Folkevandringstiden i Norge

Inndeling av perioden

Folkevandringstiden avløser romertiden eller romersk jernalder som arkeologisk og historisk regnes fram til de store migrasjonsbølgene og omveltningene i Europa rundt 400. Arkeologisk har perioden vært inndelt litt forskjellig. På 1970-tallet ble overgangen til merovingertid (vendeltid i Sverige) satt til ca 575. Senere er perioden inndelt i to, D1 fra 400 til 475, og D2 fra 475 til 575. Den siste perioden er igjen senere blitt foreslått inndelt i to, D2a (475-525) og D2b (525-575). Overgangen mellom perioden D1 og D2 defineres av endringer i den germanske dyreornamentikken. Denne ornamentikken var utbredt over hele det germanske området og regnes som velegnet for synkronisering av funn. Rundt 475 er det registrert en overgang fra Nydamstilen  til Salins stil I
Fra siste halvdel av 500-tallet endres ornamentikken fra Salins stil I til Salins stil II og dette markerer overgangen til merovingertiden (eller vendeltiden som perioden kalles i Sverige).

Folkevandringene

Epoken har fått navn etter de store migrasjonene på det europeiske kontinentet, og spesielt hunernes og goternes vandringer fra 300-tallet og utover. Norge opplevde ikke noen slike folkevandringer i denne tiden, og endringer i det norske samfunnet var mer knyttet til sekundære virkninger av endringene som skjedde ute i Europa, spesielt den økte dominansen og kulturutviklingen for de germanske folkeslagene etter romerrikets (vestromerrikets) fall. Perioden er da også for Nordens del, spesielt i dansk arkeologi, også betegnet som yngre germansk jernalder. Nordmenn drev allerede før folkevandringstiden en forholdsvis utstrakt handel med det europeiske kontinentet, spesielt i jydske og nordtyske områdene.
Overgangen fra romertiden til folkevandringstiden er preget av kontinuitet innen både gravskikk, byggeskikk (hustyper) og håndverksproduksjon.

Jernalderens endringer

Bronsealderens slutt rundt 500 f.Kr. medførte dårligere tilgang til dette viktige metallet som måtte importeres fra Europa. Metoden for utvinning av jern var nå kjent i Norge, men jernet fikk ikke stor utbredelse som materiale for redskaper og våpen. Med mindre handel sørover ble det også mindre impulser for å utvikle jernproduksjonen. Ikke før den romerske innflytelsen i 1. og 2. århundre e.Kr. ble det fart i den tekniske utviklingen i Norge. I 3. og 4. århundre lages det jernvåpen – sverd, skjold med jernbuler, støtspyd og kastespyd. Og det lages redskaper som økser, kniver og sakser. I og med at dette er ting som produseres lokalt, av lokal myrmalm og i lokale smier, legger dette grunnlaget for en ny samfunnsordning i landet hvor bronsealderens høvdingdømmer erstattes av gårdsbruk og hvor selveiende bønder utgjør ryggraden i samfunnet. Historikeren Andreas Holmsen hevder at gårdsbrukene var befolket med storfamilier av et større omfang enn det vi nå er vant til.

Utviklingen mot merovingertiden

I det 5. og 6. århundre påvises det en sterk økning av varer fra friserne ved Rhinmunningen – metall- og glassvarer, tøyer, vin og hvetemel i bytte mot skinn, pelsverk og muligens ull, og i runeinnskrifter fra denne perioden er det brukt mange vestgermanske navn som tydeligvis kom på moten. Utenlandshandelen førte igjen til at en mer mektig høvdingklasse oppsto, noe som spesielt viser seg i gravskikkene. Store deler av de våpen og prydgjenstander fra folkevandringstiden som er funnet, har nettopp blitt gravd ut fra de mektige gravhaugene som kunne ha en diameter på opptil 50 m.
I Norge regnes merovingertiden som arkeologisk periode fra ca 570-575. I Europa, hvor skriftlige kilder finnes, regnes perioden ut fra merovingerdynastiets maktovertakelse i Frankerriket rundt 410.