Romersk Italia

Romersk Italia (latin: Italia) var navnet på den administrative inndelingen av Den italienske halvøya (Appenninerhalvøya) i romersk tid; fra elven Rubicon i nord til Calabria. Det var ikke en provins på linje med de andre territorier i Romerriket, men var byen Romas eget oppland og hadde således en særskilt status.
Som følge av Forbundsfellekrigen (91–88 f.Kr.) ga Roma sine italienske allierte (socii) fulle rettigheter i det romerske samfunn og gitt romersk statsborgerskap til alle italiske folk. Etter å ha vært hjertet i Romerriket i århundrer, begynte regjeringen og det kulturelle senter på 200-tallet e.Kr. å bevege seg østover: Først utvidet Constitutio Antoniniana (Caracallas edikt) i 212 romersk statsborgerskap til alle frie menn innenfor keiserrikets grenser, deretter ble kristendommen den dominerende religion under keiser Konstantins styre (306–337), og til sist ble hovedstaden flyttet fra Roma og til Konstantinopel i 330. Som et resultat begynte Italia å få stadig mindre betydning henimot de andre provinsene, noe som til sist førte til riket ble delt i to adskilte enheter i 395: Vestromerriket med hovedstad i Mediolanum (Milano) og Østromerriket med hovedstad i Byzantium (Konstantinopel).

Historie

Navnet Italia dekket et område med grenser som endret seg over tid. I henhold til Strabons Geografika, før ekspansjonen av den romerske republikk, ble navnet benyttet av grekere for å indikere landet mellom Messinastredet og linjen som knyttet Salernobukta og Tarantobukta (tilsvarer løselig til den dagens region Calabria); senere ble begrepet utvidet av romerne selv til å innbefatte hele Den italienske halvøya helt opp til elven Rubicon som renner mellom nordlige og sentrale Italia. I 42 f.Kr. ga Julius Cæsar romersk statsborgerskap til folket i Gallia Cisalpina («Gallia på denne siden av Alpene»), således utvidet han Italia helt opp til Alpene; og på slutten av 200-tallet kom Italia også til å inkludere øyene og provinsene Corsica et Sardinia og Sicilia, foruten også Raetia og deler av Pannonia i nord.

Vestromerriket

I 330 flyttet Konstantin hovedstaden av riket til Konstantinopel med det keiserlige hoff, den økonomiske administrasjon, foruten også de militære strukturer (som de romerske flåtene i Misenum og Ravenna). Etter at Theodosius døde i 395 og den påfølgende delingen av riket, ble Italia en del av det vestlige Romerriket, det vil si Vestromerriket. Deretter kom årene med barbariske invasjoner (se folkevandringstiden) og den vestlige hovedstaden ble flyttet fra Mediolanum til Ravenna i 402. Alarik I, vestgoternes konge, herjet selveste Roma i 410; noe som ikke hadde skjedd på åtte århundrer. Nordlige Italia ble angrepet av Attilas hunere, og Roma ble herjet på nytt av vandalene under ledelse av Geiserik i 455.
I henhold til Notitia Dignitatum, et av de meget få bevarte dokumenter fra de romerske myndighetene oppdatert til 420-tallet, var Italia styrt av en praetoriansk prefekt (latin: prefectus praetorio Italiae), som også styrte nordlige Afrika og Pannonia, en vicarius («visestedfortreder») og en comes rei militaris (militære utnevnelser). Regionene var styrt av åtte consulares (Venetiae et Histriae, Aemiliae, Liguriae, Flaminiae et Piceni annonarii, Tusciae et Umbriae, Piceni suburbicarii, Campaniae, og Siciliae), to correctores (Apuliae et Calabriae and Lucaniae et Bruttiorum) og sju praesides (Alpium Cottiarum, Rhaetia Prima and Secunda, Samnii, Valeriae, Sardiniae, og Corsicae).
På 400-tallet, da keiserne var kontrollert av deres barbariske generaler, var den keiserlige regjeringen og myndigheten svekket i Italia. Kystene var jevnlig under angrep. I 476, da Romulus Augustulus gikk av, hadde Vestromerriket formelt gått under. I 77 år forble Italia forent under germanske Odovakar, kjent som den første konge av Italia. Han ble først utnevnt som dux Italiae («hertug av Italia») av østromerske keiser Zenon, men senere lot han seg hylle som rex Italiae («konge av Italia»). Deretter var Italia underlagt det østgotiske kongedømme som ble etablert i 493 og varte til 553. I 554 gjenerobret den østromerske keiser Justinian I den store Italia og i det store og hele gjenopprettet han organiseringen til Diokletian, men under invasjonen til den germanske stammen langobarder i 568, tapte Østromerriket det meste av Italia, unntatt områdene til eksarkatet Ravenna.