Giambattista Vico

Bakgrunn

Vico far var en napolitansk bokhandler og moren var datter av en hjulmaker. Etter å ha måttet avslutte flere påbegynte skoleløp og dertil vært avvisende til jesuittenes skolastikk, fikk han sin utdannelse i hjemmet. Han ble rammet av tyfus i 1686.

Undervisning

Etter å ha frisknet til tok han tjeneste som lærer i Vatolla, sør for Salerno, og der ble han i ni år. 
I 1699 giftet han seg med barndomsvennen Teresa Destito, og samme år fikk han et professorat i retorikk ved universitetet i Napoli. I hele sin karriere forsøkte han å få en stilling i rettslære, som var høyere aktet, men uten å lykkes. Han ble imidlertid i 1734 utnevnt til kongelig historiograf hos kong Karl III av Napoli, noe som innbragte ham en vesentlig høyere lønn enn professoratet. 
Han gikk imidlertid senere tilbake til sin stilling ved universitetet, men dårlig helse førte til at han trakk seg tilbake i 1741, og ble etterfulgt i professoratet av sin sønn Gennaro. 
Han døde i sitt hjem i Napoli i 1744.

Retorikk og humanisme

Vicos retoriske teorier er en kombinasjon av hans humanisme og pedagogiske intensjoner. I egenskap av kongelig professor i latin hadde han som oppgave å utdanne traktens begavelser og fremtidige ledere i retorikk og forberede dem for studier i rettsvitenskapen. 
Han argumenterer i sin tale De Studiorum Ratione i 1708 for at samtlige som tenker seg et offentlig liv burde lære seg å argumentere såvel for sitt eget som for sin motparts standpunkt, dette for å lære seg å kunne utskille de mest holdbare standpunktene og forutsi hvordan motstandere skulle kunne angripe dem. Vicos retorikk har fundament i klassiske kilder og Aristoteles' syn på deres funksjon av argumentering. Hans tilbakekobling til de klassiske kilder plasserer ham i den humanistiske tradisjon, og likeså det faktum at han går inn for det sivile liv og profesjonalisme.
Hans influenser var fremfor alt Lorenzo Valla, Platon, Francis Bacon og Hugo Grotius.

Verum factum - Descarteskritikk

Han skriver selv i sine memoarer at han flyttet tilbake til Napoli for å fordype seg i Descartes' naturlære. Descartes var en filosof som var på mote den gang. Hans betydning lå hovedsakelig i vekten på vitenskapelig verifikasjon; et grunnleggende begrep i retorikken. I De Italorum Sapientia hevear Vico i motsetning til Descartes at sannhet forstås ved en konstruksjon, forestillingen eller oppfinning, og ikke ved observasjon.
I stedet for å se fornuften som en kjede av verifiserte aksiomer, mente Vico at kunnskap bare kan nås om slikt som man kan skape, slikt som blir til ved  ens egne gjerninger. Naturen kan man ikke forstå – det er bare Gud som kan det, for Gud har skapt den. Det mennesket derimot kan nå kunnskap om, er slikt som det selv har skapt: sin historie, matematikk og så videre. Dette er blitt kalt verum factum-prinsippet.

Innflytelse

Selv om Vicos verk ikke fikk noe større gjennomslag i hans egen levetid, har hans verk påvirket en stor mengde tenkere i forskjellige leirer og tidsperioder, som Samuel Taylor Coleridge, Johann Wolfgang von Goethe, Karl Marx, James Joyce, Benedetto Croce, Bertrand Russell, Edward Said, Oswald Spengler, Charles de Secondat de Montesquieu, Jean-Jacques Rousseau og Robert Anton Wilson.