Litteraturens historie

Litteraturens historie vedrører den historiske utvikling til litterære tekster i prosa og poesi; tekster som har til hensikt å underholde, opplyse eller instruere leseren eller lytteren. Det angår også utviklingen av de litterære teknikker som benyttes av disse tekstene for å kommunisere. Ikke all skrift er litteratur eller skjønnlitteratur. En del nedtegnede tekstmaterialer, som sammensetninger og lister av data og informasjon, er ikke betraktet som litteratur innenfor denne sammenhengen.
Litteraturens historie begynner med oppfinnelsen av skriften i bronsealderens Mesopotamia og i oldtidens Egypt. Skriving utviklet seg fra urlitterære tegnsystemer i tiden rundt 2900-tallet f.Kr., skjønt de aller eldste kjente tekstene er datert så langt tilbake som rundt 2600-tallet f.Kr. Litteraturen fra jernalderen omfatter de tidligste tekster som er bevart i tradisjonen med manuskripter (i motsetning til tekster som har blitt avdekket av arkeologer), blant annet den persiske religiøse skriftsamlingen Avesta på avestisk og gathaer («sanger») på sanskrit; de indiske Vedaene, som er blant de eldste kjente tekstene og utgjør grunnlaget for hinduismen; deler av den hebraiske Bibelen (Det gamle testamente); og den tidligste litteraturen i antikkens Hellas. Eldre og ofte grunnlaget for den eldste litteraturen var den muntlige diktningen, eksempelvis Homers epos. I den forstand er diktningen eldre enn det skriftlige ord, ånden gikk forut bokstavene, men likevel var det en revolusjon i et samfunn da skriftspråket ble tatt i bruk, selv om det umiddelbart ikke medførte diktning og litteratur.

Hva er litteratur?

Litteratur og skriving, om enn forbundet, er ikke synonymt. De aller første skriftene fra oldtidens Sumer i landskapet mellom elvene Eufrat og Tigris, er ikke litteratur i henhold til allmenn definisjon. Det samme er også tilfellet med de eldste egyptiske hieroglyfer eller tusenvis av protokoller og logger fra oldtidens regimer i Kina. Forskere er ofte uenige om skriftlige nedtegnelser av arkiver og inventar skal tolkes som «litteratur» eller ikke; definisjonen er i stor grad subjektiv.
På gresk betyr ordet gramma noe som er skrevet, risset inn, gravert, det vil si et skrifttegn, en bokstav. Av dette dannet grekerne ordet grammatikk som betydde undervisning i å kjenne bokstavene. Det greske gamma svarte til det latinske littera, bokstav, men flertallsformen, litteræ, fikk betydningen det som er skrevet, det være et brev, et dokument, en bok, et forfatterskap, eller et lands samlede bokproduksjon. Til det greske ordet grammatikē dannet romerne på latin kunstordet litteratura, som betydde læring av å lese og skrive. Ordet litteratur betegnet opprinnelig et elementært skolefag hvor man i undervisningen benyttet poesi og prosa som praktiske læreeksempler, herunder kom også retorikken, som hadde høy status. Allerede på Quintilianus' tid ordet litteratur fått et nytt innhold; det var ikke bare læren om språket, men under innflytelse av retorikken også læren om litterære stilarter og sjangrer. Læren om riktig stavemåte ble til kunsten å skrive. Litteratur ble til skjønnlitteratur, det vil si når den er stilisert, komponert og strukturert, og preget av et diktersinn.

Skriftsystemer

Litteraturens historie begynner med oppfinnelsen av skriftsystemer, selv om litterære fortellinger ble komponert og formidlet muntlig både før og etter at skriften kom i bruk. De eldste skriftsystemer skjedde i bronsealderens Mesopotamia og i oldtidens Egypt. Skrivesystemer utviklet seg fra enkle tegnsystemer som ble benyttet først og fremst til å føre opptegnelser av eksempelvis varer og inventar, ikke for å skrive litteratur. De eldste kjente litterære tekstene er datert så tidlig som 2600-2500-tallet f.Kr., avhengig av definisjonen av litteratur.
Gitt betydningen av avstand som en kulturell avskjerming og isolasjon i tidligere årtusener, skjedde den historiske utviklingen av litteratur ikke med samme framgang i de ulike skriftsivilisasjoner i alle deler av verden. Problemene med å opprette en felles global historie for litteraturen er sammensatt og vanskeliggjort av at mange tekster har gått tapt i århundrenes løp, enten bevisst, ved uhell, eller ved at hele kulturen har forsvunnet. Mye har eksempelvis blitt sagt om ødeleggelsen av Biblioteket i Alexandria på 100-tallet f.Kr., og de tallrike nøkkeltekster som er antatt å ha gått tapt for alltid i flammenes ødeleggelser. Den bevisste undertrykkelsen av tekster (og ofte av deres forfattere) av organisasjoner av enten åndelig eller tidsmessig vesen, har ytterligere sløret til emnet.
Visse hovedtekster kan isolert sett bli ansett som litteraturens første engasjerte litteratur med verdi utover seg selv. Svært tidlige eksempler er eposet om Gilgamesj som i sin sumerske versjon er eldre enn 2000-tallet f.Kr., og den egyptiske Dødeboken, som ble skrevet ned i Anipapyrusen en gang rundt 1250 f.Kr., men har sin opprinnelse en gang på 1700-tallet f.Kr. Oldtidens egyptiske litteratur ble lenge ikke inkludert i tidlige studier av litteraturens historie ettersom skrifter fra oldtidens Egypt ikke ble transkribert og oversatt til noe europeisk språk før på 1800-tallet da Rosettasteinen med sine tekster på tre språk, deriblant egyptiske hieroglyfer, ble tolket.

