Völkischbevegelsen

Völkisch-bevegelsen (på tysk Die völkische Bewegung, «folkebevegelsen») er et samlebegrep om en rekke ulike religiøse og politiske grupperinger i særlig Tyskland og Østerrike-Ungarn særlig i årene før og etter første verdenskrig. Völkisch-bevegelsen omfattet tysknasjonalistiske og antisemittiske foreninger, partier, publikasjoner, grupper og enkeltpersoner som fra siste fjerdedel av 1800-tallet og framover fikk stadig større innflytelse i offentligheten i Det tyske keiserriket og Østerrike-Ungarn, men også tyske miljøer basert på nyhedensk tankegods etter andre verdenskrig. Ordet völkisch kan også oversettes med «etnisk».

Kjennetegn

Det som forente völkisch-bevegelsen var den tysknasjonale, antisemittiske og rasistiske tenkningen. Völkisch-bevegelsen hadde ingen nasjonal overbygning, men opererte og øvet en viss innflytelse gjennom etablerte partier og informasjonsvirksomhet. Bevegelsen hadde bred folkelig støtte.
Sentralt i völkisch-tenkningen var å søke åndelig fornyelse av det tyske folk, i og utenfor Det tyske rikets grenser, ved å vende tilbake til de tyske kulturelle og rasemessige røtter. Slik skulle rasehygiene bli et viktig virkemiddel, utfra en rasebiologiske forestillinger om den germanske rasens overlegenhet, men også ut fra forestillinger om at denne hele tiden var truet. Bevegelsen vektla germansk og norrøn mytologi. Men også romantiske og kulturelle uttrykksformer som kunsthåndverk, gammel «norrøn» arkitektur og den gamle Edda. Slik framsto bevegelsen både som en «tilbake-til-landsbygda» og en anti-urban populistisk bevegelse.
Völkisch-tenkningen forkastet det kristne menneskesynet, og vendte seg mot de tidligere, hedenske gudene, dog ofte uttrykket som «germansk-kristendom». Dette kom videre til uttrykk gjennom dyrkingen av naturen og et ønske om å leve i nær kontakt med «Det tyske jordmonn».
Bevegelsen utviklet etter hvert et kombinasjon av esoteriske aspekter og folkloristiske okkulte elementer med forestillinger om rasistisk overlegenhet. Begreper som ættetenking og etnisk renhet stod sentralt, og sammenhengen mellom ætt og jord, i betydningen at de naturgitte forutsetningene de ulike folkegruppene har levd under i århundrer har påvirket disse og gitt dem ulike karakteregenskaper. Historien ble sett på som en evig strid mellom etniske grupper og denne kampen måtte vinnes om ikke egen folkegruppe skulle gå til grunne. De så jøder, frimurere, katolikker og kommunister som krefter som ødela germanerne og søkte derfor å bekjempe disse.

Sentrale aktører

Blant de viktige völkisch-grupperingene var Thuleselskapet i München, stiftet mot slutten av første verdenskrig.
Blant bevegelsens mer kjente aktører, var blant andre Erich Ludendorff, som skrev boken Frimureriets avsløring (utgitt på norsk av Eugen Nielsen i 1928), der han utviklet en konspirasjonsteori hvor Tysklands nederlag i første verdenskrig tilskrives jødenes, frimurernes, de katolske prestenes og okkultistenes renkespill. Hans andre kone, nervelegen Mathilde von Kremnitz (1877-1966), utgav i 1921 boken Triumph des Unsterblichkeitswillens, hvor hun hevdet at alle mennesker av germansk rase har mulighet for «selvfrelse». Hun benektet en personlig gud, men mente det fantes en guddomskraft som først når selvbevissthet i nordiske mennesker. Menneskeheten inndeltes i lys- og skyggeraser, hvor særlig jødene skulle være onde, blant annet ved sine forsøk på å holde den germanske lysrasen nede i uvitenhet. Kristendommen ses som et bevisst jødisk forsøk på å hindre germanernes selvforståelse.
Andre sentrale aktører og tenkere rundt bevegelsen var Paul de Lagarde og Jörg Lanz von Liebenfels

Forholdet til nasjonalsosialismen

Völkisch-bevegelsen opptrådte som en forløper og gikk inn som en del av tankegodset til nasjonalsosialismen, blant annet gjennom Thuleselskapet og deres avis Völkischer Beobachter som senere ble talerør for NSDAP. På Rikspartidagene i 1927 i Nürnberg hevdet Joseph Goebbels under sin talte at dersom Völkisch-bevegelsen hadde forstått sin posisjon og evnet å få folk ut i gatene, ville de kunne tatt makten 9. november 1918, i forbindelse med Keiser Wilhelms abdikasjon og den etterfølgende uro. Adolf Hitler skrev i Mein Kampf at «de sentrale ideene i den nasjonalsosialistiske bevegelse er völkisch og völkisch ideer er nasjonalsosialistiske». Den nasjonalsosialistiske raseteorien bygde på begrepsbruk fra Völkisch-bevegelsen, som da Eugen Fischer overtok som nasjonalsosialistisk rektor ved Humboldt-Universität zu Berlin i 1933, og i sin innsettelsestale 29. juli understreket at «perspektivet på en völkisch stat er fra biologien».

Etter andre verdenskrig

Også etter andre verdenskrig har det vært enkelte tilløp til völkisch-grupper, og da særlig basert på Åsatru og andre nyhedenske elementer. I 1951 ble Artgemeinschaft Germanische Glaubens-Gemeinschaft stiftet som en tysk nyhedensk og nynazistisk organisasjon. I 1983 ble den slått sammen med grupperingen Nordungen som ble stiftet i 1924. Artgemeinschaft (som kan oversettes med «rasefellesskap») blander høyreekstrem ideologi med norrøn og teutonsk religiøse elementer som Åsatru, men også ateisme Utover på 1960-tallet ble det også tilført teosofiske og såkalte ariosofiske elementer. gruppen er sterkt fremmedfiendtlig og antisemittisk.
Völkische elementer finnes også innen andre nyhedenske grupperinger som Allgermanische Heidnische Front («Den alltyske hedenske front») fra 1998 til dels etter modell av Norsk Hedensk Front fra 1993 med kontakter mot blant andre miljøet rundt Black metal-miljøer. Det blir hevdet av Magasinet Monitor at også Varg Vikernes har vært en del av dette miljøet og har skrevet artikler for Allgermanische Heidnische Fronts magasin, noe han imidlertid benekter selv.