flere enn opportunistiske leiesoldater, og hvor det var langt flere landfolk enn det var havfolk.» Blant disse fremmede har egyptiske inskripsjoner listet følgende Lukka, Peleset, Tjeker, Shekelesj, Denyen og Weshesj, Sherden og Teresj. Mernepath var sikker på at han skaffet varig fred. Men i løpet av tretti år, i 1182 f.Kr. sto farao Ramses III overfor en ny invasjon fra vest, denne gangen også libyere, men i større antall. Igjen vant egypterne en stor seier, men freden ble kortvarig. Folk i nord mobiliserte, og i henhold til en lengre inskripsjon ved tempelet i Medunet Habu var uroen ikke bare ved Egypts middelhavskyst, men over en langt større region: «... utenlandske land sammensverget seg på deres øyer. Alle land var samtidig i bevegelse, spredt ut i krig. Intet land kunne stå imot deres våpen. Hatti (hettittene), Kode (Kilikia, sør i Anatolia), Karkemisj (ved Eufrat), Arzawa (vest for hettittene) og Alasiya (Kypros) ble kappet av...» De store statsmaktene på denne tiden, hettittene, de mykenske bystatene, kanaanittene, kyprioter, og andre falt. Alle ble overfalt og ødelagt. En del av slo seg sammen med angriperne, andre flyktet for livet. Landområder ble til ørken, og fra Syria og Kanaan dro de fremmede mot selve Egypt. I år 1177 f.Kr. i det åttende året av styret til farao Ramses III kom fremmede angripere over både land og via sjøveien, både ved kysten til Nildeltaet og over den østlige grensen. Angriperne var alle forent i en felles front: Peleset, Tjeker, Shekelesj, Denyen og Weshesj. Angrepet over land kom med hestestridsvogner slik som hettittene, mange hester, men også med oksekjerrer som fraktet kvinner og barn.
I henhold til oldtidens egypterne hadde de ingen felles uniform; noen hadde fjær som hodekledning, andre hjelm med horn mens andre igjen var barhodet; noen hadde spisst skjegg og i korte lendekleder, andre uten skjegg og kledd i lengre kjortler. Disse angriperne, som moderne tid har omtalt som sjøfolkene besto av flere ulike grupper. Sjøfolkene etterlot ingen inskripsjoner selv. Alt som er kjent om dem er utelukkende fra egyptiske inskripsjoner.
Informasjonen slik den er gjengitt i de egyptiske inskripsjonene er meget farget av egyptiske briller. Havfolkene var antagelig kun en samlet og forent hær i øynene på egypterne som krediterte seg selv for å beseire dem. Karkemisj viser ingen tegn på ødeleggelse fra havfolkene eller andre i denne perioden, og den syrisk-hettittiske staten ved Karkemisj viser tegn på kontinuitet i fortsettelse av hettittiske tradisjoner. Dog ble Hattusa ødelagt i denne perioden, en gang rundt 1200 f.Kr., men det er ingen bevis på at det ble gjort av havfolkene, men antagelig heller av et uklart folk kalt kaškaere, som tidligere hadde vært i krig med hettitterne.
Havfolkene har fått skylden for det meste av samfunnsmessige problemer i denne tiden, men istedenfor at de var hovedårsaken for sammenbruddet av den gamle orden i Levanten, var det allerede eksisterende sosioøkonomiske problemer innenfor hver enkelt stat. Det var ulike tegn på interne problemer i det hettittiske riket, som opposisjon fra adelen, minsket kongelig autoritet, og økt ulydig fra vasallherskere. I Midtøsten hadde lenge vært plaget av angrep, men piratvirksomheten langs kysten økte antagelig i denne perioden. Ulike folk i Midtøsten tok ansettelse som leiesoldater, blant for libyerne i deres angrep mot Egypt, og Egypt selv ansatte slike, blant annet pelesetere, som ble plassert i egyptiske garnisoner i Kanaan hvor de ble kjent som filistere, etter at Egypts makt minsket og de brøt ut i uavhengige samfunn som rivaler til blant annet israelittene.
For moderne forskning har det vært et paradigmeskifte angående havfolkene etter at de ble etablert av tidlige forskere på 1800-tallet, slike som Gaston Maspero, som baserte sine teorier utelukkende på epigrafiske bevis og tolkninger, og ikke understøttet av arkeologi. Dagens forståelse er at havfolkene kan ha vært ansvarlig for en del av ødeleggelsene som skjedde i perioden, men det mest sannsynlige er en sammenhengende kjede av hendelser, både menneskelige og naturlige, inkludert klimatiske endringer og tørke, seismiske katastrofer som jordskjelv, interne opprør og systemsammenbrudd; noe som til sammen førte til mange riker mot sammenbruddet og over. I denne konteksten kan havfolkene forståes som ulike, opportunistiske enkeltgrupper som utnyttet de ulike situasjonene ved flere samfunn i Levanten, men en del av dem var ikke angrep, men folkevandringer og ny etablering og bosetning i andre land.

