Ild

Ild som symbol og idehistorie

Menneskelig kontroll og bruk av ild går tilbake til urtiden. Kunnskapen og kontroll av ild er et av de grunnleggende teknologier for menneskelig utvikling. Ilden har således både vært farlig og nyttig, og det nærliggende å tro at ilden (som solen) har blitt tillagt guddommelige egenskaper (se Elementærånder). I eksempelvis gresk mytologi er Prometheus forstått som en mytologisk kulturhelt som ga ilden til menneskeheten. Myten forteller at de olympiske gudene holdt kunnskapen om ilden skjult for menneskene, men Prometheus greide å lure med seg ilden gjennom et hult rør eller en fennikelstilk. Han ga ilden til menneskene slik at de igjen kunne stille opp mot gudene. For dette ble Prometheus straffet av gudene ved å bli lenket til et fjell hvor Zevs’ ørner hver dag hakket ham i leveren. Også andre mytologier har lignende myter om ildens betydning.
Språklig er ild en allegori for lidenskap og kjærlighet. I mange kulturer har ilden symbolisert enten katarsis eller ulykke. Ild har hatt betydning ved eksempelvis religiøs ofring. Ild er tradisjonelt blitt oppfattet som en vesentlig del av tilværelsen, eksempelvis som den ene av fire grunnelementene i antikken: ild (), jord (), luft (), og vann (), som alle er stoffer innenfor Aristoteles' elementlære. Tilsvarende Ilden ble forstått som det ene av fem kinesiske grunnelementer i taoismen: ild, luft, vann, metall og tre. I kristendommen er ilden, ved siden av vannet, et symbol på renselsen og knyttet til den hellige ånd. Ilden, særlig i form av en fakkel, symboliserer både Gud, den hellige ånd og lyset. Kildene til disse symbolene er avledet fra Bibelen, eksempelvis Gud er framstilt som «en fortærende ild». En trekant som peker oppover er det alkymistiske symbolet på ild. Psykologen Sigmund Freud forsto ild som et aspekt av libido (seksuell drift) som representerte forbudte lidenskaper.

Ildens historie

Kontroll av ilden av tidlige mennesker var et vendepunkt i det kulturelle aspekt for menneskelig evolusjon som gjorde det mulig for mennesker å koke og steke mat og skaffe seg varme og beskyttelse. Å skape og kontrollere ild gjorde det også mulig for menneskelig aktivitet inn i nattens mørke og kalde timer, og ga beskyttelse mot rovdyr og insekter.
Det finnes bevis på utstrakt bruk av ild fra omtrentlig 125 000 år siden og tidligere. Bevis på kontrollert bruk av ild av Homo erectus begynte for rundt 400 000 år siden har utstrakt akademisk enighet, men nye undersøkelser har ført til dateringen av bruken av ild synes ha vært eldre og har i økende grad fått vitenskapelig gjennomslag. Påstandene om den tidligste beviselige bruken og kontroll av ild av mennesker strekker seg fra 0,2 til 1,7 millioner år siden.
Muligheten å kontrollere ild var en dramatisk endring i menneskehetens væremåte. Å skape ild skaffet varme og lys, men også å koke eller steke mat, noe som endret matvaner ved at mangfoldet i matinntaket ble økt og samtidig også en økning av tilgjengelige ernæring. Ild gjorde det mulig for mennesker å holde seg varme i kaldt vær og å overleve i kaldere klima. Ild holdt også farlige rovdyr unna. Bruken av ild for å skaffe kokt eller stekt mat synes være 1,9 millioner år gammel, men kan også være enda eldre. Motstand mot luftforurensning begynte å utvikle seg i de menneskelige befolkningene på omtrent samme tid. Bruken av ild ble etter hvert også mer forfinet, som å bruke ild for å frambringe trekull, brenne keramikk, og kontrollere vegetasjon fra ti tusenvis av år siden.
Ettersom planter har ufordøyelige deler, som rå cellulose og stivelse, deler av enkelte planter som stilken, modne blader, og røtter, var det først med koking og steking hvor disse delene ble tilgjengelig som mat. Isteden var forbruket av planter til de deler som var gjort av enkle sukkerarter og karbohydrater som frø, blomster og kjøttfulle frukter. Gifter i frø og tilsvarende kilder for karbohydrater påvirket også føden, da cyanogene glykosider, som de som finnes i linfrø og maniok, ødelegges ved koking.
Tennene til Homo erectus har over tid vist en gradvis minskning, noe som antyder at senere individer av denne menneskearten gikk over fra å spise hard, knaskende mat som rotfrukter til mykere mat som kjøtt og ulike former for kokt eller stekt mat. Bevis på koking og steking av kjøtt er avdekket i form av brente og svarte dyrebein ved ulike arkeologiske funnsteder.
Under den neolittiske revolusjonen ved innføringen av kornbasert jordbruk benyttet menneskelige sivilisasjoner over hele kloden benytte ild som et redskap i landskapshåndtering, som ved svedjebruk (svijordbruk). Det innebærer å svi ned vegetasjonen for å frigjøre jorden fra busker og trær og åpne den for dyrking av matnyttige vekster på nybrente vegetasjonsområdene. Svedjebruk er trolig den eldste formen for matproduksjon. Arkeologisk forskning mener at planteforedling er den eldste formen for jordbruk og tok til på flere ulike steder i verden (Vest-Asia, Sørøst-Asia, Øst-Asia, Afrika og Amerika) i perioden 8000–4000 f. Kr. Den dag i dag er svedjebruk vanlig, eksempelvis i 2004 ble det anslått at i Brasil alene ryddet 500 000 småbønder et gjennomsnitt på ett hektar skog hver per år.
Kontrollert brenning av vegetasjon skjer vanligvis om våren og høsten. Det innebærer også et større plantemangfold og for mennesker gjør det tette skogsområder mer farbare for både mennesker og tamdyr. I dag er derimot voksende befolkning, varmere klima og fragmentering av skogene et økende problem da ville skogbranner skader økosystemene og menneskelig infrastruktur, foruten at det skaper problemer for menneskelig helse og sender opp store mengder av karbon og sot i atmosfæren som igjen fører til et varmere og tørrere klima som kan utløse ytterligere ville branner. Globalt i dag er det så mye som 5 millioner km², et område på halvparten av størrelsen av USA, som brenner hvert år.