google/wiki40b huggingface dataset:
Noen som Angela

Noen som Angela er en roman av Bror Hagemann, utgitt på Gyldendal i 1989. Den er Hagemanns andre roman.
Romanen er kort – 118 sider – og har et hurtig tempo med mange av den velskrevne detektivromanens kjennetegn.

Handling

32 år gamle Henry Ruud lever et regelmessig og lite bemerkelseverdig liv i Bergen. Han gjør det han kan for ikke å vekke andres interesse på noen måte; utfører jobben sin som systemkonsulent punktlig, men uten å utmerke seg, later som han er interessert i de samme tingene som arbeidskameratene, dvs, fotball, og ser ellers mest på TV om kveldene. Han er livredd for at noen skal få kjennskap til hans hemmelige lideskap for opera, og holder platene innelåst.
En dag ser han i et magasin en fotomodell som gjør et besynderlig inntrykk på han - «noe i blikket hennes han ikke kunne forklare; noe vilt, fandenivoldsk, og samtidig veldig sky, som om det var første gang hun ble fotografert». Han begynner å gjennomsøke ulike magasiner, og finner henne igjen under skiftende identiteter. Etter å ha fulgt henne i nærmere to år, slutter hun å opptre i bladene. Hun er sporløst forsvunnet. Dette får Henry Ruud til å ta sitt livs beslutning: Han vil finne henne, snakke med henne, gi seg til kjenne. Når ferien kommer, setter han seg i Granadaen og kjører nedover i Europa på det eneste sporet han har - navnet på en fotograf som forekommer på et bilde.
Nye spor bringer han etter hvert høyt opp i Romas underverden, og oppdraget viser seg å medføre fare for eiendom, helse og liv. For Henry Ruud er det å finne Angela blitt et livsnødvendig prosjekt, og viktigere enn alle andre hensyn. Han vet ikke hva som er mest uvirkelig – det utenkelige som han nå foretar seg, eller hans tidligere, velordna liv.
The Hockey Stick Illusion

Bakgrunn

Andrew Montford er en statsautorisert revisor som skriver bloggen Bishop Hill. Montford uttalte i 2005 at etter at han hadde skrevet «en artikkel som viste hockeykølle-historien» gikk antallet besøkende på hans blogg fra 300 til 30 000. Mange av disse sa at han burde skrive en bok om hockeykøllen.

Sammendrag

The Hockey Stick Illusion følger historien om Michael E. Mann, Raymond S. Bradley og Malcolm K. Hughes's hockeykøllegraf fra denne grafen første gang ble publisert i Nature, frem til  Steve McIntyre først ble interessert i grafen; og hans påfølgende kamp for å klare å gjenskape resultatene i MBH98 og avvisningen fra Mann om å avdekke metodologien og data brukt.
De siste kapitlene i boken håndterer det boken betegner som Climategate. Her sammenligner forfatteren flere e-poster mot bevisene presentert i The Hockey Stick Illusion. Montford ser i hovedsak på e-postene som gjelder fagfellevurderingsprosessen og hvordan disse angår Stephen McIntyres anstrengelser med å få tak i data og metologi fra Mann og andre paleoklimatologers publiserte arbeider.

Mottagelse

Boken har fått gode kritikker i aviskronikker og blogger for måten den fremstiller problematikken på. Den britiske journalisten Matt Ridley har beskrevet boken som «en av de beste fagbøkene på mange år» og ga komplimenter for måten boken har avdekket det Ridley kaller «en stor vitenskapelig feiltagelse». Boken fikk også god kritikk av den norske organisasjonen Klimarealistene.
I en artikkel Bruce Robbins skrev i The Courier sier han at boken viser at vitenskapen som har vært involvert i klimaendringsbeskrivelser har blitt korrumpert av politiske og miljømessige agendaer. Robbins konkluderer med at bevisene mot menneskeskapt global oppvarming øker og Hockey Stick Illusion står som en avgjørende opptegning av sentrale poeng rundt klimendringsavitenskapen.
Journalisten Andrew Orlowski kommenterte at «[Montford] har skrevet en fortelling som tilsvarer dekektivarbeid og utholdenheten til en annen blogger Steve McIntyre».
Sunday Telegraph-journalisten Christopher Booker har i The Daily Telegraph anbefalt boken to ganger, en gang med betegnelsen «full redegjørelse» av FNs klimapanels bruk av hockeykøllegrafen i dets tredje og fjerde hovedrapport, og senere beskrevet den som «dyktig gjenfortalt vitenskapelig dektektivhistorie».
Den konservative og kreasjonistiske tenketanken Discovery Institutes medgrunnlegger George Gilder skrev i Discovery News et innlegg der han sammenlignet Stephen McIntyres forfølgelse av hockeykøllens underliggende data med hovedpersonen i detektiv-tv-serien Columbo.
(It's No) Sin

