Eurovision Song Contest 1978

Bakgrunn

Dette var tredje gang Frankrike sto vertskap etter å ha arrangert finalen i Cannes i 1959 og 1961. Fransk tv la konkurransen til Palais des congrès de Paris, en kongress- og konsertarena nordvest i byen, og som åpnet dørene i 1974. Hovedsalen tar rundt 3000 mennesker, og finalen ble lagt til lørdag 22. april 1978. 
Danmark var tilbake etter å ha stått over elleve finaler. Danskene trakk seg i 1967, i protest mot konkurransens form. Danmarks Radios daværende underholdningssjef, Niels Jørgen Kaiser, mente dessuten at konkurransen ikke holdt høy nok «kulturell verdi». Landet var nå tilbake igjen, med tenåringsidolene Mabel som vant den danske finalen med låten «Boom Boom». Etter den danske finalen haglet kritikken, og flere danske musikkfolk tok til orde for at Danmark skulle trekke seg igjen. Det skjedde imidlertid ikke, og danskene har deltatt siden. 
Også Tyrkia var tilbake etter tre års fravær, og dette var første året Tyrkia og Hellas deltok i samme finale. De to landene hadde en politisk konflikt på grunn av den tyrkiske invasjonen av Kypros i 1974, og landene hadde vekslet på å delta i konkurransen siden. Til sammen stilte 20 land i finalen, noe som var ny deltakerrekord.

Sendingen

Finalesendingen åpnet med en kortfilm med bilder fra Paris, før showet fortsatte direkte fra storsalen i Palais des congrès de Paris. Scenen var laget som et diskotekgulv, med kvadrater i ulike farger. Orkesteret var plassert på en diger skje-formet konstruksjon som kunne roteres. For første gang var det to verter: Denis Fabre som ønsket velkommen på fransk, og Léon Zitrone som ønsket velkommen på en rekke ulike språk.
Programmet ble sendt direkte til de 20 deltakerlandene samt Jugoslavia, Tunisia, Algerie, Marokko og Jordan. I tillegg ble finalen sendt i opptak på Island og i Øst-Tyskland, Tsjekkoslovakia, Polen, Sovjetunionen, Hongkong, Ungarn, Bulgaria, Dubai og Japan.
Rekkefølgen var avgjort ved loddtrekning, og Irland åpnet konkurransen, mens Norge var trukket til å delta som nummer to. Foran hver sang fikk seerne se artistene, dirigenten og koristene gå fra artistenes oppholdsrom og deretter ta heis opp til scenen. Sverige avsluttet konkurransen, representert av Björn Skifs. Skifs var misfornøyd med at landene ikke kunne synge på det språket de ønsket, og han truet med å fremføre «Det blir alltid värre framåt natten» på engelsk. Da han satte seg ved flygelet, ombestemte han seg imidlertid i siste liten – med det resultat at han glemte den svenske teksten i begynnelsen av sangen. Han hentet seg fort inn igjen, og den norske juryen ga ham 10 poeng.
Blant deltakerne dette året var den italienske gruppen Ricchi e Poveri, og ikke minst den spanske diskoduoen Baccara som representerte Luxembourg med «Parlez-vous français?». Duoen var storfavoritter til å vinne, men endte på en syvendeplass. I stedet var det en annen diskolåt som vant – israelske «A-ba-ni-bi» med Izhar Cohen og gruppen Alphabeta. Sangen fikk 12 poeng fra seks land og vant en klar seier. Dette var Israels første seier i konkurransen.
Den israelske seieren skapte imidlertid utfordringer for de arabiske landene som overførte sendingen. Flere av landene hadde forbud mot å vise noe som helst av israelsk innhold, og ifølge John Kennedy O'Connors bok The Eurovision Song Contest – The Official History avbrøt de fleste arabiske tv-stasjonene overføringen av konkurransen da det ble klart at Israel kom til å vinne. Jordansk tv skal ha vist et bilde av påskeliljer under Israels fremføring og annonserte dagen etter at andreplassen Belgia hadde vunnet konkurransen.
Pausenummeret før avstemningen var en video av en kortkonsert med fiolinisten Stéphane Grappelli og jazzpianisten Oscar Peterson. De ble akkompagnert av Yehudi Menuhin, Kenny Clarke og Niels-Henning Ørsted Pedersen. Hele showet varte i 2 timer og 26 minutter.