Det talte ord

I framstillingen av antikkens greske litteratur begynner tradisjonelt ved å framstille innføringen av det greske alfabetet og deretter de første store forfatterne, men det gir også fortegnet inntrykk av betydningen av det skrevne ord. «Vår moderne oppfatning av diktningen som skrevet tekst, er i mange tilfeller ubehjelpelig anakronistisk og fordomsfull,» slo en moderne norsk litteraturhistorie fast. Når litteraturens historie begynner med skriftens historie, er det årsaken for at skriften har klart å bevare for ettertiden den diktningen som ellers ville ha gått tapt. Den forståelse vi i dag har av litteratur, fra fransk og engelsk, «diktning eller tekster som leses for sin egen skyld», ble først innført på 1800-tallet. Grekerne foretrakk å tale og å lytte. Det greske ordet epikos (epos) har samme indoeuropeiske rotord som latinske vox, «ord, stemme, fortelling». Nedtegnelsen i forhold til framføringen var sekundær, og i Homers Odysseen framstilles en skriftløs kultur ved allerede fra første strofe hvor sangeren oppfordres å gi sin versjon av det dikt som allerede var godt kjent: «Sangmø, fortell om hin rådsnare helt som flakket så vide...» Selv gresk arkitektur, de overbygde åpne søylegangene, stoaen, foruten de store utendørsteatrene, var preget for at man skulle kunne tale og lytte. Lyrikk ble framført til musikk, lyrespill, derav begrepets opprinnelse. Filosofer underviste gjennom samtaler og diskusjon. Sokrates skrev aldri en linje. Herodotos holdt offentlige forelesninger av sitt historieverk. Platons tekster er preget av dialoger og samtaler. For grekerne var det talekunsten som ble framhevet som høyverdig litteratur ettersom det talte ord var deres kjærlighet og livsform.

Muntlig tradisjon

Mange tekster er blitt overlevert til ettertiden ved muntlig overlevering over flere århundrer før de fikk sin endelige form i skriftlig utgave, og det er således vanskelig å datere og anta hvor gamle de faktisk sett kan være. Kjernetekstene av indiske Rigveda, en samling av hellige lovprisningspoesi, kan muligens dateres til midten av 2. årtusen f.Kr. eller kanskje tilbake til 4000-tallet f.Kr.< De er uansett blant de eldste tekster på et indoeuropeisk språk. Mosebøkene, de fem eldste bøkene i den hebraiske Bibelen (Det gamle testamente), er tradisjonelt datert til 1400-tallet f.Kr., skjønt moderne forskning har beregnet at de eldste delene kanskje ikke er eldre enn 900-tallet f.Kr.
De gresk eposene Iliaden og Odysseen er i sine skriftlige utgaver datert tilbake til en gang på 700-tallet f.Kr. og markerte begynnelsen på den klassiske antikken. I henhold til tradisjonen er forfatteren av begge diktverkene tilskrevet en blind poet ved navn Homer (gresk: Ὅμηρος, Hómēros). Om Homer noen gang har levd og om disse verkene virkelig kan tilskrives en enkelt forfatter er uvisst. For moderne forskning refererer «datering av Homer» ikke til et enkeltindivid, men til den perioden da eposene ble skapt. Begge epos sto i en levende muntlig tradisjon som er eldre og strekker seg tilbake til sen bronsealder, og er eldre enn Hesiod.
Indiske srutitekster (sanskrit śruti, «hva som fortelles»), en kategori hellige, hinduistiske tekster, er datert til etter Rigveda (slik som Yajurveda, Atharvaveda og Brahmana), foruten også den hebraiske og jødiske Tanákh, og den mystiske diktsamlingen tilskrevet Laozi («Den gamle mester») er alle datert til jernalderen, men spørsmål om datering er vanskelig og omstridt. De store hinduistiske eposene ble også overført muntlig, og kan antageligvis dateres til tiden før Mauryariket.
Norrøn litteratur i nordlige Europa, bestående av særlig skaldekvad, legender og til dels ættesagaene, ble formidlet muntlig før de ble skrevet ned på 1100- og 1200-tallet.

