Italo disco

Kjennetegn på sjangeren

Italo disco-musikk preges som nevnt av en betydelig synthesizerbruk. Ofte kan produksjonen virke eksperimentell, og av og til vil det kunne være innslag av elementer som umiddelbart vil virke meget spesielt og malplassert. Noen eksempler kan være at enkelte sanger innledes med kirkeklokker som slår, av en mannsstemme som hoster, eller av et barn som skriker.
Et annet trekk som må kunne sies å være karakteristisk for Italo disco-sjangeren, er vokalen. Ofte ble sanger fremført på gebrokken engelsk, og gjerne med en tykk italiensk aksent. Det faktum at produksjonen av Italo disco-låter i all hovedsak kom fra land som ikke har engelsk som morsmål, gjør at sangtekstene også vil fremstå som enkle. Dette preget antakelig også tematikken, som ofte vil dreie seg om kjærlighet.
Selve vokalprestasjonen i slike produksjoner kan også karakteriseres som spesiell. Det er en rekke eksempler på Italo disco-artister som åpenbart har begrensede sangegenskaper. Dette er ett av en rekke eksempler som illustrerer at det er musikken og selve produksjonen som blir prioritert i Italo disco - ikke artistens sangprestasjoner.
Et annet kjennetegn ved sjangeren er en utstrakt bruk av ulike pseudonymer blant artister eller produsenter. Pseudonymene som ble tatt i bruk var gjerne engelsklydende - tanken var at dette kunne gi sjangeren et mer eksotisk og internasjonalt preg. Ofte kunne en produsent utgi en rekke ulike singler eller album under stadig nye artistnavn. Derfor vil ofte bildene av artistene på LP-covere o.l. ikke nødvendigvis være artisten selv; det vil ofte kunne være snakk om en modell som er en del av et studioprosjekt satt sammen av en produsent. Et kjent eksempel på slik bruk av pseudonymer er Fancy (egentlig Manfred Alois Perilano). Fancy har tatt i bruk pseudonymene Tess, Ric Tess, Tess Teiges. Dessuten står han bak en rekke andre artister som låtskriver og produsent. Her kan nevnes Grant Miller, Linda Jo Rizzo, Timerider, The Hurricanes og Mozzart.

Tidlig historie

Mot slutten av 1970-tallet ble discomusikk i økende grad preget av bruk av synthesizere, noe som bidro til fremveksten av elektronisk musikk. Denne endrede instrumentbruken skapte også sjangere som Hi-NRG og space disco. Det er verdt å merke seg at et tydelig grenseskille mellom sjangre som Italo disco, Hi-NRG og space disco vil være vanskelig å trekke, da disse inneholder mange av de samme kjennetegnene og kan overlappe hverandre.
En viktig inspirasjonskilde for Italo disco-musikk er musikkprodusenten Giorgio Moroder, som anses som en pionér innen bruk av synthesizere og trommemaskiner. Av andre inspirasjonskilder kan nevnes tyske Kraftwerk, og engelske Gary Numan.
På grunn av inspirasjonen sjangeren henter fra andre sjangre, er det problematisk å fremheve én låt eller et album som «den første Italo disco-utgivelsen». Likevel er det mulig å si at det en i dag kjenner som Italo disco, særlig gjorde seg bemerket fra ca. 1983. Nå gikk instrumentbruken ofte over til kun å være elektronisk, og bruk av akustiske instrumenter var på vei ut. I denne perioden - altså på starten av 1980-tallet - var det musikalske uttrykket i Italo disco relativt rent og ukomplisert. Senere, utover på 1980-tallet, ble Italo disco generelt sett mer komplisert i strukturen, og produksjonene mindre «rene». I tidlige produksjoner kan en tydelig spore inspirasjon fra disco, og spesielt senere discoutgivelser som gikk bort fra orkestre og over til i større grad å bære preg av elektroniske instrumenter. Et eksempel på slike betydningsfulle sen-discoproduksjon er Giorgio Moroder-produserte «»I Feel Love« fremført av Donna Summer, og senere albumet »From Here to Eternity" Med et backingspor kun drevet av synthesizere, baner slike utgivelser vei for tidlig Italo disco, som for eksempel Jean Louis Levants «Say» fra 1984.
Året 1983 markerer også oppstarten av en rekke Italo disco-orienterte plateselskaper, slik som Squish og American Disco. I dette året produseres det også et stort antall Italo disco-singler og album.
Sjangeren ble populær i store deler av Europa utover 1980-årene. I Storbritannia derimot, ble Italo disco aldri veldig populært. Likevel var det her, som i andre deler av Europa, en rekke Italo disco-låter som ble store hits. Eksempler på dette er Ryan Paris' «Dolce Vita» (1983), Baltimoras «Tarzan Boy» (1985) og Sabrinas «Boys» (1987).