«(It's No) Sin» er en amerikansk populærmusikksang fra 1951 med melodi av George Hoven og tekst av Chester R. Shill. Populære innspillinger av sangen ble gjort av The Four Aces og av Eddy Howard.
Innspillingen med The Four Aces ble utgitt av Victoria Records med katalognummer 101. Dette var gruppas første listeplasserte plate og førte til at den fikk kontrakt med et større plateselskap, Decca Records.
Innspillingen med Eddy Howard ble utgitt av Mercury Records med katalognummer 5711.
Knud Pfeiffer har skrevet en dansk tekst. Den danske tittelen er «Er det synd». Raquel Rastenni, sang med Radiodanseorkesteret spilte inn sangen i Københvn i 1952. Den ble utgitt på 78-platene His Master's Voice X 8043 (i Danmark) og på His Master's Voice A.L. 3229 (i Norge).
Sangen fikk nytt liv i 1964 av The Duprees, en gruppe som gjorde et antall innspillinger med hits fra 1950-årene.
Denne sangen må ikke forveksles med «Sin», en annen populær sang fra denne perioden.
Windermere

Windermere er Englands største innsjø. Det er en avlang innsjø som ble formet da en isbre trakk seg tilbake etter siste istid. Den har vært et av Englands mest populære steder for ferier og sommerhus siden Kendal og Windermere-jernbanen ble bygget i 1847. Innsjøen ligger i Cumbria county i Lake District.
Innsjøen har siden 2008 vært brukt til svømmekonkurransen Great North Swim.
Protector RWS

PROTECTOR Remote Weapon Station (RWS) er en fjernstyrt våpenstasjon.  Produsent er Kongsberg Defence Systems som har overtatt produktet og videreutviklet det vesentlig fra den opprinnelige utvikleren som var Vinghøg.  PROTECTOR har vært i produksjon siden desember 2002.
Systemet er solgt til 16 land, totalt er 11 000 bestilt, av dem er 4 000 levert og Protector RWS er markedsleder for denne typen fjernstyrte våpenstasjoner.
En fjernstyringskonsoll monteres inni kjøretøyet med en kontrollstikke og en skjerm.  Skjermbilder fra kameraet eller kameraene som sitter montert koaksialt med våpenet overføres til konsollen og operatøren kan styre våpenet rundt og avfyre det.
Konkurranse (økonomi)

Konkurranse betegner i økonomisk forstand sameksistensen mellom bedrifter eller andre tilbydere i et marked hvor det er en begrenset etterspørsel eller begrensede vekstmuligheter. Med en rimelig fri markedsform med konkurranseutsatt marked, vil bedriftene konkurrere med hverandre om kunder og markedsandeler av den totale omsetning. Konkurransen handler da om å vinne salgsinntekter, kunder og andre typer markedsandeler på bekostning av konkurrentene. Man kan også snakke om konkurranse på etterspørselssiden. Graden av konkurranse kan være bestemt eller påvirket av konkurranseregulering.
Konkurranse er en vesentlig drivkraft for demokratisk tilgang til, og effektiv utnyttelse av, naturressurser og andre knappe goder. Etterspørselskonkurranse betegner hvordan kjøperne kan konkurrere om å få kjøpe varer eller tjenester i markeder med knapt tilbud. Eksempelvis er det begrenset etterspørselskonkurranse i de norske markedene for råmelk, korn, fisk, reinkjøtt eller elektrisk kraft. Konkurransen på kjøpersiden kan være begrenset av innkjøpsmonopoler (monopsoni) eller -samvirker. Tilbudskonkurranse betegner hvordan produsentene konkurrerer om å erverve og utnytte innsatsfaktorer i sin produksjon, og om å få avsatt sine ferdige varer eller tjenester gjennom salg til konsumentene. Gjennom pris-mekanismen vil det oppstå konkurranse om innsatsfaktorer (produksjonsmuligheter) og om kunder (salgsmuligheter), og tilbyderne vil forsøke å seire i denne konkurransen gjennom å framstå som mer attraktiv vurdert etter kvalitet, design, pris, eller leveringsbetingelser. Konkurransen driver ofte fram produksjonsforbedringer, effektivisering og innovasjon, men ikke entydig. 
Studier tyder på at forholdet mellom konkurranse og innovasjon er først økende og deretter avtakende: Innovasjonen hemmes både av mangel på konkurranse, og av for mye konkurranse. I et marked med monopol (bare én tilbyder) vil denne tilbyderen ikke ha noe stort insentiv til forbedringer og innovasjon, fordi det ikke er noen konkurranse og monopolisten derfor får solgt sine varer eller tjenester uansett. Når flere aktører blir tilbydere og konkurransen i markedet øker, vil kampen om kundenes preferanse drive dem til å overgå hverandres tilbud gjennom å investere i tiltak som gir kvalitetsutvikling, prisreduksjon eller leveringsforbedring. Men dersom det er for mange tilbydere i markedet, vil ikke den enkelte tilbyder ha utsikter til å kunne få finansiert de investeringene som skal til for å gjøre forbedringer eller innovasjon.
Valpolicella