Hypoteser om sjøfolkenes identitet

Det har vært fremmet en rekke hypoteser om sjøfolkenes identitet og motiver. Det er ikke nødvendigvis alternativer eller motstridende hypoteser om sjøfolkene; alle kan være hovedsakelig eller delvis sanne.

Den minoiske hypotese

To av de folkene som bosatte seg i Levanten hadde tradisjoner som kan forbinde dem med Kreta: Tjekere og pelesetere. Tjekere kan ha forlatt Kreta for å bosette seg i Anatolia og dratt videre til å bosette seg i det området som nå kalles Tel Dor i nordlige Israel. I henhold til Den hebraiske Bibelen den israelittiske gud Jahve førte filisterne ut av Kaftor.
Hovedstrømningene innen bibelsk og oldtidsforskning aksepterer Kaftor som et navn for Kreta, men enkelte forskere har fremmet andre teorier. Kreta var i sin tid befolket av folk som snakket flere språk, blant disse var mykensk gresk og etokretisk, etterkommere av språket til minoisk kultur. Det er mulig, men absolutt ikke sikkert at disse folkene, tjekere og pelesetere, snakket etokretisk.
Nyere undersøkelser av utbruddet fra vulkanen på Santorini har beregnet at det skjedde mellom 1660 og 1613 f.Kr., det vil si flere århundrer før den første tilsynekomst av havfolkene i Egypt. Vulkanutbruddet er således lite trolig årsaken for ankomsten av havfolkene.

Hypotesen om mykensk krigføring

Denne teorien foreslår at sjøfolkene var befolkninger fra bystatene i den greske mykenske sivilisasjon som ødela hverandre i en katastrofal rekke av konflikter som varte i flere tiår. Det ville ha vært få eller ingen eksterne invasjoner, og kun noen få utflukter utenfor den gresktalende delen av den egeisk kulturen.
Arkeologiske spor indikerer at mange av de befestede stedene på det greske fastlandet ble ødelagt på slutten av 1200- og tidlig på 1100-tallet f.Kr., noe som ble forstått i moderne tid, på midten av 1900-tallet, som å ha skjedd samtidig eller borti mot samtidig. Hendelsen ble tilskrevet den doriske invasjon som ble fremmet av Carl Blegen fra Universitetet i Cincinnati. Han mente at mykenske Pylos ble brent under et amfibisk angrep av krigere fra nord (dorere).
Følgende kritiske analyser har fokusert på det faktum at ødeleggelsene ikke var samtidige og alle bevis på dorere kommer fra senere tid. John Chadwick har fremmet en hypotese om sjøfolkene som hevder at ettersom folket i Pylos hadde trukket seg tilbake mot nordøst må angrepet ha kommet fra sørvest, og at sjøfolkene, ikke dorere, var således de mest sannsynlige kandidatene. Disse sjøfolkene var basert i Anatolia og gir derfor ikke en gresk identitet til alle sjøfolkene.
I betraktning av uroen og striden mellom og innenfor de store familiene i de mykenske bystatene i gresk mytologi, har det vært en langvarig hypotese at mykenerne ødela hverandre, og finner støtte hos den antikke greske historikeren Thukydides som teoretiserte: «I de tidlige tider var grekerne og barbarene ved kysten og på øyene... fristet til å drive med piratvirksomhet under ledelse av deres mektigste menn... De ville angripe en by som var ubeskyttet av murer... og ville plyndre den... ingen vanære har ennå blitt knyttet til slik en gjerning, men isteden som ære.»
Selv de som fremmer en filistisk eller gresk migrasjonshypotese, identifiserer de alle sjøfolkene som etnisk greske, men John Chadwick (grunnlegger sammen Michael Ventris, av Linear B-studier), har isteden fremmet et flerkulturelt opprinnelse.

