Freiwirtschaft

«Freigeld» – fripenger

Iht. friøkonomisk teori er penger et antropogent – anthropos- = menneske- + -genes = -født, altså menneskeskapt – motregnings- og vurderingsmiddel, dvs. «byttemiddel» for geogene og antropogene objekter og må være i en demokratisk stats eie. Penger skal fremstilles av staten og skal bringes gjelds- og rentefritt i omløp eller leies ut som kreditpenger (mot betaling av låneavgifter). Alle penger utstedes for en begrenset tid med en konstant verdi, dvs. med verken deflasjon eller inflasjon, som f.eks. krever at langtidssparing foretas i aksjer eller obligasjoner.
Hovedkravene til friøkonomiens pengepolitikk er innføring av en omløpssikret valuta og avskaffelse av gullstandarden. Silvio Gesell krevde avskaffelsen av den til da verdensomspennende gullstandarden, fordi kun en begrenset mengde gull står til disposisjon for pengekretsløpet, mens en økonomi kan vokse nesten ubegrenset. Gullmangel kunne føre til deflasjonstilstander og gulloverskudd kunne ha destabiliserende inflasjon som følge. Pga. at gullstandarden ikke spiller noen praktisk rolle lenger senest siden Bretton Woods-systemet ble opphevet, gjenstår kun kravet om en omløpssikret valuta.
Etter friøkonomisk teori ligger pengers grunnleggende problem i de manglende lagerkostnadene. Med referanse til Pierre-Joseph Proudhon mener Silvio Gesell at eieren av penger har en avgjørende fordel ovenfor eieren (henholdsvis tilbyder) av varer, produkter, tjenester samt arbeidskraft: Gjennom lagring av varer, produkter og tjenester oppstår løpende kostnader, men ikke for penger. Pengeeieren, dvs. etterspørselssiden får dermed en systematisk fordel ovenfor tilbudssiden, som fører til at penger kan selges med en tilleggsverdi, en såkalt Urzins – urrente – på anslagsvis 3-5%. Silvio Gesell mener at investeringer ikke foretas, hvis den generelle markedsrenten ligger under tre prosent, men blir i stedet «lagret» som likvid middel og brukt til spekulasjonsformål. Fra investorenes perspektiv oppstår da en investeringsknapphet og fra entreprenørenes perspektiv et inntrykk om kapitalknapphet. Deflasjon og spekulasjonsbobler blir følgene av en slik situasjon.
Som botemiddel tilbyr Silvio Gesell omløpssikringen, som skal sikre at de med en negativ rente belagte pengene fortsatt investeres. Omløpssikringen skal påvirke likviditeten som en skatt for å styre omløpshastigheten. Gjennom dette skal det – etter friøkonomisk antagelse – inntre fullbeskjeftigelse, sammenlignbar med en permanent høykonjunktur, som genererer lønnsøkning samtidig som et realt prisfall. Slike fripenger oppfyller ikke pengefunksjonen «verdioppbevaringsfunksjon».
Et folkinitiativ i 1949 i Schweiz zur Sicherstellung der Kaufkraft und Vollbeschäftigung (Freigeldinitiative) – om sikring av kjøpekraft og fulbeskjeftigelse (fripengeinitiativet) – ble i folkeavstemningen 15. april 1951 avslått med 87,6 % Nei-stemmer.

«Freihandel» – frihandel

Iht. friøkonomisk teori er produkter og produksjonsmidler antropogene – anthropos- = menneske- + -genes = -født, altså menneskeskapte – objekter og må være i privat eie. Produkter og produksjonsmidler får kun eies av de menneskene, som har fremstilt dem. Frihandel har lenge vært en hovedstrømningsposisjon, men antiglobaliseringsbevegelsen motsetter seg den i høy grad, fordi dagens frihandel ikke er «ekte» frihandel, men gagner derimot mest både multinasjonale selskaper og de etablerte, sterkeste og største nasjonaløkonomiene.
Hovedkravet til friøkonomiens handelspolitikk er avskaffelsen av nasjonale økonomigrenser. Siden praktisk talt alle økonomer krever og går inn for frihandel, er denne den eneste friøkonomiske aspekten, som virker å hevde seg globalt. Organisasjoner som WTO utøver internasjonalt press på stater for å redusere toll- og importbarrierer og avskaffe eksportsubsidier, helt i den med den opprinnelige friøkonomibevegelsen overensstemmende overbevisningen om at intensive handelsrelasjoner og –nettverk sikrer en langsiktig fred mellom verdens land.