Valpolicella er et distrikt i Veneto i Nord-Italia, særlig kjent for sine kvalietsviner. Vin fra Veneto ble på 1980-tallet sett på som billig bordvin, mens den fra slutten av 1990-tallet har fått en kvalitetshevning. Årsaken er forbedret beplantning og produksjonsmetoder. Området har et stort mangfold av viner, som de røde Valpolicella Classico, Valpolicella Superiore, Ripasso, Amarone della Valpolicella og dessertvinen Recioto og de hvite Soave, Chardonnay, Pinot Grigio, Trebbiano og dessertvinen Passito. Valpolicella har følgende blanding av druer: Corvina Veronese (40–70 %), Rondinella (20–40 %) og Molinara (5–20 %). Produsenten kan også bruke inntil 15 % andre druer som Corvinone, Osseleta, Rossignola, Negrara, Trentina, Barbera og Sangiovese.

Valpolicella

Den unge Valpolicella-vinen produseres av ferske druer, som lages vin av rett etter innhøstingen. Etter vinifikasjonen lagres den unge vinen ofte på ståltank, men kan også ligge seks måneder på eikefat. Vinen tappes på flaske som ung, enten etter ett eller etter to år.

Valpolicella Superiore / Ripasso

Vin laget etter ripasso-metoden bruker gjenværende drueskall, kjøtt og stein fra amarone- og reciotoproduksjon. Dette blandes med ny vin fra ferske druer, og gir en ny gjæring som gir en kraftigere, mer kompleks vin, også med noe høyere alkoholstyrke. Ripasso lagres på eikefat i ett til to år før den tappes på flaske. Ripasso fikk DOC-klassifisering fra 2009-årgangen.

Recioto della Valpolicella

Recioto er en søt desertvin laget i Valpolicella av delvis tørkede druer. Vinen lages på samme måte som Amarone, men gjæringen avsluttes tidligere for å beholde restsødme i vinen, vanligvis 100–120 gram per liter. Vanlig alkoholstyrke er 13–14 %. Vinen lagres på eikefat i tre år eller mer før den tappes på flaske.
Mesosaimia

Utseende

Mesosaima er brunaktiv og har seks ben og to lange følehorn.

Levevis

Disse billene har larver som lever i død ved av løvtrær, ofte like under barken.

Utbredelse

Arten lever i India.
Sentence of Death

Sentence Of Death er den første offisielle utgivelsen til det tyske thrash metal bandet Destruction. Platen ble utgitt i 1984.
Vágar lufthavn

Historie

Opprinnelig var Vágar lufthavn en militærflyplass som ble bygd av britiske styrker under 2. verdenskrig. Stedet ble valgt hovedsakelig fordi det var vanskelig å se fra havet og av eventuelle tyske krigsskip. Det første flyet landet her i høsten 1942.
Etter krigen ble flyplassen forlatt og var ubrukt inntil 1963, da den ble overtatt av det danske luftfartsvesenet, Statens Luftfartsvæsen. 1. april 1963 ble den gjenåpnet som sivil lufthavn etter initiativ fra Hugo Fjørðoy og Lars Larsen, fra Sørvágur. Begge jobbet i Icelandair, som startet med flyvninger til Bergen, København og Glasgow med en Douglas DC-3. I 1964 ble Faroe Airways startet med chartrede fly. I 1965 kjøpte selskapet en DC-3 fra det svenske flyselskapet Linjeflyg. Selskapet gikk konkurs 28. september 1967. De første årene etter dette ble flyplassen bare trafikkert av propellfly, men siden 1977 har den også blitt brukt av moderne jetfly.

