Northrop Frye

Tidlig liv og utdannelse

Frye ble født i Sherbrooke, Quebec, men vokste opp i Moncton, New Brunswick. Han var sønn av Herman Edward Frye og Catherine Maud Howard. Frye kom til Toronto for å delta i en nasjonal konkurranse i skrivemaskintasting i 1929. Han studerte først ved Victoria College ved Universitet i Toronto før han deretter studerte teologi ved Emmanuel College (en del av Victoria). Etter et kortvarig tid som studentprest i Saskatchewan ble han innsatt i presteembete i Den forente kanadiske kirke. Han studerte deretter ved Merton College ved University of Oxford i England, før han dro tilbake til Victoria College hvor han tilbrakte resten av sin profesjonelle karriere.

Akademiske og forfatterkarriere

Frye steg til internasjonal oppmerksomhet som et resultat av sin første bok, Fearful Symmetry, som ble utgitt i 1947. Inntil da hadde den profetisk poesien til William Blake lenge vært dårlig forstått, faktisk betraktet av enkelte til å være skravling og preget av stormannsgalskap. Frye fant i den et system av metaforer som var avledet fra Bibelen og Det tapte paradis av John Milton. Hans studier av Blakes poesi var en betydelig bidrag, men Frye ga utkastet til en innovativ måte å studere litteratur på som fikk stor betydning på studiet av litteraturen generelt. Han hadde en betydelig innflytelse på blant annet Harold Bloom og Margaret Atwood.
I 1974–1975 ble Frye Norton-professor ved Harvard University.

Familieliv

Frye giftet seg med Helen Kemp, en pedagog, redaktør og kunstner, i 1937. Hun døde i Australia mens hun fulgte Frye på en forelesningsturne. To år etter hennes død i 1986 giftet han seg med Elizabeth Brown, men døde selv i 1991 og ble gravlagt på gravlund Mount Pleasant Cemetery i Toronto, Ontario.

Bidrag til litteraturforskningen

Den innsikt som han fikk fra sin forskning på Blake staket ut Fryes litteraturteoretiske retning og formet hans bidrag til litteraturkritikk og teori. Han var den første litteraturforsker som postulerte en systematisk teori for analyse og tolkning av litteratur, «å utarbeide», i hans egne ord, «en samlet fortolkning på litteraturkritikkens teori». I det formet han en litteraturkritikken som fag. Inspirert av sin arbeid med Blake utviklet og artikulerte Frye som tolkningsteori ti år etter Fearful Symmetry i det banebrytende verket Anatomy of Criticism (1957). Han beskrev dette som et forsøk på en «synoptisk syn på omfang, teori, prinsipper og teknikker i litterær kritikk». Han spurte: «hva om litteraturkritikk er en vitenskap like mye som det er en kunstart?». Således fremmet Frye en søken som kom til å oppta ham resten av livet og som etablerte litteraturforskningen som «koherent studiefelt som trener fantasien like systematisk og effektivt som vitenskap trener fornuften».

Fryes kritisk metode

Frye benytter begrepene «sentripetal» og «sentrifugal» for å beskrive sin kritiske metode. Litteraturkritikk er i sitt vesen sentripetal når den beveger seg innvendig (i en stille sinn) mot strukturen i en tekst; og den er sentrifugal når den beveger seg utover, fra teksten og mot samfunnet og den ytre verden. Lyrisk poesi som eksempelvis John Keats Ode on a Grecian Urn (Ode om en gresk urne, 1819), er dominerende sentripetal, framhever lyden og bevegelsen og billedføringen til de ordnete ordene. Retoriske noveller, som Onkel Toms hytte, er dominerende sentrifugal, framhever den tematiske sammenhengen til fortellingene og karakterene til den sosiale orden. Keats dikt har sentrifugale tendenser, dens effekter støtter seg på historiens elementer og keramikk og leksikale valg for skisse karakterene og etablere stemning. Men det ene dreier innover og det andre presser seg utover. Litteraturkritikken reflekterer disse bevegelsene, sentripetalt fokuserende på litteraturens estetiske funksjon, sentrifugalt på litteraturens sosiale funksjon.
Mens en del litteraturkritikere eller litteraturretninger framhever en bevegelse framfor en annen var begge bevegelser like essensielle for Frye: «litteraturkritikken vil alltid ha to aspekter, den ene som beveger som mot litteraturens struktur og den andre som beveger som mot andre kulturelle fenomener som former litteraturens sosiale miljø». Han ville derfor si seg enig, i det minste delvis, med retningen Nykritikk i hans tid i deres sentripetale insistering på strukturelle analyser, men for Frye var det kun en del av det hele: «Det er riktig», slo han fast, «at den første forsøk for kritisk forståelse skal ta form av en retorisk eller strukturell analyse av kunstverket. Men en ren strukturell tilnærming har samme begrensning i litteraturkritikken som den har for biologien.» Den utvikler ikke «noen forklaring på hvordan strukturen kom til være hva den var og hva dens nærmeste slektninger er. Strukturanalyse fører retorikken tilbake til kritikken, men vi trenger også en ny poetikk...».

