Norrøn kolonisering av Amerika

Den norrøne koloniseringen av Amerika begynte så tidlig som på 900-tallet, da nordboere utforsket og bosatte deler av Nord-Atlanteren; dette inkluderte blant annet kyststriper ved utkanten av Nord-Amerika (blant annet Vinland).
Den norrøne kolonien på Grønland overlevde i nesten 500 år. Bosetninger på det kontinentale Nord-Amerika var små, og de utviklet seg aldri til permanente kolonier. Selv om ekspedisjoner – for eksempel for å samle tømmer og treverk – mest sannsynlig ble utført i en periode, er det ingen bevis på varige norrøne bosetninger  på Nord-Amerikas fastland.

Norrønt Grønland

Ifølge Islendingesagaene befolket norrøne fra Island Grønland på 980-tallet. Det finnes ingen grunn til å betvile troverdigheten til informasjonen som sagaene gir angående bosetningens begynnelse, men de kan ikke behandles som primærbevis for det norrøne Grønlands historie fordi de legemliggjør de litterære opptattheter til forfattere i middelalderens Island, som ikke alltid er troverdige.
Eirik Raude (norrønt: Eiríkr rauði), utforsket angivelig den ubebodde sørvestre kysten av Grønland i tre år, etter å ha blitt forvist fra Island for manndrap. Han gjorde opp planer for å lokke bosettere til området, blant annet med å velge navnet «Grønland» for å tiltrekke seg mulige kolonister; han sa «at folk ville være ivrigere på å dra dit fordi landet hadde et godt navn». De innerste delene av en lang fjord, døpt «Eiriksfjord» etter ham selv, var der han kom til å etablere sitt gods Brattahlid. Han tildelte deler av landet til hans følgere.
Ved sitt høydepunkt bestod kolonien av to bosetninger: bosetningen i øst – ved Grønlands sydspiss – og den i vest, som strakk seg delvis opp Grønlands vestkyst (en mindre bosetning nær Austerbygd blir av og til ansett som «den midtre bosetningen»), begge med en samlet befolkning på 2000-3000; minst 400 gårder har blitt funnet av arkeologer. Norrøn Grønland hadde et bispedømme (ved Garðar) og eksporterte hvalrosstenner, pels, tau, sau, hval, eller selspekk, samt levende dyr som isbjørn, og kuskinn. I 1126 forespurte befolkningen et bispedømme (basert ved Garðar), og i 1251 aksepterte de den norske kongens herredømme. De fortsatte å ha egen lov, og ble nesten fullstendig selvstendig under svartedauden etter 1349. I 1380 gikk den norske kongen inn i personlig union med Kongeriket Danmark.

Handel i vest og nedgang

Det finnes bevis for norrøn handel med de innfødte (kalt «skrælinger» av vikingene). De norrøne ville ha møtt både amerikanske ufolk (beothukene, beslektet med algonkinerne) og thulefolket – inuittenes forfedre. Dorsetkulturen hadde trekket seg ut av Grønland før den norrøne bosetningen av øya. Gjenstander som kamfragmenter, deler av jernredskaper for mattilbredning og meisler, sjakkbrikker, skipsnagler, snekkerhøvler, og eikeskipfragmenter brukt i inuittbåter har blitt funnet langt unna den tradisjonelt anerkjente norrøne koloniseringen. Det har også blitt funnet en liten elfenbensstatue som virker å avbilde en europeer blant ruinene av et inuittisk samfunnshus.
Kolonien begynte å oppleve nedgang på 1300-tallet. Vesterbygd ble forlatt omtrent 1350, og den siste biskopen ved Garðar døde i 1377. Etter et ekteskap nedskrevet i 1408 nevner ingen nedskrevne kilder bosetterne. Det er mulig at Austerbygd var gitt opp innen slutten av 1400-tallet. Den mest nylige radiokarbondateringen funnet i norrøne bosetninger er 1430 (± 15 år). Flere teorier finnes for å forklare nedgangen.
Den lille istid i denne perioden ville gjort både reise mellom Grønland og Europa, samt gårdsbruk vanskeligere. Selv om fisking og seljakt ga en sunn diett var det mer prestisje og anerkjennelse å hente i kvegdrift, og det var en økt tilgjengelighet på gårdsplass i Skandinavia etter avbefolkning grunnet sult- og pestepidemier. I tillegg kan grønlandsk elfenben ha blitt utkonkurrert i europeiske markeder av billigere elfenben fra Afrika. På tross av mangel på kontakt med grønlenderne fortsatte den dansknorske kronen å se på Grønland som deres besittelse.
På grunn av mangelen på kjennskap til om den norrøne sivilisasjonen fortsatt eksisterte på Grønland – og bekymringer om at hvis den gjorde det så ville de fortsatt være katolikker, 200 år etter at Skandinavia gjennomgikk Reformasjonen – ble en handels- og presteekspedisjon ledet av den dansknorske misjonæren Hans Egede sent til Grønland i 1721. Selv om denne ekspedisjonen ikke fant noen levende europeere, markerte dette starten på Danmarks fornyede suverenitetshevdelser over øya.