Utvidelser på 2000-tallet

I 2002 åpnet Vágatunnilin under Vestmannasund, mellom øyene Vágar og Streymoy. Tunellen ga en fergefri forbindelse mellom lufthavnen, og resten av Færøyene. Inntil 2004 hadde Maersk Air en rute til København med Boeing 737-500, i konkurrase med Atlantic Airways.
I 2007 overtok Færøyene eierskapet for lufthavnen, men den drives fortsatt av det danske luftfartsvesenet, Statens Luftfartsvæsen.
I 2011 ble rullebanen forlenget fra 1 250 meter til 1 799 meter, som gjorde at lufthavnen kunne bli benyttet av større flytyper, med ruter til destinasjoner lengre unna. Arbeidet startet i mai 2010, og den nye rullebanen ble åpnet 3, desember 2011. Tidligere kunne stort sett bare mindre fly som British Aerospace BAe 146 bruke lufthavnen, men Maersk Air hadde flyvninger med Boeing 737-500 med forsterkede bremser, og dermed var København den destinasjonen som lå lengst unna med sine 1300 km.
I mars 2012 tok Atlantic Airways i bruk Airbus A319 på ruter fra flyplassen og startet sommerruter til Barcelona og Milano. I 2014 ble rutene til Milano og London stanset på grunn av lav etterspørsel. I stedet ble det startet ruter til Mallorca og Aberdeen, der sistnevnte rute nå er flyttet til Edinburgh.
17. juni 2014 åpnet en ny terminal som økte passasjerkapasiteten til 250 000 i året.

Bakketransport

Lufthavnen ligger 47 km fra Tórshavn og har siden 2002 hatt vegforbindelse gjennom Vágatunnilin. Det går buss mellom lufthavnen og Tórshavn ca. 10 ganger i døgnet, og som tar om lag en time.
Aldgate

Etymologi

Etymologien for stedsnavnet Aldgate usikker og omdiskutert. Det er første gang dokumentert i 1052 som Æst geat, «Østporten», men hadde blitt til Alegate ved 1108. John Stow, som skrev på 1500-tallet mente at navnet var avledet fra «Aeld Gate», «Gammel port», men Henry Harben motsatte seg denne tolkningen i 1918 ved å dokumentere at «d» i stedsnavnet mangler i dokumenter skrevet før 1486–1487. Andre tolkninger er i stor grad basert på å finne ord som ligner, blant annet «Ale Gate» som knyttes til et antatt hus som solgte ale, det vil si en form for øl; «All Gate», det vil si en port som var åpen for alle; knyttet til et angelsaksisk personnavn som «Ealh»; referanse til utlendinger som «el»; eller referanse til olje som «oil». Gillian Bebbington foreslo i 1972 Alegate eller Aelgate i betydningen en «offentlig port», eller eventuelt Aeldgate i betydningen «Gammel port» som likestilte alternativer. Forskerne Weinreb og Hibbert gikk i 1983 tilbake til Stows teori om at navnets opprinnelige betydning var «Gammel port».