Arketypisk litteraturkritikk som «en ny poetikk»

For Frye kunne denne «nye poetikk» bli funnet i opphavet til det mytologiske rammeverket som hadde blitt kjent som «arketypisk litteraturkritikk». Det er gjennom lensene til dette rammeverket som er vesentlig en sentrifugal bevegelse som støtter opp fra teksten mot arketypen hvor den sosiale funksjonen til litterær kritikk blir synlig. I alt vesentlig, «hva litteraturkritikk kan gjøre,» i henhold til Frye, «er å vekke studentene til suksessive nivåer av våkenhet for den mytologi som ligger bak ideologien i hvor deres samfunnet indoktrinerer dem». Studiet av gjentagende strukturelle mønstre gir studentene en frigjørende distanse fra deres eget samfunn, og gir dem en visjon om en høyere menneskelig forhold – en Longinos' sublimitet – det er ikke tilgjengelig direkte gjennom deres egen erfaring, men til sist omformer og utvider deres erfaring slik at den poetiske modell blir en modell å leve etter. I hva han kaller en «kerygmatisk måte» blir myter «myter å leve etter» og metaforer blir «metaforer å leve etter» hvor «...ikke bare arbeider for oss, men hele tiden utvider vår synskrets» slik at «vi kan gå inn i verden av [kerygma eller forvandlende kraft] og gi den til andre for hva vi har funnet som er sant for oss selv».
På grunn av dens viktige sosiale funksjon følte Frye at litteraturkritikk var en vesentlig del av en frigjørende utdannelse, og arbeidet utrettelig for å kommunisere sine ideer til et vidtfavnende publikum. «I mange år nå», skrev han i 1987, «har jeg adressert hovedsakelig til meg selv, ikke andre, men til studenter og til et ordinært publikum, innsett at uansett hvilke nye retninger som kan komme til mitt fag vil det komme fra deres behov og deres intense om enn ufokuserte visjon». Det er derfor passende at hans siste bok, utgitt posthum, skulle bli en som han beskrev for å være «noe av en kortere og mer tilgjengelig versjon av de lengre bøkene, The Great Code og Words with Power,» som han ba sine lesere om å lese med sympati, ikke «som et saksanlegg fra en rettssak ved den endelige dommen, men fra en hvileplass på en pilegrimsreise».

Påvirkninger: Vico og Blake

Giambattista Vico, i The New Science (Den nye vitenskap, 1725), hevdet et språksyn som fundamentalt figurativt, og introduserte til opplysningstidens diskurs tanken om forestillingens rolle i den skapende mening. For Vico var den poetiske diskurs forut den filosofiske diskurs; filosofi er faktisk avledet fra poesi. Frye hadde ingen problemer med å anerkjenne den gjeld han eide til Vico i utviklingen av sin litterære teori, beskrev ham som «den første moderne tenker som forsto alle de betydelige verbale strukturene har nedstammet fra poesien og mytologien».
Det var Blake som var Fryes «virgilske ledsager» som først vekket Frye til «den mytologiske ramme i vår kultur». Faktisk hevdet Frye at hans «andre bok [Anatomy] ble frambrakt i embryo av den første [Fearful Symmetry]». For det var i refleksjonen på likhetene mellom Blake og Milton at Frye først snublet over «prinsippet om det mytologiske rammeverket», anerkjennelsen at «Bibelen var et mytologisk rammeverk, kosmos eller et mengde fortellinger, og samfunnene som lever innenfor mytologien». Blake ledet således Frye til overbevisningen at Bibelen ga de vestlige samfunnene med mytologien som informerte all vestlig litteratur. Som Hamilton forsikrer, «Blakes påstand at ”det gamle og nye testamente er «Den store kunstkode» ble den sentrale doktrine i all litteraturkritikk (hos Frye)» (39). Denne doktrinen fant sin fremste uttrykk i Fryes bok med den passende tittel The Great Code som han beskrev som «en foreløpig undersøkelse av bibelske strukturer og typologi» hvis hensikt var endelig å foreslå «hvordan Bibelens strukturer er avslørt av dens fortelling og billedbruk og var relatert til konvensjonene og sjangrene i den vestlige litteraturen”».