Fiolinkonserter (Bach)

Bachs bevarte fiolinkonserter omfatter to Konserter for fiolin, strykere og continuo og en Dobbeltkonsert for to fioliner, også de med strykere og continuo) med BWV-nummer 1041 til 1043. Kanskje skrev Bach konsertene for Johann Georg Pisendel eller Jean-Baptiste Volumier i Dresden – kanskje også for seg selv, for sønnen Carl Philipp Emanuel bevitnet i farens nekrolog at han helt opp i høy alder spilte fiolin «rent og klart».

Opprinnelse

Konsertene er blitt overlevert uavhengig av hverandre; når de ble til er ikke entydig fastslått. Bach begynte å studere Antonio Vivaldis konserter rundt 1723 og bearbeidet flere for cembalo solo eller orgel. På omtrent samme tid eller noe senere begynte han å skrive egne konserter. Forbildene Bach brukte har en noe rigid oppbygning der ritornellene ordner satsstrukturen og markerer en det nå spilles i en ny toneart, og de mellomliggende akkompagnerte solopassasjene tjener til å modulere til andre tonearter. Bach oppnådde på sin side en tettere integrasjon av formavsnittene gjennom en differensiert og variert omgang med solisten og orkesterets rolle.
Fiolinkonsertene er stilistisk vesentlig mer utviklet enn de mer kjente Brandenburgkonsertene (med et mulig unntak for den fjerde), noe som er særlig tydelig i de omfangsrike langsomme satsene. De er nok skrevet langt senere enn Brandenburgkonsertene, i motsetning til tidligere antatt kanskje først i Leipzig.
I Bachs orkestersats får førstefiolinen ofte mulighet til å tre i framgrunnen med små soli – enten passasjen er uttrykkelig merket solo eller ikke – og i satser med flere soloinstrumenter er instrumentet ofte en formidler mellom solistgruppen og orkesteret. Mange av Bachs kantater og orkestersuiter inneholder mange passasjer og hele satser med latente eller tydelige trekk av en fiolinkonsert; og samtidig er det overraskende hvordan solofiolinen integreres i orkestersatsen.
Uavhengig av når verkene ble til regnes det som sikkert at disse konsertene sto ferdige da Bach overtok ledelsen av Leipzigs Collegium musicum i 1730. For oppføringer i denne rammen bearbeidet han mange av sine fiolinkonserter til cembalokonserter; på grunn av instrumentets toneomfang transponerte han stort sett fiolinkonsertene en heltone ned.

Ettervirkning

Fiolinkonsertene stiller store krav til solofiolinistenes spilletekniske ferdigheter, og har lenge vært blant deres favoritter. Likevel holder mange musikkvitere det for sannsynlig at Bach regnet cembaloversjonene som de endelige versjonene, idet han forbedret mange detaljer under omarbeidelsene og gjennom å avskaffe basso continuoen gjorde et musikkhistorisk viktig skritt.

Rekonstruksjoner

Da Bach åpenbart senere omarbeidet de bevarte fiolinkonsertene til cembalokonserter, antas musikkforskerne at også andre cembalokonserter er omarbeidde fiolinkonserter, der originalversjonen senere er gått tapt. Derfor er det rekonstruert noen «originalversjoner» som de foreliggende cembalokonsertene kan ha vært basert på.

Konsert for fiolin og orkester i d-moll

(Rekonstruksjon etter Cembalokonsert i d-moll, BWV 1052.)

Konsert for fiolin og orkester i g-moll

(Rekonstruksjon etter Cembalokonsert i f-moll, BWV 1056.)

Dobbeltkonsert for fiolin, obo og orkester

(Rekonstruksjon etter Konsert for to cembali i c-moll, BWV 1060.) Den opprinnelige tonearten må enten ha vært d-moll eller c-moll.

Konsert for tre fioliner i D-dur

(Rekonstruksjon etter Konsert for tre cembali BWV 1064.) Verket er antakelig omarbeidet etter en konsert for tre fioliner og obligat cello med continuo (altså uten orkester); kanskje Bachs tidligste komposisjon med solistisk fiolin.

Konsert for flere instrumenter og strykere i d-moll

(Rekonstruksjon etter Konsert for tre cembali BWV 1063.) Det foreligger ingen autografe partiturer, og cembalokonsertens tre satser kommer sannsynligvis ikke fra samme konsert, så en rekonstruksjon er vanskelig; legges vitenskapeilge kriterier til grunn egentlig ikke mulig. Arnold Schering antok at originalen var en konsert for fiolin, fløyte og kanskje obo; etter senere forskning virker enten to eller tre fioliner som soloinstrumenter mer sannsynlig. Midtsatsen kommer ganske sikkert ikke fra denne opprinnelige konserten.

Brandenburgkonsertene BWV 1046 - 1050

De første fem av de seks Brandenburgkonsertene inneholder en eller flere fiolinstemmer og tildeler dermed instrumentet omfangsrike solistiske oppgaver.

Trippelkonsert BWV 1044

Av en ytterligere konserter som krever fiolin med fløyte og cembalo kunne den såkalte Trippelkonserten nevnes; når den ble skrevet er ikke helt klart.

Konsert i D-dur BWV 1045

Kun en sats er fragmentarisk overlevert – mest sannsynlig åpningssatsen til en planlagt kirkekantate som Bach skrev på rundt 1742, men som det ser ut til at han aldri ferdigstilte. I det bevarte fragmentet stilles en virtuos solofiolin opp mot et omfangsrikt orkester med tre trompeter, pauker, to oboer og strykere; verket kan kanskje opprinnelig ha blitt til som en sats i en fiolinkonsert med den vanlige strykerbesetningen. Et argument for dette er at solistpartiene er renskrevet, mens blåserne foreligger i komponistens arbeidskladd. Av stilistiske grunner bestrides det at konserten som ligger til grunn er skrevet av Bach.

Sats i B-dur BWV Anh. 2

Dette vare seks takt lange fragmentet i 6/8-dels takt er en avbrutt transkripsjon av en kantate til 19. søndag etter Trinitatis fra Leipzig-tiden. Besetningen omfatter en solofiolin og et firestemmig strykeorkester, og kan stamme fra midtsatsen til en tapt fiolinkonsert; yttersatsene og dermed hele konserten har kanskje gått i g-moll. Det diskuteres om satsen er kandidat for en langsom sats til fiolinkonsert i g-moll (fra cembalokonsert i f-moll BWV 1056).

Trivia

Jazzgitaristen Django Reinhardt gjorde to innspillinger av dobbeltkonsertens første sats.