Norges bidrag

Norge var representert av Jahn Teigen og låten «Mil etter mil», komponert av Kai Eide. Teigen hadde vunnet den norske finalen i mars i konkurranse mot artister som New Jordal Swingers, Septimus, Maj Britt Andersen og Anita Skorgan. 
Utdypende artikkel: Melodi Grand Prix 1978
Med seg på scenen i Paris hadde Teigen koristene Randi Jansson, Gro Bergsland og Fia Qvale, mens Carsten Klouman var dirigent for det norske bidraget. Bjørn Scheele kommenterte sendingen på NRK Fjernsynet, mens Erik Heyerdahl kommenterte på NRK Radio. Egil Teige leste de norske poengene fra studio på NRK Marienlyst i Oslo.
I uken før finalen i Paris hadde Teigen fått en del oppmerksomhet fra internasjonal presse, men det var ingenting sammenlignet med oppmerksomheten som fulgte etter finalen. Tross splitthopp, røde slengbukser, gullrose og store solbriller ble det ikke et eneste poeng i den internasjonale finalen. Dette var Norges femte sisteplass, og første gang et land fikk null poeng med det nåværende poengsystemet som ble innført i 1975. Jumboplasseringen fikk bred omtale i europeisk presse, og Teigen ble invitert til å opptre i tv-show i hele Europa. Selv syntes Teigen det var «enormt godt å ikke få poeng» og tok sisteplassen med et smil.

Plasseringen satte også fart på karrieren hans i Norge, og «Mil etter mil» føk rett inn på VG-lista etter finalen. Der ble sangen liggende i hele 20 uker, hvorav fem strake uker på førsteplassen. Aldri hadde en norsk vinner blitt en så stor salgssuksess. Teigen fulgte raskt opp med albumet This Year's Loser, som også ble en stor suksess – hele 16 uker på albumlisten. 
Utdypende artikler: Jahn Teigen og Mil etter mil

Avstemningen

Hvert land hadde en jury med elleve medlemmer som bedømte de andre landenes sanger med poeng fra 1 til 5. Deretter summerte jurysekretæren sammen de elleve jurymedlemmenes individuelle stemmer. Sangen som fikk flest jurystemmer, ble tildelt 12 poeng fra den nasjonale juryen. Andreplassen fikk 10, tredjeplassen 8, fjerdeplassen 7 og så videre ned til tiendeplassen som fikk 1 poeng. Altså ga hver jury 12, 10 og 8–1 poeng til sine ti favorittsanger. Det var ikke lov å stemme på bidraget fra sitt eget land. Oppsynsmann for avstemningen var for første gang Frank Naef fra EBU.
Hvert land hadde en representant som leste opp juryens poeng via telefon på direkten under avstemningen. Stemmene ble imidlertid ikke lest opp i stigende rekkefølge fra 1 til 12 som i dag. I stedet ble de lest opp i kronologisk rekkefølge ut fra startrekkefølgen. Dette skulle gjøre det enklere for operatørene av poengtavlen å holde følge, slik at de raskt og korrekt fikk oppdatert hvert lands poengsum underveis. Først 1980 begynte ordningen med å lese opp poengene fra 1 til 12. 
I begynnelsen av avstemningen kjempet Belgia og Israel om ledelsen, men raskt gikk Israel opp i en klar ledelse. Seieren ble klar da Israel fikk fem 12-poengere på rad, noe som er rekord i konkurransen. Dette var Israels første seier, og den israelske delegasjonslederen Rivka Michaeli innrømte etter seieren at de ikke likte Izhar Cohens sang og mente «A-ba-ni-bi» hadde vunnet fordi de andre sangene i den israelske finalen var «helt grusomme».

«A-ba-ni-bi» var komponert av Nurit Hirsh, mens Ehud Manor skrev teksten. Ssangen fikk en viss kommersiell suksess i Europa etter seieren, men i Norge kom den ikke inn på VG-lista. Tittelen a-ba-ni-bi er et røverspråk, kalt b-språket på hebraisk. Røverspråket brukes av barn og går ut på at hver vokal eller diftong dupliseres med en b foran seg. I dette tilfellet er tittelen hentet fra det hebraiske ordet אני (ani), som betyr jeg på norsk. Formelen blir dermed: ani: a-(b+a)-ni-(b+i) = a-ba-ni-bi. Tittelen betyr dermed ganske enkelt jeg. Og i teksten synger Cohen blant annet hvordan de som barn brukte språket til å si «jeg elsker deg», så de voksne ikke skulle forstå.
Utdypende artikkel: A-ba-ni-bi