Eduard Dietl

Bakgrunn

Han  var sønn av finansmannen Eduard Dietl og hans kone Lina. Etter Abitur trådte han inn i det 5. bayerske infanteriregiment, Großherzog Ernst Ludwig von Hessen. Etter studier ved krigsskolen i München ble han i 1911 utnevnt til løytnant. Da første verdenskrig brøt ut i 1914 var han troppssjef i et maskingeværkompani, og mot slutten av krigen ble han forfremmet til kaptein og overtok som kompanisjef. Han ble såret tre ganger og dekorert for sin innsats.
I 1919 gikk han inn i et av de høyreorienterte frikorpsene, som kjempet mot kommunistene, ledet av Franz Ritter von Epp. Han sluttet seg samme år til det lille partiet Deutsche Arbeiterpartei, det senere NSDAP.
Eduard Dietl var en god skiløper og deltok i mange nasjonale og internasjonale konkurranser. Under de olympiske vinterleker i 1936 var han leder for den tyske skitroppen. Han giftet seg med Gerda-Luise Haenicke i 1926 og de fikk fire barn. Hun var datter av general Siegfried Haenicke.

Mellomkrigstiden

Til tross for reduksjonen av hærstyrkene som følge av Versaillestraktaten, ble Dietl overført til det nye Reichswehr. Her ble han kompanisjef for den 3. bergjegerbataljonen i det 19. bayerske infanteriregiment. Han meldte seg ut av NSDAP i 1921 på grunn av forbudet for offiserer mot å være medlem av politiske partier. Han beholdt imidlertid kontakter til partiet. Den 9. november 1923 sto han klar med sine soldater for å støtte kuppforsøket i München, men da dette mislyktes, begynte han som taktikklærer ved infanteriskolen i München.
Han fikk igjen kommandoen over sin gamle bergjegerbataljon i 1928, og ble i 1930 forfremmet til major. I 1933 ble han oberstløytnant. Som oberst overtok han i 1935 kommandoen over bergjegerregimentet i Füssen. Etter innmarsjen i Østerrike 12. mars 1938 ble han som generalmajor sjef for 3. bergjegerdivisjon i Graz.

Holdninger

Eksempel på Dietls rasistiske holdning er hans meget alvorlige «formaning til ledere av alle tjenestegrader», hvor han kort før julaften 1942 innskjerper de generelt gjeldende bestemmelsene om ekteskap mellom tyske soldater og nordiske kvinner. Han avviste kategorisk ekteskap mellom tyske soldater og norske kvinner, fordi det for det første «bare dreide seg om mindreverdige representanter av nabofolket» og «rasemessig drivgods», og for det andre fordi det hjemme i Tyskland ventet «hundretusener friske tyske jenter og også dessverre tallrike unge krigsenker på hjemvendende soldater».
Dietl var kjent som veldig folkelig, og det gode forholdet han hadde til sine undersåtter ble sterkt fremhevet i propagandaen, og derfor ble han en av de mest populære tyske hærførerne og en virkelig «NS-mønstergeneral».

Krigsforbrytelser

I to tilfeller er Dietl blitt anklaget for deltagelse i krigsforbrytelser:
Det første gjelder formidlingen av den såkalte Kommisar-ordren som i juni 1941 var blitt utarbeidet på initiativ fra hærledelsen. Hitler hadde i en tale den 30. mars 1941 krevd en krigsforbrytersk framgangsmåte mot USSR, hvori han erklærte at hæren, ved dette slaget mellom to verdensanskuelser, måtte distansere seg fra den vanlige holdningen om soldatmessig kameratskap. Via Gebirgskorps Norwegen og generaloberst Nikolaus von Falkenhorst ble denne befalingen også formidlet til Dietl av ham kunngjort. Også i befalingsområdet til Dietls 20. Gebirgsarmee ble krigsfanger gitt videre til den beryktede Sicherheitsdienst (SD) for henrettelse.
Den andre anklagen gjelder feltfangeleirene i Finland og Nord-Norge, de såkalte «Konzentrationslager für die Wehrmacht».
I Nord-Norge ble flere tilbaketrekningsveger bygd eller forbedret på befaling fra Dietl. Til disse ble også enheter av straffanger tilhørende organisasjon Todt benyttet, såkalte «Myrsoldater». Andre enheter ble også satt opp i Zinna/Torgau; det dreide seg om arbeidsslaver fra feltstraffeleirene I og II i Finland og Norge, hvilke Dietl var troppsmessig ansvarlig for. Disse feltstraffeleirene var militære varianter av tilsvarende tilintetgjørelsesleire for sivile og krigsfanger. Til dette straffesysemet hørte f.eks. fotmarsjen fra Rovaniemi til Petsamo, hvor for svake straffesoldater stadig vekk ble drept med nakkeskudd. Også etter sommeren 1942 ble det utført vilkårlige avrettinger eller sadistisk mishandling av tyske straffesoldater, av Wehrmacht-vaktpersonell. Dietl hadde den 16. juni 1942 utilslørt truet straffesoldater med skyting hvis de ikke var i stand til å fullføre marsjen.