Den første roman

Det er flere kandidater for den første roman som ble skrevet, avhengig av hvordan man definerer en roman. En av dem er Det gyldne esel av den romerske forfatteren Apuleius, skrevet sent på 100-tallet. Det er den eneste roman på latin som er bevart i sin helhet, og foregriper den pikareske romanens mønster av reise og absurde opplevelser. Apuleius levde i en tid hvor hans romerske samfunn for første gang synes å ha en høy andel av lese- og skriveferdighet, om enn kun de øvre samfunnsklasser. Private bibliotek og bokhandlere var relativt vanlige i Roma. Det er også fra denne perioden de eldste bevarte romanser på prosa som Kharitons Kallirhoe, og den tidlige romanen Dafnis og Chloë, det eneste bevarte verket etter den greske forfatteren Longos. Se også Hyrderoman. En annen kandidat for den første egentlige roman var japanske Fortellingen om Genji, skrevet av en adelskvinne ved navn Murasaki Shikibu tidlig på 1000-tallet e.Kr.

Sumer og Babylonia

Sumer anses å være den første sivilisasjonen. Arkeologi antyder et velorganisert samfunn allerede 4000 f.Kr. Sumerernes kunstframstilling var sterkt tilknyttet den sterke sentralmakten. Skriftspråket var kileskrift er en form for symbolskrift som har navn etter dens særegne form som spisser og vinkler. Det var en billedskrift som de egyptiske hieroglyfer Sumerisk litteratur er bortsett fra samlinger med ordspråk og en håndbok i landbruk, er overveiende religiøs med myter, hymner til guder eller templer, klagesanger over ødelagte byer, lovprisninger av kongen som gudenes yndling og besvergelser mot demoner.
Den eldste poeten i litteraturhistorien hvor navnet er kjent, er Enheduanna, (ca. 2285 – 2250 f.Kr.), som var en sumerisk/akkadisk yppersteprestinne. Etter henne har finnes det 42 hymner som ble skrevet i kileskrift på leirtavler for bortimot 4300 år siden. Gilgamesh-eposet regnes som verdens første episke fortelling, og det ble spredt i ulike versjoner og i mange oversettelser i 2000 år før det ble glemt i ytterligere 2000 år inntil det ble gjenoppdaget i moderne tid. Det er skrevet dels på sumerisk og dels på akkadisk. Hele eposet er sørgelig og pessimistisk, men kan oppfattes som et læretekst om forskjellene mellom gudene og menneskene samt menneskenes begrensinger. I eposet fortelles også historien om den store syndfloden, der man hører om Utnapisjti (han som redder liv), og som gjenfinnes i senere litteratur, eksempelvis i Bibelen om Noahs ark som har åpenbare likheter.

Oldtidens Egypt

Skriving i oldtidens Egypt dukket først opp på slutten av 3000-tallet f.Kr. i løpet av den siste fase av det førdynastisk Egypt. Ved tiden til det gamle rike (2500- til 2100-tallet f.Kr.) var det litterære tekster som gravtekster, epistler og brev, hymner og dikt, og minnetekster som fortalte om karrierene til framtredende myndighetspersoner. Det var først tidlig i mellomriket (2000- til 1600-tallet f.Kr.) at en narrativ (fortellende) egyptisk litteratur ble skapt grunnet framveksten av en intellektuell samfunnsklasse med skrivere. En ny kulturell følsomhet om individet førte til enestående nivåer av litterære tekster.
Skrivere i det nye rike (1550 – 1070 f.Kr.) kononiserte og kopierte mange tekster fra mellomriket. En del sjangre som læretekster forble populære, blant disse var Sinuhes fortelling fra tidlig på 1800-tallet f.Kr. Grunnet det allmenngyldige i temaene som behandles i Sinuhes fortelling, inkludert guddommelig forsyn og nåde, har den anonyme forfatteren blitt beskrevet som «Egypts Shakespeare» ved at hans tanker har sin paralleller i bibelske tekster. Viktige læretekster er blant annet Amenemhets instruksjoner, et dikt som har form som en intens dramatisk monolog gitt av ånden til den drepte farao Amenemhet I til sin sønn. Den beskriver en konspirasjon som drepte ham og advarer sønnen om ikke å stole på noen og oppfordring om styre klokt og rettferdig. Profetiske tekster, som ble skapt i det gamle rike, ble populært på nytt i det ptolemeiske kongedømme (332 - 30 f.Kr.).