«Freiland» – friland

Iht. friøkonomisk teori er grunn et geogent – geo- = jord- + -genes = -født, altså naturskapt – objekt, som består av jord (i form av fast eiendom) og naturresurser og må være i en demokratisk stats eie. Jord skal forpaktes bort av staten til bruk av statens medlemmer (mot betaling av festeavgifter). All jord er eid av offentlige institusjoner og kan kun leies, men ikke erverves.
Hovedkravet til friøkonomiens jordpolitikk og den bestående fordelingen av middel generelt og produksjonsmiddel spesielt gjelder privat eie av jord. Den skaffer dens eier en grunnrente generelt, som den mottar som inntekt uten ytelse gjennom både egenbruk av jord og forpakting og utleie. Etter friøkonomisk oppfatning skal grunnrenten ikke komme i privat disposisjon, men tilkomme allmennheten, fordi jord er et naturprodukt – og ikke et av mennesket fremstilt gode – og verdien, og dermed grunnrenten, oppstår kun gjennom allmenheten.
Gjennom en jordreform vil friøkonomien forbinde offentlig eiendom av jord med privat brukt av denne. For det krever den å overføre all jord mot full kompensasjon av deres nåværende eiere til offentlig eiendom, f.eks. i kommunal eiendom. De nåværende eiere får da bruksretten til deres tomter mot betaling av en periodisk bruksavgift til det offentlige. Jord i offentlig eie, som ikke uttrykkelig brukes til offentlige formål, skal gis til bruk til den høyest bydende. I motsetning til jorden får og skal på denne eksisterende og fremtidige byggverk, som bygninger eller industrielle anlegg, forbli videre privateiendom og kan brukes privat, fordi de oppsto av menneskelig arbeid. Rettighetene til utleie eller forpakting av slike byggverk blir etter friøkonomisk forestilling garantert, men ikke privat forpakting av bruk av jorden.

Idehistorie

I begynnelsen av 19-hundretallet utviklet Silvio Gesell sin teori og publiserte sine viktigste teser for første gang i 1916 i sin bok Die natürliche Wirtschaftsordnung durch Freiland und Freigeld. I 1890 hadde allerede den østerrikske økonomen Theodor Hertzka publisert grunntanken om friland, rentefrihet og samvirkeøkonomi i sin roman Freiland – ein soziales Zukunftsbild
Bokens ideer fikk mange tilhengere i Tyskland og Østerrike og førte til bosettingsprosjekter, foreninger og politiske strømninger i forskjellige land. Friøkonomilæren distanserer seg her i sin oppfatning fra både kapitalismen og sosialismen, men ikke markedsøkonomien. Den forutsetter en grunnstruktur med både produksjonsmiddel i privat eie og grunn/fast eiendom i felleseie.

Valutaprosjekter

Også i USA kom det i begynnelsen av 1930-årene mange steder til gjennomførelsen av et friøkonomisk pengeeksperiment. Under betegnelsen stamp scrip fikk eksperimentet stor popularitet.
Aktuelle prosjekter som går ut på innføring og bruk av komplementære, parallelle, regionale eller tilleggsvalutaer overtar i blant og kun delvis, men aldri helt friøkonomiske teorier om fripenger.

Teori – friøkonomiens rolle i økonomivitenskapen

Direkte etter Gesell kom John Maynard Keynes i sitt i 1936 utgitte hovedverk ''Allmenn teori om sysselsetting, rente og penger'' i kapittel 23 til følgende vurdering av Gesells lære: «I believe that the future will learn more from the spirit of Gesell than from that of Marx.» – «Jeg tror at fremtiden kommer til å lære seg mer av Gesells ånd enn av den av Marx.» – og nevnte han i flere av sine taler.
Inspirert av modellforsøket i Wörgl  foreslo Irving Fisher å innføre fripengeliknende stamped scripts i 22 byer og kommuner i USA og publiserte grunnet deres store popularitet en vitenskapelig undersøkelse om disse.
I dagens vanlige nasjonaløkonomiske lærebøker og tidsskrifter spiller friøkonomien en underordnet rolle.
Derimot ytret Dieter Suhr - professor for offentlig rett ved Universitetet i Augsburg fra 1975 til 1990 - i bøkene sine grunnleggende statsforfatningsrettslig kritikk ved dagens pengesystem. Videre ga han både praktiske og teoretiske ideer til en videreutvikling av friøkonomien. I Japan foreslo enkelte renommerte institusjoner friøkonomiske tiltak som en følge av den japanske likviditetsfallen i begynnelsen av 1990-tallet.
Bernd Senf - professor for nasjonaløkonomi ved Fachhochschule für Wirtschaft Berlin - presenterte friøkonomien i boken Die blinden Flecken der Ökonomie fra 2001 som en av syv historisk betydningsfulle skoler til nasjonaløkonomien, ved siden av fysiokrati, klassisk økonomi, marxisme, nyklassisk økonomi, keynianisme og monetarisme.
Willem H. Buiter og Nikolaos Panigirtzoglou konkluderer i Overcoming the zero bound on nominal interest rates with negative interest on currency: Gesell's solution at ‘Paying negative interest on base money may turn out to be of more than academic interest.’
Cordelius Ilgmann og Martin Menner gir i Negative Nominal Interest Rates: History and Current Proposals en konsis gjennomgang av de forskjellige teoretiske opphavene til negative renter og konkluderer med at ‘Given that many developed economies have reached the lower zero bound, with central banks unable to combat unemployment and depression, we believe that there is a need for further extensive research, especially in models with more relevant specifications of production, investment, banking, and asset markets, and where money plays an essential role in exchange.’