Kirkesalget på 1720-tallet

Kirkesalget på 1720-tallet var et omfattende statlig salg av geistlige eiendommer for å bedre de dårlige statsfinansene i Danmark-Norge etter den store nordiske krig. Det ble følgelig i 1721 bestemt at kirkene i Norge og det gods de eide, med en del unntak, skulle selges. Ofte benevnt det store kirkesalget ble hovedsakelig gjennomført i årene 1723 til 1730, og totalt 620–30 kirker og annex med tilhørende kirkegods ble solgt. Omkring hundre av dem til menighetene og resten til enkeltpersoner, ofte geistlige personer som biskoper og prester. Senere ble de fleste kirkene kjøpt tilbake av menigheten, ofte med hjelp fra kommunen.
Salget ble beordret ved plakat av 1. august 1721. Allerede i 1710 besluttet Fredrik IV å selge de norske kirkene, men det ble ikke gjennomført på det tidspunkt. I 1713 ble kirketienden forpaktet bort. Da salget ble bestemt i 1721 ble bykirkene, kirkene i Nord-Norge og de kirkene som var forlent til grevskapene Jarlsberg og Larvik, samt baroniet Rosendal unntatt. Av ukjente grunner ble det heller ikke gjennomført noe salg av kirker og -eiendommer i Nord-Østerdal.
Biskopen av Oslo Bartholomæus Deichman fikk hovedansvaret for salget, men ble allerede i 1722 erstattet av embedsmannen Hans Nobel. I den første runden var budene så lave at Rentekammeret ikke godtok dem. Nobel klarte etterhvert å selge omkring halvparten av kirken, nærmere bestemt dem som hadde lønnsomt jordegods knyttet til seg. Noe av grunnen til at det nå gikk bedre var en klargjøring av at kirkeeierne kunne kreve inn tienden direkte. Det første salget ble gjennomført 3. mai 1723, hoveddelen av salget var ferdig i 1726 og de siste ble solgt i 1730.
Omkring 2/3 av de som kjøpte kirker var embetsmenn, og av disse kjøpte biskoper og prester flest kirker, mens andre embetsmenn hadde et større samlet pengebeløp. De geistlige kjøperne kjøpte altså i mindre grad enn andre embetsmenn kirker som det lå mye jordegods til. Rundt en fjerdedel ble solgt til bønder, enten alene eller flere sammen, mens en tiendepart gikk til byborgere. Dersom kjøperen hadde utestående fordringer fra statskassen ble dette trukket fra kjøpesummen. I og med at staten var en svært dårlig betaler i denne perioden, var det derfor fornuftig å kjøpe kirker for å sikre at man fikk tilbake pengene på den måten. 
Kjøperne tok over all formue og gjeld. Jordegodset som fulgte med kirkene ble i stor grad overlatt til leilendinger, som måtte svare landskyld til kirken. Jordegodset kunne ikke selges fra; det var først senere at deler av jordegodset ble utskilt. Kirkeeieren hadde altså rett til avgifter fra de som brukte kirkens jord. Dette kunne være svært innbringende, men samtidig var kirkeeieren ansvarlig for at kirken ble forsvarlig vedlikeholdt, og de måtte også forsyne kirken med brød og vin til nattverden og andre fornødenheter. Mye av dette ble finansiert gjennom avgifter som kirkeeieren kunne kreve inn fra husmenn. Staten beholdt kallsretten, så de nye kirkeeierne kunne ikke selv ansette prester.
Til sammen kom det inn rundt 210 000 riksdaler på salget.

Betydning for lokalt selvstyre

Uten at dette på noen måte var intensjonen ved kirkesalget, så skapte det på lengre sikt grunnlag for lokalt selvstyre, som et drøyt hundreår senere kulminerte med formannskapslovene i 1837. Kirkeeiere hadde som nevnt ansvar for vedlikehold og drift av kirkene, og måtte velge et kirketilsyn som krevde inn tienden og forvaltet kirkens gods.