Historie

Det er antatt at en port ved Aldgate gikk det en vei som strakte seg til Colchester i romersk tid da Londons bymur ble bygget. Porten, som antagelige hadde to runde tårn, sto ved hjørnet av dagens Duke's Place på østsiden av City of London, med en travel gjennomfart i porten. Den ble ombygget i perioden 1108 og 1147, og på nytt i 1215, og rekonstruert fullstendig mellom 1607 og 1609 «i en mer klassisk og mindre funksjonell stil». Som de andre byportene i Londons bymur var Aldgate «befestet med fallgitter og kjettinger» i 1377 grunnet bekymringer for mulige angrep fra franskmennene. Porten ble til sist helt fjernet i 1761, og ble midlertidig reist på nytt ved Bethnal Green.
I middelalderen hørte også et porthus med leiligheter til porten. Her bodde en tid den store engelske dikteren Geoffrey Chaucer, og her skrev han flere av verkene sine, blant annet Troilus og Criseyde (1385).
Daniel Defoe skriver i sin bok A Journal of the Plague Year at Aldgate var særlig hardt ramma av pestepidemien i 1665: «There was no parish in or about London where [the plague] raged with such violence as in Aldgate.»
Porten ble sammen med de andre portene i Londons bymur revet i 1760-åra, men navnet lever videre i gatene Aldgate og Aldgate High Street. På 1800-tallet ble Aldgate et område for produksjon av og handel med klær og tekstiler, drevet særlig av østeuropeiske jøder.
Nær gatene Aldgate ligger kirken St Botolph Aldgate fra 1700-tallet, som må ikke forveksles med St Botolph Aldersgate.
Den første boken av en afro-amerikaner som ble utgitt av et engelsk forlag, Phillis Whealeys Poems on Various Subjects, Religious and Moral, ble utgitt i Aldgate etter at hennes eiere (Wheatley var slave) ikke kunne finne en forlegger i amerikanske Boston som ville gi den ut.

Transport

Aldgate er et trafikknutepunkt i det østlige London. Hovedvegene A11 mot Norwich og A13 mot Essex begynner i Aldgate. Det er to undergrunnsstasjoner, Aldgate og Aldgate East, og en større bussterminal.
Chameleon (Margaret Berger-album)

Chameleon er debutalbumet til artisten Margaret Berger, kjent fra TV-serien Idol.
Pusteventil

Deler

En pusteventil består av flere separate deler.

Kobling mot flaskekran

Ved apparatdykking med åpne systemer har pusteventilen, førstetrinnet, en kobling for å kunne kobles mot en flaskekran. Det finnes i hovedsak to typer, klokobling eller DIN-kobling.

Klokobling

Denne blir også kalt yoke. Består av en bøyle som blir skrudd fast over flaskekranen og klemmer hullet i førstetrinnet mot hullet i flaskekranen. Maksimalt trykk er 232 bar.

DIN-kobling

Denne blir også kalt skrukobling. Førstetrinnet blir skrudd inn i flaskekranen. Maksimalt trykk er 300 bar.

Førstetrinn

Førstetrinnet er en reduksjonsventil som skal redusere trykket på gassen til et mellomtrykk. Vanligvis 8-10 bar over omgivende trykk. Førstetrinnet har en høytrykkside og en mellomtrykkside. Uttak på høytrykksiden vil levere gass med trykk lik flasketrykket. Uttak på mellomtrykksiden vil levere gass med trykk lik mellomtrykket.

Andretrinn

Andretrinnet leverer gass ved omgivende trykk.
Grue Idrettslag

Håndball

Sesongen i 2011/2012 spilte Grue IL (Damer) i 2. divisjon. Trener: Steffen Stegavik. Hjemmebane: Gruehallen.
Saky

Saky eller Saki (ukrainsk: Саки, krimtatarsk: Saq) er en by på Krimhalvøya i Ukraina. Byen har omkring 25.000 innbyggere (2012).
Saky har vært en kurby siden tidlig 1800-tall, kjent for sitt lindrende mudder (slam). Noen viktige mineralvannsprodusenter har også tilhold her.
En av Den ukrainske marines større baser ligger i byen. Andre baser ligger i Odessa, Novoozerne og Sevastopol.
Bregneroteter

Utseende

En middelsstor (vingespenn 30 – 54 mm, hunnen større enn hannen), gulbrun sommerfugl, særlig hannen med lysere og mørkere tegninger. Som vanlig hos rotetere er kroppen sylindrisk, antennene korte og for- og bakvingene ganske like på form. Kjønnene er nokså ulike, hannene er vanligvis mye mer kontrastrikt fargede, men det finnes også en variant med nesten ensfargede forvinger. Hodet og forkroppen er kledt med lyst rødbrune hår. Vingen er gulbrun til brun, hos hannen som oftest lysere ved framkanten og i et bølgende område som strekker seg langs bakkanten i den indre delen og så bøyer utover mot vingespissen. De lysere områdene har ofte en skinnende hvit kjerne. Hannen virker vanligvis ganske brokete og skiller seg fra andre nordiske rotetere på dette. Hunnen er mer monotont farget, men vanligvis med lysere skråstriper som i alle fall er antydet. Vingene er nokså tynt skjellkledte, og skjellene faller lett av. Bakvingen er brun, oftest litt rødlig i den framre delen. Vingefrynsene er gulaktige eller rødlige, vekselvis lyse og mørke. Larven er ca. 40 mm lang når den er fullt utvokst, gulhvit med brunt hode.