Oldtidens Kina

Den klassiske kinesiske poesien eller Shijing, «Sangenes bok», er den eldste eksisterende samlingen av kinesisk poesi. Den består av 305 tekstarbeider av anonyme forfattere som er datert fra 1000- til 600-tallet f.Kr. Chu Ci («Chus sanger») er en antologi med dikt, er den nest eldste kjente samling av kinesisk poesi, er tilskrevet eller betydelig inspirert av Qu Yuans poesiform. Han var virksom på 200-tallet f.Kr. og er den første poetiske forfatteren i Kina som fikk sitt navn knyttet til sitt verk og er også ansett som en av de mest framtredende figurer innenfor romantikken i kinesisk klassisk litteratur.
Den første store forfatteren på kinesisk militærtaktikk og strategi var Sunzi som rundt år 500 f.Kr, skrev boken Kunsten å krige (Sun Zi Bing Fa). Boken har vært i hyllene til mange moderne militære ledere (og dens råd har også blitt anvendt i forretningsverden) etter at den ble oversatt til fransk i 1772. Boken består av tretten kapitler, hver av dem viet til et særlig aspekt innen krigføring.
Filosofi utviklet seg på annen måte i Kina enn i Hellas, og framfor å gjengi omfattende dialoger, er Konfutses Samtaler og Laozis Daodejing («Boken om Veien og dens dyd») presenterer sannheter og ordspråk direkte og didaktisk. Førstnevnte verk er samling av rundt 500 korte aforistiske fragmenter, og det er andre ble skrevet rundt 600 f.Kr. Det er en samling maksimer med felles tema, og en hensikt var åpenbart å gi herskere rettledning om rett styre - som et fyrstespeil. En annen bok, Zhuangzi, skrevet på de stridende staters tid, det vil si en gang på 300-tallet f.Kr., inneholdt en rekke fortellinger, fabler og anekdoter som belyste det sorgfrie vesen av det taoistiske idealet. Det var et mesterverk av så vel filosofisk som dikterisk dyktighet, og har i betydelig grad påvirket forfattere og poeter i mer enn 2000 år. Det er tilskrevet og fått tittelen etter en «mester Zhuang» (Zhuangzi).
Blant de eldste kinesiske verker innenfor narrativ (fortellende) historie, er Zuo Zhuan («Zuos krønike») en perle av klassisk kinesisk prosa og med sitt levende og samtidig presise språk ble det betraktet som et forbilde for mange generasjoner av prosastilister i oldtidens Kina. Teksten dekker perioden fra 722 til 468 f.Kr.

Hebraisk litteratur

Bøkene som utgjør den hebraiske Bibelen ble utviklet i løpet av rundt et millennium. De eldste tekstene synes å ha blitt skrevet fra rundt 1000-tallet f.Kr. mens de fleste andre tekstene er oppstått på et noe senere tidspunkt. De er alle redigerte tekster, samlinger fra ulike kilder som intrikat og omsorgsfullt er vevd sammen.
De gammeltestamentlige tekstene ble kompilert og redigert av forskjellige menn over en periode som dekket flere århundrer. Mange forskere har konkludert at den hebraiske kanon fant sin faste form en gang på 200-tallet f.Kr. De bibelske tekstene har vært underlagt ulike litterære vurderinger, både religiøse som sekulære. Friedrich Nietzsche skrev at «I det jødiske gammeltestamente er der menn, ting og taler som er i slik storslått stil at gresk og indisk litteratur har ingenting sammenlignet med den. Man står med ærefrykt og respekt foran disse enorme levninger av mennesket en gang var… Smaken for Det gamle testamente er en prøvestein av ‘storhet’ og ‘litenhet’.»

India

Kunnskapstradisjonene i India videreformidlet filosofiske lærdom og teologiske konsepter gjennom de to tradisjonene med Sjruti («det som er hørt») og Smriti («hva som fortjener å huskes»), det som er lært og det som er erfart. Det omfattet blant annet Vedaene, de eldste indiske tekstene, som utgjør grunnlaget for hinduismen, og gjenspeiler tro og fortellinger fra vedisk mytologi. På sanskrit betyr ordet Veda «viten» eller «kunnskap» og ordet er beslektet med ordet «visdom». Det er antatt at Puranaene («fra gamle dager») er blant de eldste filosofiske skrifter i indisk historie. Det er en samling viktige religiøse tekster; de fleste er hinduiske, men mange er også buddhistiske eller skrevet i et jainsk perspektiv. Puraniske verker som de indiske eposene, Ramayana og Mahabharata, har påvirket tallrike andre verker, blant annet Ketjak, balinesisk musikk og dansedrama, og annet framføring som Wayang, en form for javanesisk skygge- og dukketeater. Palilitteraturen har en betydningsfull posisjon i framveksten av buddhismen og som den eldste buddhistiske litteraturen ble skrevet på. Klassisk litteratur på sanskrit blomstret i periodene i Mauryariket og Guptariket, ofte karakterisert som «gullalderen» fra rundt 100-tallet f.Kr. og fram til 700-tallet e.Kr.

