Nasjonalsosialistenes fullmaktslov

Nasjonalsosialistenes fullmaktslov (ty.: Ermächtigungsgesetz) er en betegnelse på en lov i Tyskland fra 1933, kalt «Loven for å avhjelpe folkets og rikets nød» (tysk: «Gesetz zur Behebung der Not von Volk und Reich»), som ble vedtatt av Riksdagen i Weimarrepublikken 23. mars 1933 og signert av daværende president Paul von Hindenburg samme dag. Dette var det andre store skritt som bragte Adolf Hitler og Det nasjonalsosialistiske tyske Arbeiderparti (NSDAP) til makt på lovlig vis. Det første skritt ble tatt en knapp måned tidligere med Riksdagsbrannforordningen. Fullmaktsloven gav den sittende regjering lovgivende myndighet, slik at rikskansleren dermed i virkeligheten fikk varige diktatoriske fullmakter.

Bakgrunn

Etter at Hitler ble utnevnt som rikskansler 30. januar 1933, ba Hitler President von Hindenburg om å oppløse Riksdagen.  Det ble gjennomført Riksdagsvalg 5. mars 1933.
Riksdagsbrannen seks dager før valget resulterte i Riksdagsbrannforordningen som bl.a. suspenderte viktige menneskerettigheter.  Hitler brukte forordningen til å arrestere kommunistpartiledere og ransake partiets kontorer. 
Selv om det nasjonalsosialistiske partiet NSDAP økte sin oppslutning ved valget klarte man ikke å oppnå absolutt majoritet i Riksdagen.  I stedet hadde man et lite flertall og var avhengig av koalisjonspartnerne i Deutschnationale Volkspartei (Tysklands nasjonale folkeparti)
For å gjøre seg uavhengig startet Hitler arbeidet med en «Fullmaktslov» som skulle gi regjeringen lovgivende makt i fire år.

Forhandlinger med andre partier

Ettersom loven ga regjeringen fullmakt til å avvike fra grunnloven trengte loven to tredjedels flertall, med minst to tredjedeler av Riksdagen til stede.
Sosialdemokratene (SPD) og kommunistpartiet (KPD) var forventet å stemme imot forordningen. Regjeringen hadde allerede arrestert alle kommunister som var medlemmer av Riksdagen, og noen av de sosialdemokratiske delegatene. Nasjonalsosialistene forventet at partiene som representerte middelklassen, junkeren (adel) og business-interessene ville stemme for, fordi disse hadde gått lei av all ustabiliteten under Weimarrepublikken. Hitler satset på å få med seg tilstrekkelig medlemmer fra Det katolske sentrumspartiet til å få lovendringen igjennom.
Hitler oppnådde en avtale med Sentrumspartiet den 22. mars i bytte mot at katolikkene fikk beholde sivile og religiøse rettigheter samt religiøse skoler.
Noen historikere mener også at Hitler lovet å fremforhandle et Konkordat med Paven, men selv om et slikt konkordat ble fremforhandlet senere, finnes det ikke noe bevis for at det var noen sammenheng mellom dette og forhandlingene om en fullmaktslovgivning 23. mars 1933.

Behandling i Riksdagen

Debatten i Det katolske sentrumspartiet fortsatte frem til dagen for avstemning, 23. mars. Partiet var delt, men lederen Ludwig Kaas, klarte til slutt å få til et vedtak, og sikre at mindretallet også støttet partiets flertallssyn i Riksdagen.
Sosialdemokratene planla å hindre behandlingen av loven gjennom å boikotte Riksdagsmøtet. Riksdagen, ledet av Hermann Göring, endret imidlertid reglene, og vedtok at dersom man var ”fraværende uten grunn” skulle man regnes som tilstedeværende. På grunn av denne endringen deltok sosialdemokratene i avstemningen og stemte mot loven.
Hitler la frem lovforslaget, og holdt en tale hvor han understreket kristendommens betydning i tysk kultur. Sentrumspartiet leder Kaas holdt en tale hvor han støttet lovforslaget, og opposisjonen i partiet forholdt seg taus.
Bare sosialdemokratenes leder, Otto Wels, talte i mot loven:
«I denne historiske timen forplikter vi, tyske sosialdemokrater, oss til prinsippene om humanisme og rettferdighet, frihet og sosialisme. Ingen fullmaktslov kan gi deg makt til å ødelegge ideer som er evigvarende og som ikke kan ødelegges…. Fra denne nye forfølgelsen kan tyske sosialdemokrater hente ny styrke. Vi sender våre hilsener til de forfulgte og undertrykte.  Vi hilser våre venner i riket.  Deres standhaftighet og lojalitet fortjener beundring. Den modighet som de har beholdt, den overbevisning og den ubrutte tillit garanterer en lysere fremtid.» sa Wells under behandlingen.  
Hans ord «Wir sind wehrlos aber nicht ehrlos." (Vi er forsvarsløse, men ikke uten ære) har skrevet seg inn i historien. 
Til slutt endte avstemningen med at alle tilstedeværende partier, bortsett fra sosialdemokratene, støttet loven. Sosialdemokratene stemte imot (94 stemmer), 26 av deres delegater var fengslet eller på flukt. Alle kommunistpartiets medlemmer i Riksdagen var fengslet.
Etter at vedtaket ble gjort med 83% flertall, ble det godkjent av Riksrådet, og gjort gjeldende som lov.

Konsekvenser

Sammen med Riksdagsbrannforordningen dannet loven den lovlige og det konstitusjonelle grunnlaget for det tredje riket.  Det eliminerte Riksdagens rolle i tysk politikk.
Selv om det formelt var regjeringen som hadde fått lovgivende makt var intensjonen at dette skulle utøves av føreren.  Goebbels beskrev det slik etter vedtaket: «Myndigheten til Føreren har nå blitt fullstendig etablert.  Avstemminger blir ikke gjennomført lenger.  Alt dette går mye fortere enn vi hadde våget å håpe.»
Formelle møter i regjeringen var sjeldne under det tredje riket og ble ikke gjennomført etter at den andre verdenskrig brøt ut.
14. juli 1933 ble det vedtatt en lov som forbød andre politiske partier.