Hypotese om italiske folk

Det har lenge vært fremmet teorier om en mulig forbindelse mellom Sherden og Sardinia, Shekelesj til Sicilia, og Teresj til tyrsenere, noe som er basert på onomastiske likheter, det vil si likheter i navn. Nurgerisk keramikk for innenlandsk bruk har blitt funnet ved Pyla Kokkinokremos, en befestet bosetning på Kypros, i løpet av utgravningen mellom 2010 og 2017. Stedet er datert til perioden mellom 1200- og 1100-tallet f.Kr., innenfor invasjonene til sjøfolkene. Dette funnet har ledet arkeologen Vassos Karageorghis til å identifisere nurgeriske sardinere med Sherden, et av sjøfolkene. I henhold til ham dro Sherden først til Kreta og derfra sammen med kretere østover for å angripe Kypros. En del arkeologer mener det er mulig å identifisere Sherden med nurgeriske sardinere.
Det finnes nurgeriske bronsestatuetter, en stor samling av nurgeriske skulpturer, inkludert mange krigere med hjelmer med horn, med runde skjold og som bærer et lendeklede tilsvarende de som egypterne avbildet som Sherden. Selv om disse lenge har blitt datert til mellom 900- og 800-tallet f.Kr., har nyere oppdagelser antydet at framstillingen av disse er langt eldre, til rundt 1200-tallet f.Kr. Sverd identiske med til Sherden har blitt funnet på Sardinia, datert tilbake til 1650 f.Kr.
Etruskernes navn på seg selv, Rasna, peker ikke i seg selv på en tyrsensk opprinnelse, skjønt det har vært foreslått at det kan være avledet fra en eldre form T'Rasna. Den etruskiske sivilisasjon har blitt studert og språket er delvis dechiffrert. Det har varianter og representanter i egeiske inskripsjoner (som Lemnos-stelen), men disse kan like gjerne ha kommet fra reisende eller etruskiske kolonister i løpet av deres sjøfarende periode før romerne knekte deres makt.
Det finnes ikke avgjørende arkeologiske bevis. Hva som er sikkert at mykensk IIIC-keramikk ble spredt rundt Middelhavet i områder som er assosiert med havfolkene, og det introduksjon ved ulike steder er ofte knyttet til kulturutvekling, med makt eller gradvis.
En gammel teori er at Sherden og Shekelesj brakte disse navnene med seg til Sardinia og Sicilia, «kanskje ikke opererte fra disse store øynene, men bevegde seg mot dem.» Det er fortsatt akseptert av Eric Cline og av Trevor Bryce som forklarer at en del av havfolkene oppsto ved sammenbruddet til det hettittiske riket. Giovanni Ugas heller til den motsatte oppfatningen, at Sherden hadde sin opprinnelse i Sardinia.

Invasjonshypotesen

Begrepet «invasjon» er generelt brukt i litteraturen om perioden for dokumenterte angrep, antyder at angriperne kom utenfra det østlige middelhavsområdet, skjønt antatt fra den bredere egeisk verden. En opprinnelse utenfor den egeiske verden har også blitt foreslått, eksempelvis slik Michael Grant formulerte det: «Det var enorm rekke av med folkevandringer som strakte seg hele veien fra elvedalene til Donau til slettene i Kina.»
Slike omfattende folkevandringer er assosiert til mer enn et folk eller kultur, men mengder av ulike folk på vandring, og må forståes som en «forstyrrelse», i henhold til M.I. Finley «En storstilt forflyttelse av mennesker er indikert... det opprinnelse senteret for forstyrrelsen var i regionen Karpatene-Donau av Europa. (…) Det synes… å ha vært… presset i ulike retninger ved ulike tider.» Om ulike tider skjedde langs Donau, var de nevnte angriperne ikke egeiske: «alle disse ødeleggelsene må være datert til den samme perioden rundt 1200 f.Kr.» 
Folkevandringene til den hypotetiske doriske invasjonen, angrepene til havfolkene, opprettelsen av de filistiske byrikene i Levanten, og sammenbruddet til det hettittiske riket ble knyttet sammen av Finley til rundt 1200 f.Kr. Robert Drews har presentert et kart som viser ødelagte områder ved 47 befestede større bosetninger som han betegner som «Betydelige steder ødelagt i katastrofen». De er konsentrert i Levanten, med en del i Hellas og i Anatolia.