Europa

Etter at Romerriket brøt sammen omtrentlig i år 476, forfalt etterhvert også den allmenne skrive- og leseferdighetene, og med et dannet publikum forsvant etter hvert mange av den litterære tilnærmingen og stilene som var vokst fram fra den greske og romerske sivilisasjonene. Lærdom og kunnskap forvitret i mangelen av en sentralmakt og det internasjonale nettverket i Romerriket.
I tusenåret mellom Romas fall og den italienske renessansen, var det den kristne kirke og klostrene som i stor grad videreformidlet litteraturen. Kirken fokuserte mer på religiøs nytte- og propagandalitteratur, om troen og knyttet til troen, delvis ved at klassiske greske verker ikke ble bevart i Vesten, og derfor var det få litterære forbilder fra antikken å lære fra. Det lille som eksisterte var endret og forvrengt, men nye litterære tekster utviklet seg fra denne litteraturen. En del av denne litteraturen er beskrevet som romerske emner (litterær syklus basert på tolkning av gresk og romersk mytologi), franske emner (litteratur tilknyttet Karl den stores rike og chanson de geste) og britiske emner (legendarisk litteratur assosiert med De britiske øyer, særlig legendene om kong Arthur).
Blant den fremste middelalderlitteraturen var hagiografene, eller «helgenes liv», men disse var andaktslitteratur skrevet i skjematisk formell. Historieskrivningen til den angelsaksiske munken Beda på 700-tallet med Historia ecclesiastica gentis Anglorum («Anglernes kirkes historie»), fortsatte en trosbasert historietradisjon som begynte med Eusebius tidlig på 300-tallet. Beda etablerte en kronologi med Kristus’ fødsel som fortsatt benyttes. Skriving av skuespill hadde i all vesentlighet opphørt, unntatt for mysteriespill eller pasjonsspill som fokuserte tungt på å kommunisere kristen tro til vanlige folk. Rundt år 400 begynte Psychomachia («sjelekamp») tradisjonen med allegoriske fortellinger. Derimot blomstret poesien, håndtert av omreisende trubadurer, og deres høviske romanser og chanson de geste moret og underholdt de øverste samfunnsklassene som var deres beskyttere. I det hedenske Nord-Europa var det derimot en rik og uavhengig norrøn poesitradisjon med skaldekvad som hyllet høvdingen eller kongen.
Geoffrey av Monmouth (ca. 1100 – 1155) skrev verker han hevdet var Britannias historie, men var fantasifull pseudohistorisk diktning om trollmannen Merlin og kong Arthur som fikk betydelig innvirkning på den senere litteraturen i Europa. Episk poesi fortsatte å utvikle seg med tilleggene av mytologien i nordlige Europa. Både angelsaksiske Beowulf og den norrøne sagalitteraturen har en del likheter med Homer og Vergils tilnærminger til krig og ære. Derimot hadde diktning som Dantes Den guddommelige komedie og Geoffrey Chaucers Canterbury-fortellingene en helt ulik stilistisk retning.
En annen følge av Romerrikets oppløsning var islams spredning over vestlige Asia og nordlige Afrika. I begynnelsen av islam var det et ønske om å bevare og bygge videre på de greske verkene. Selv om mye var blitt ødelagt, blant annet ved brenningen av biblioteket i Alexandria, var det fortsatt mange greske verker som eksisterte og ble oversatt til arabisk av muslimske skrivere. Det var ikke kun skjønnlitteratur, men også filosofiske og vitenskapelige tekster. Fra den tiden det islamske rike hadde kastet seg opp til en maktfaktor på 800-tallet, endret det kulturelle og intellektuelle senteret fra Vesten og til den arabiske verden. Ved sin unike lokalisering i krysningspunktet mellom Østen og Vesten, hadde muslimske lærde i Midtøsten den beste geografiske lokaliseringen i den tverrkulturelle intellektuelle utvekslingen av kunnskap. Bysantinske Konstantinopel var dog fortsatt et tilsvarende senter for gresk lærdom fram til den muslimske erobringen i 1453. Da Østromerriket gikk i oppløsning flyktet mange lærde vestover til Italia for å slippe unna islam, og brakte med seg gresk klassisk litteratur. Det bidro igjen til den italienske renessanse. Derimot var det en særegen islamsk renessanse i muslimske Spania i middelalderen som ikke har gjentatt seg siden i den muslimske verden, kanskje blant annet for at Spania hadde avstand og en viss uavhengighet til Midtøsten. Islamske Spania var mer enn kun en formidler av gresk kunnskap, men kom med betydelige bidrag selv innenfor vitenskap, astronomi, matematikk, medisin og andre vitenskaper som Europa som helhet trakk veksler på.
I november 1095 talte pave Urban II for det første korstog ved konsilet i Clermont. Korsfarerne kom til påvirke alt i Europa og i Midtøsten for mange år framover og litteraturen ble, som alt annet, forvandlet av krigen mellom de to religiøse kulturene. Forestillingen om ridderen fikk en helt annen betydning. Også den islamske vektleggingen av vitenskapelig undersøkelse og bevaring av den greske kulturarv kom til påvirke europeisk litteratur via kontakten med Midtøsten.
Mellom Augustin og Bibelen, hadde religiøse forfattere tallrike aspekter av kristendommen som trengte ytterligere forklaringer og tolkninger. Thomas Aquinas, mer enn noen annen enkeltstående person, kom til å snu teologien til en form for vitenskap, delvis ettersom han var meget påvirket av Aristoteles, hvis verker ble kjent på nytt i Europa i løpet av 1200-tallet.