Levevis

Den finnes på ikke for tørre steder i skog, og på eller i kanten av myrer. Larvene lever på røttene av ulike planter. Arten er ofte svært vanlig der det vokser einstape (Pteridium aquilinum), men er ikke avhengig av denne planten. De voksne sommerfuglene flyr i juni – august. Hannen flyr på leting etter hunner fra skumringen og omtrent en time utover. Hunnen sitter stille i vegetasjonen og sender ut feromoner som lokker hannene til seg. Parringen kan vare opptil sju timer. Etterpå legger hunnen omtrent 500 egg i løpet av en ukes tid før hun dør. Larven bruker to år på utviklingen.

Utbredelse

Den er utbredt over hele Europa og i det nordlige Asia like øst til Kina og Japan. I Norge finnes den i hele landet bortsett fra de indre og østlige delene av Finnmark.
Jakob Stainer

Liv

Jakob Stainer var sønn av en gruvefunksjonær. Han fikk sin grunnutdanning mellom 1626 og 1630, og av korrespondansen hans kan man slutte at den var god, blant annet behersket han italiensk. Kanskje var han Sängerknabe i det kongelige Damenstift i Hall og ved hoffet i Innsbruck. Ytterligere musikkundervisning kan han ha fått  ved å synge med gruvearbeiderne i Hall, en vanlig praksis på den tiden. Sannsynligvis gikk han i snekkerlære, da de som ikke var sønner av instrumentmakermestre måtte ha fagbrev som tømmermenn for å bli tatt inn som instrumentmakerlærlinger.
Stainer gikk i instrumentmakerlære mellom 1630 og 1644, åpenbart i Italia. Tidligere var Innsbruck og Füssen opplæringssteder, men på grunn av trettiårskrigen var lærestedene der lagt ned. Stainer kan ha arbeidet i verkstedet til Amati-familien i Cremona i en del av vandreårene som fulgte etter de fem årene som lærling.
I 1644 begynte Stainer sin selvstendige karriere som fiolinmaker. Han solgte instrumentene sine i klostre og hoff rundt Salzburg, Innsbruck, München, Venezia, Kirchdorf, Bolzano, Nürnberg, Kroměříž og Meran, og ble ganske velstående.
26. november 1645 giftet Stainer seg med Margareta Holzhammer. Sammen fikk de åtte barn. Fra nå av arbeidet han hovedsakelig i Absam, men var ofte på reiser for å selge instrumenter eller handle inn materialer. I 1646 leverte han sju instrumenter til hoffet i Innsbruck.
I 1668 startet en strid med kirkemyndighetene som mente han hadde gått til anskaffelse av «kjetterske bøker». Han ble beordret til Brixen, sete for fyrstbiskopen, og da han ikke dukket opp, ble det foretatt husransakelse. Året etter måtte Stainer i fengsel for besittelse av luthersk litteratur. Likevel fikk han i årene 1670 til 1679 oppdrag fra kirkelige institusjoner i Meran, Salzburg, Schwaz, München og Nürnberg. Kjetterianklagene og forfølgelsen fra kirka kan ha bidratt til at Stainer fra 1680 i tiltakende grad av led av depresjon og var psykisk syk da han døde.

Instrumenter

Stainers instrumenter var blant de mest etterspurte i hele Europa inntil Antonio Stradivaris berømmelse begynte å stige, men nord for Alpene ble Stainerfiolinene helt fram til rundt år 1800 holdt for å være bedre enn de italienske instrumentene. Stradivarier er flatere, bredere og produserer en kraftigere lyd, noe som ble foretrukket av musikerne etter hvert som orkesterframføringer i store konserthaller erstattet barokkens kammerensembler som stort sett spilte i intime sammenhenger.
Av de omtrent 300 instrumentene Stainer produserte finnes det forholdsvis få bevarte fioliner og svært få bratsjer, celli og kontrabasser. Instrumentene er svært ettersøkte av musikere som framfører tidligmusikk på autentiske instrumenter.
Stainer laget egenhendig alle instrumentene og tok ikke lærlinger, så fiolinbyggerkunsten hans døde ut med ham.