Avledede sjangre og Italo disco som internasjonalt fenomen

Rundt 1980 til 1984 så man i Canada fremveksten av såkalt Canadian Disco - noe som senere har blitt som Italo disco å regne. Eksempler på Canadian Disco har vi fra gruppen Trans X. Låten «Living On Video» (1983) henter åpenbart inspirasjon fra nevnte space disco.
Tyskland ble også etterhvert en betydelig eksportør av Italo disco. Her blir Italo disco ofte referert til som Discofox eller Euro Disco.
Tysk Italo disco skiller seg ofte litt fra den italienske, spesielt når det gjelder produksjonen. De tyske produksjonene vil ofte kunne være mindre eksperimentelle enn de italienske. Dessuten vil tyske produksjoner av og til ha versjoner av en utgivelse på både tysk og engelsk. Et eksempel på det siste er Andreas Martins «Samstag Nacht In Der Stadt» (1985). Denne utga han også på engelsk, riktig nok under aliaset Airplay. Andre eksempler på tysk Italo disco er Modern Talking, Fancy, Bad Boys Blue, Lian Ross og C.C. Catch.
Italo disco ble altså ikke værende et rent italiensk fenomen - tvert i mot ble det produsert Italo disco-musikk i en rekke land. Mest fremtredende her er nok Italia og Tyskland, men det kom også betydelige bidrag fra land som Spania, Nederland og Frankrike.
Ca. midt på 1980-tallet vokste såkalt space synth frem, en slags undersjanger av Italo disco Denne henter særlig inspirasjon fra space disco, og inkorporerer temaer som dreier seg om verdensrommet, og inspireres gjerne av Science Fiction. Ofte vil slike produksjoner være uten vokal. Eksempler på artister som særlig fokuserte på space synth er Koto, Cyber People, Laserdance og Hipnosis.

Italo disco i Norge

I Norge ble det produsert en del synthpop i løpet av 1980-tallet, men knapt noe av dette kan defineres som Italo disco. Det betyr likevel ikke at sjangeren ikke var populær i Norge. I likhet med flere andre europeiske land, så man at en rekke Italo disco-låter også ble svært populære i Norge. Ikke minst gjelder dette et band som Modern Talking, til tross for at disse også gjerne kategoriseres som Synthpop eller eurodance.
Flere Italo disco-låter fikk innpass i VG-lista - mange av disse opplevde dessuten høye plasseringer. Righeiras «Vamos A La Playa» nådde for eksempel en 6.-plass på VG-lista i 1983 - og ble værende på lista i 5 uker.
Et annet eksempel er Sandy Martons «People from Ibiza» som ble værende på lista i 6 uker i 1984, med nr. 4 som beste plassering.

Italo disco i nyere tid

Italo disco gjorde seg mindre gjeldende mot slutten av 1980-årene og starten av 1990-årene. I denne perioden ser man en overgang i retning av såkalt Eurobeat. Dette var Italo disco-låter produsert av italienske og tyske produsenter for et japansk publikum. I Japan opplevde man nemlig ikke samme nedgang i popularitet for Italo disco-musikk slik en gjorde i Europa.
Mot 1989 utviklet Italo disco-musikk i Italia seg i retning Italo house. Nå begynte musikkprodusenter å eksperimentere med raskere og «hardere» beats, noe som peker i retning av housemusikk, som fortsatt gjør seg gjeldende i dag.
Til tross for at Italo disco som sjanger ble mindre aktuell inn mot 1990-årene, er det i de senere år oppstått en ny interesse for sjangeren. En rekke kjente artister henter inspirasjon fra Italo disco-sjangeren i dag. Et eksempel er det franske elektronikaduoen Daft Punk, som har fremstilt seg selv som roboter, og vært flittige brukere av vocoder. Disse momentene peker klart i retning av varianten space synth. Dessuten fremheves tilknytningen av at duoen i sitt album Random Access Memories samarbeidet med italo disco-pionér Giorgio Moroder.
Såkalt Nu-disco har særlig gjort seg gjeldende siden starten av 2000-tallet, og i norsk sammenheng har vi en rekke artister som kan sies å tilhøre denne sjangeren. Artist og produsent Todd Terje beskrives ofte å tilhøre Nu-disco, som gjerne henter inspirasjon fra Italo disco.
Noe annet som har bidratt til økt popularitet for Italo disco i dag er fremveksten av nettradio. I dag finnes det en rekke radiostasjoner på nett som kun spiller Italo disco-musikk. Av slike kan nevnes b.la. Radio Italo. En økt interesse for Italo disco har igjen ført til at plateselskaper som for eksempel ZYX Records har valgt å utgi flere samlealbum.
Foruten dette, har flere plateprodusenter og -selskaper restaurert gamle Italo disco-låter. Ofte kan dette dreie seg om låter og singler som anses sjeldne, og som på denne måten blir bevart for ettertiden. Et eksempel på et slikt restaureringsarbeid finnes hos italienske Magma Records. i løpet av 2013 ga dette plateselskapet ut en rekke restaurerte singler - eksempelvis artisten Moy' sin single «Fragile» (1985). Flere Italo disco-album har dessuten blitt utgitt på nytt i sin helhet, ofte i form av LP-plater.
Flere artister innen Italo disco-sjangeren som var betydningsfulle på 1980-tallet, lager fortsatt Italo disco-musikk i dag. Særlig har dette vist seg i de senere år, med en rekke utgivelser på nett såvel som i LP-format. Her kan nevnes Ryan Paris som ga ut en LP-album så sent som i 2015. Et annet eksempel er Linda Jo Rizzo og Fancy som hver for seg har gitt ut ny musikk de senere år, og som dessuten ga ut en duettsingle i 2014