Den islamske verden

Den mest velkjente fiktive fortellingen fra den islamske verden er Tusen og en natt. Det er en samling av mange tidligere folkefortellinger eller eventyr som er plassert inn i en rammefortelling hvor de fortelles av den persiske dronningen Sjeherasad. Fortellingene begynte å finne sin form på 900-tallet og var ferdigstilt slik de nå er kjent ut på 1300-tallet, skjønt antallet og type fortellinger har variert fra det ene manuskriptet til det andre. Samlingen ble satt sammen av ulike forfattere og oversettere fra mange land i vestlige Asia og nordlige Afrika, men fortellingene i seg selv har sine røtter tilbake til folkeminne i oldtiden i Arabia, Persia, Egypt, India og Mesopotamia. Selve rammefortellingen synes å ha sin bakgrunn i kalifattiden. En del av de mest kjente fortellingene, som Aladdin, Ali Baba og Sinbad, som er åpenbart eventyr fra Midtøsten, var ikke opprinnelig en del av den arabiske samlingen, men ble først lagt til av Antoine Galland på 1700-tallet og andre europeiske oversettere.Dante Alighieris Den guddommelige komedie (skrevet mellom 1308 og forfatterens død i 1321) var et av de vesteuropeiske verker som direkte eller indirekte var påvirket av arabisk litteratur om islamsk eskatologi: Hadith («[Profetiske] tradisjoner») og Kitab al-Miraj («Boken om himmelfarten») ble oversatt til latin i 1264 som Liber Scale Machometi («Boken om Muhammads stige») som handlet om Muhammeds himmelfart og de åndelige skriftene til Ibn Arabi (1165 – 1240). Også de engelske dramatikerne George Peele og William Shakespeare mottok impulser fra den mauriske verden, muligens via flere mauriske delegasjoner fra Marokko til det elisabethanske England på begynnelsen av 1600-tallet.

Arabisk litteratur

Ibn Tufail (ca. 1105 – 1185), latinisert som Abubacer, og Ibn al-Nafis (ca. 1210 – 1288) var foregangsmenn innenfor den filosofiske roman. Ibn Tufail skrev den arabiske fiksjonroman Hayy ibn Yaqdhan (Philosophus Autodidactus) som et svar på Abu Hamid Ghazalis Tahafut al-Falasifa («Filosofenes manglende sammenheng»), og deretter skrev Ibn al-Nafis også en roman, Theologus Autodidactus, som en reaksjon på den førstnevnte. Begge disse fortellingene hadde hovedpersoner (henholdsvis Hayy og Kamil) som var autodidakter som levde i isolasjon på en avsides liggende øy. Mens Hayy levde alene med dyr, strakte fortellingen om Kamil seg hinsides den øde øya og hadde elementer av tidlig science-fiction i omtale av abiogenese, futurologi og dommedagsvisjoner. Framfor å forklare dette mytologisk, forsøkte Ibn al-Nafis å gi dem en vitenskapelig forklaring i henhold til samtidens kunnskap i biologi, astronomi, kosmologi og geologi. Hans hensikt var å forklare islam innenfor en fiksjonsramme.
En latinsk oversettelse av Ibn Tufails verk, Philosophus Autodidactus, kom i 1671, fulgt av en engelsk oversettelse i 1708, deretter på tysk og nederlandsk. Oversettelsen inspirerte Daniel Defoe til å skrive Robinson Crusoe (1719), om en mann som strander på en øde øy, og ofte vurdert som den første reelle engelske roman. Philosophus Autodidactus inspirerte også Robert Boyle til å skrive sin egen filosofiske roman med handling fra en øy, The Aspiring Naturalist.

Osmansk litteratur

De to hovedstrømmene innenfor litteraturen i Det osmanske rike var prosa og poesi. Av de to var var poesiformen divan den mest dominerende. Divan var en samling dikt av en forfatter, ofte i tilknytning til hoffene ved de ulike sultanater og hadde til hensikt å inspirere. Poesien var meget rituell og symbolsk, og påvirket av persisk poesi. Fram til 1800-tallet eksisterte det ikke i osmansk prosa noen former for fiksjon, det vil si ingen motpart til den europeiske romanse, novelle eller roman, skjønt tyrkisk folkeminnefortellinger og divanpoesi kunne være narrative. En årsak var at osmanske prosa var forventet å være underlagt reglene av seci (سجع), det vil si en prosa på rim, som var arvet fra arabiske Saj'.

Jødisk litteratur

Middelalderens jødiske fiksjonslitteratur trakk ofte veksler på oldtidens jødiske legender, og ble skrevet på et mangfold av språk, inkludert hebraisk og judæo-arabisk. Pijjut, liturgisk jødisk poesi, vanligvis for den hensikt å bli sunget eller messet under gudstjenestene, blomstret i Midtøsten mellom 600- og 800-tallet hos poeter som Yose ben Yose, Yannai, og Eleazar ben Killir. Slik poesi hadde blitt skrevet siden tempeltiden. Senere jødiske poeter i Spania, Provence i Frankrike, og Italia skrev både religiøse og sekulære dikt på hebraisk; særskilt framragende poeter var de spansk-jødiske dikterne Solomon ibn Gabirol (ca. 1021 – 1058) og Yehuda Halevi (ca. 1075 – 1141). I tillegg til poesi og fiksjonslitteratur, omfattet middelalderens jødiske litteratur også filosofisk litteratur, mysterielitteratur, etisk (musar) litteratur, juridisk litteratur (Halakhá), og kommentarer på den hebraiske Bibelen.

Italia

Francesco Petrarca (1304 - 1374) ble kosmopolitisk da han måtte forlate hjembyen Firenze og ble aldri hjemmehørende i noen av de italienske bystatene. Hans store innsats var innsamling av gamle manuskripter. Hans latinske prosatekster besto av historiske sammenstilninger og moralfilosofiske essayer. Dessuten skrev han epos, poetiske epistler og uklare allegoriske hyrdedikt, alle på latin. Hans fremste diktsamling var dog på italiensk, Il canzoniere («Diktsamlingen») og som inneholdt diktet «Italia mia» hvor han ba om fred for sitt plagede fedreland. Først og fremst dyrket og populariserte han sonetten, en kunstferdig verseform med rim.
Giovanni Boccaccio (1313-1375), samtidig, venn og bysbarn med Petrarca, er særlig kjent for Dekameronen som består av en rekke korte fortellinger knyttet sammen av en rammefortelling av sju unge damer og tre menn som flykter fra pesten som rammet Firenze i 1348. Midten i døden isolerer selskapet seg i et paradisisk herregård og underholder hverandre med fortellinger, alle med kjærligheten som tema, til dels med erotisk tilsnitt. Mange senere italienske noveller har det samme kyniske erotikken som er blitt knyttet til Boccaccios navn, mistet sitt moralske siktepunkt uten den sammenheng de var satt i. I tillegg var hans stil skiftende, enkelheten er bare tilsynelatende, og vanskelig å fastholde, særlig for de som etterlignet ham. Etter Dekameronen ble forfatteren opptatt av humanistiske studier, blant annet bidro han med Petrarcas hjelp å få oversatt Homer til latin.
Ludovico Ariosto (1474 - 1533) hadde en rik litterær aktivitet, blant annet komedier, kjærlighetslyrikk og satirer, men hans livsverk var Orlando furioso (Den rasende Roland) som kom i 1516, og utgitt i sin endelige form i 1532. Det var fortsettelsen av Boiardos Orlando Innamorato (Den forelskede Orlando, 1495). Det endelige verket er delt inn i 46 sanger, som hver av dem består av et ulikt antall åttelinjers vers på i alt 38 736 linjer, noe som gjør det til det lengste diktverk i europeisk litteratur. Det var skrevet på toskansk, og verkets popularitet styrket denne italienske dialekten som litterært språk.
Niccolò Machiavelli (1469 - 1527) skrev blant annet komedier, men han huskes for sine politiske og historiske vekter, preget av glitrende prosa. Hans fremste verk, Il principe (Fyrsten), forble uttrykt og ukjent i hans levetid. Her forkynnet han usentimentalt en amoralsk maktfilosofi om statens uinnskrenkede makt over enkeltmennesket og fyrstens rett og plikt til å føre en politikk uten ta hensyn til de lover og regler som gjelder for vanlige borgere. Bakteppet var at om Den italienske halvøya skulle kvitte seg med de franske og spanske hærene som herjet landet, måtte de italienske bystatene forenes til felles innsats.

Frankrike

Den franske renessansen begynte tradisjonelt fra den franske invasjon av Italia i 1494 under styret til kong Karl VIII og fram til kong Henrik IV døde i 1610. Tiden under Frans I (fra 1515 til 1547), renessansekongen framfor noen, og hans sønn Henrik II (fra 1547 til 1559) er generelt betraktet som høydepunktet i den franske renessansen. Trykkepressen ble introdusert i 1470 i Paris. Utviklingen av humanismen og nyplatonismen, og oppdagelsen av den kultiverte forfinelsen av italienske hoff via de franske krigene i Italia og via Henrik IIs ekteskap med Catherine de' Medici, førte til en gjennomgående endring av det franske litterære landskapet og epokens mentale mentalité.
I begynnelsen var den franske romanen fortsatt dominert av middelalderens ridderromaner, men oversettelser av italienske renessanselitteratur ble en stor suksess. De mest kjente franske romaner var François Rabelais' rebelske tekster som blandet humanisme (Erasmus, Thomas More) og middelalderens farser (kjemper, heroiske slag, grov humor), parret med en energisk satire som rammet religiøs hykleri og politisk urettferdighet.
Den korte fortelling preget av dialoger dominerte fransk prosa, ofte med ulike sjangernavn som conte, nouvelle (som ga det norske ordet novelle), devis og andre. Tidvis var disse korte fortellingene plassert innenfor en rammefortelling hvor eksempelvis et selskap fortalte hverandre historier, noe som åpnet mange innholdsmessige emner, både forfinede som vulgære.

Spania og Portugal

Renessansen spredte seg til Den iberiske halvøya via besittelsene ved Middelhavet til kongedømmet Aragón og den katalanske havnebyen Valencia. Mange av de tidlige spanske renessanseforfatterne kom fra Aragón, inkludert Ausiàs March og Joanot Martorell. I kongedømmet Castilla ble den tidlige renessanse sterkt påvirket av italiensk humanisme, startende med forfattere og poeter som markien av Santillana som innførte den nye italienske poesien til Spania. Andre forfattere som Jorge Manrique, Fernando de Rojas, Juan del Encina, Juan Boscán Almogáver og Garcilaso de la Vega, sto i nær likhet med den italienske strømningen.
Spania fikk en storhetstid med oppdagelsen av den nye verden, men riket omfattet etter hvert også store deler av Europa da habsburgeren Karl I (tysk konge som Karl V) ble konge i 1516: deler av Tyskland, Nederlandene, Portugal, det meste av Italia og deler av nordlige Frankrike. I løpet av få år ble spansk kultur og levesett dominerende i Europa. Problemer med å holde det veldige riket sammen ble uoverkommelig, og allerede under etterkommeren Filip II begynte nedturen. Paradoksalt var det i nedgangstidene at Spania fikk sin store kulturelle blomstring, El siglo de oro, gullalderen, omtrentlig fra 1550 og fram til 1650. Ikke minst fikk dramaet en stor vekst, og Lope de Vega (1562 – 1635) var den fremste dramatikeren som allerede som trettenåring fikk oppført sitt første teaterstykke.
I løpet av syttifem årene de Vega levde prøvde han seg på bortimot de fleste av samtidens litterære sjangre. Han skrev flere epos og romaner, men tyngdepunktet lå i lyrikken og dramaet. Hans samlede produksjon er enorm; rundt regnet 3000 sonetter, 400 comedias (profandramaer) og 400 autos (drama med religiøst innhold), men kvaliteten er svært ujevn. I et forsvarsskrift, Den nye kunsten å skrive skuespill i vår tid (1609) anerkjente han prinsipielt regelestetikkens riktighet, men erklærte at han måtte følge «den barbariske smaken», det vil si det udannede publikum som betalte for å se hans stykker. Det folkelige teateret ble ansett som å stå utenfor kulturen, men til tross for hans høye produksjon, var hans evne til å skrive levende og naturlig dialog framtredende, og de lyriske partiene var frambrakt med stor letthet. Blant hans verker kan Fuente ovejuna («Fårekilden»), en patriotisk legende om en bys opprør mot en tyrann, og El acrero de Madrid («Jernvannet i Madrid»), en erotisk komedie, hvor intrigen hvilte på den komiske tjeneren, gracioso. En annen spanske dramatiker var Tirso de Molina, som forsvarte de Vega mot hans kritikere, men ble selv glemt i mesterens skygge.
Ruvende, særlig i ettertid, var Miguel de Cervantes' mesterverk Don Quixote som i utgangspunktet var en parodi på de populære, men enkle ridderromansene som hadde stor leserkrets. Don Quixote viser stor fortellerkraft, betydelig humor, spenstig dialog, og kraftfull stil. Av de to delene som Cervantes' skrev er kanskje den første som er mest populær hos det lesende publikum. Det inneholder de berømte episodene med angrepet på vindmøllene, angrepet på saueflokken, våkenatten ved vertshuset, og episoden med frisøren. Den andre delen viser mer konstruktiv innsikt, bedre skildring av karakter, forbedret stil og større realisme.
Senere spansk renessanse lente seg mot religiøse temaer og mystikk med poeter som blant annet Luis de León og Teresa av Ávila, og behandlet nye temaer som utforskningen av den nye verden.
Portugal fikk sin renessanse fra nabolandet, men også påvirket av innflytelsen fra rike italienske og flamske handelsmenn. Reiselitteratur blomstret i særlig grad, og ble spredt med de nye trykkeriteknologien. Den ruvende forfatteren er Luís de Camões som satte seg som mål å gi Portugal et nasjonalepos i klassisk stil og inspirasjon. Han skrev en anselig mengde lyrikk og drama, men er mest kjent for sitt epos Os Lusíadas, som betyr «Lusus’ ætlinger» eller «Lusiadere» = «Portugiserne». 10. juni, hans dødsdag, er Portugals nasjonaldag og han selv betraktes som landets nasjonalforfatter.