Vinland og L'Anse aux Meadows

Ifølge de islandske sagaene (Eirik Raudes saga og Grønlendingenes saga — i tillegg til kapittel i Hauksbóka og Flatøyboka), begynte nordboerne å utforske havet vest for Grønland, kun få år etter at Grønlandsbosetningene ble etablert. I 985 ble handelsmannen Bjarni Herjólfsson, som seilte sammen med en migrasjonsflåte fra Island til Grønland med 400-700 bosettere, saamt 25 andre skip (hvorav 14 klarte reisen), blåst ut av kurs, og etter tre dagers seilas så han land til vest for flåten. Bjarni var kun interessert i å r finne hans fars gård, men han beskrev sin reise til Leiv Eriksson, som deretter utforsket området mer grundig, og etablerte en liten bosetning der femten år senere.
Sagaene beskriver tre separate områder oppdaget under denne utforskningen:  Helluland, som betyr «steinhelleland»; Markland, «skogland», av særlig interesse for grønlenderne, da det fantes få trær på øya; og Vinland (som betyr «vinland», eller som foreslått av moderne lingvister «enge-land»), som fantes et sted syd for Markland. Det var i Vinland at bosetningen beskrevet i sagaen ble opprettet.
Tre av Eirik Raudes sønnen besøkte Nord-Amerika: hans sønner Leif og Thorvald, og deres søster (eller halvsøster) Freydis. Thorvald døde der.

Leivs vinterleir

Ved å bruke rutene, landemerker, havstrømmer, steiner og vinder som Bjarni beskrev til han, seilte Leiv omtrent 1800 miles til Den nye verden med et mannskap på 35 i den samme knarren som Bjarni hadde brukt. Han beskrev Helluland som «flatt og skogkledd, med brede hvite strender hvorenn de reiste, og en slak strandlinje.» Leiv og andre hadde ønsket av hans far, Eirik Raude, skulle ledet ekspedisjonen; de klarte å overbevise han. Men da Eirik forsøkte å møte Leiv på reisen til de nye landene falt han av hesten, da hesten skled på våte steiner ved stranden. Han ble skadd og ble igjen.
Leiv overvintret i 1001, mulig nær Cape Bauld på Newfoundlands nordspiss, hvor hans fosterfar Tyrkir fant han full på det sagaen beskriver som «vinbær». Viburnum edule, stikkelsbær og tranebær vokste alle fritt i området. Det er forskjellige forklaringer på at Leiv tilsynelatende beskrev gjærede bær som «vin».
Leiv overvintret nok en vinter ved «Leifsbúðir» uten sammenstøt, og seilte tilbake til Brattahlið på Grønland for å utføre filialplikter for sin far.

Thorvalds reise (1004)

I 1004 seilte Leivs bror Thorvald Eiriksson med et mannskap på 30 til Newfoundland, og tilbrakte den påfølgende vinteren ved Leivs gamle leir. Samme vår angrep Thorvalg ni lokale innbyggere som sov under tre skinndekkede kanoer. Det niende offeret rømte og vendte snart tilbake til den norrøne leiren med en styrke. Thorval ble drept av en pil som klarte å trenge gjennom barrikaden. Selv om korte sammenstøt fulgte etter, ble de norrøne utforskerne en til vinter, før de reiste den påfølgende våren. Etter dette reiste en annen av Leivs brødre, Thorstein, til Den nye verden for å hente hans brors døde kropp, men han døde før han forlot Grønland.

Karlsefnis ekspedisjon (1009)

I 1009 utstyrte Thorfinn Karlsefni, også kjent som «Thorfinn den tapre», tre knarrer med buskap og 160 menn og kvinner (selv om en annen kilde skriver at antallet bosettere var 250). Etter en hard vinter dro han sørover og landet ved «Straumfjord». Ham dro senere til Straumsöy, mulig fordi strømmen var sterkere der. Et tegn på fredlige forhold mellom amerikanske urfolk og norrøne ses her. De to folkene byttehandlet pelser og gråekornskinn mot melk og rødt tøy – noe urinnvånerne knyttet rundt hodet som et hodeplagg.
Det finnes motstridende fortellinger, men en beretning hevdet at en okse som tilhørte Karlsefni kom rasende ut av skogen, noe som skremte de innfødte slik at de løp til deres skinnbåter, og rodde vekk. De kom tilbake tre dager senere med en styrke. De innfødte brukte katapulter; de heiste «en stor sfære på en stang; den var mørkeblå i fargen» og omtrent størrelsen til en sauemage, som føk over de norrønes hoder, og lagde et stygt bråk.
De norrøne trakk seg tilbake. Leiv Erikssons halvsøster Freydís Eiríksdóttir var med barn, og klarte ikke holde tritt med de tilbaketrekkende norrøne. Hun ropte ut til dem, og ba dem stoppe å løpe fra «så ynkelige krek», og la til at hvis hun hadde våpen kunne hun ha gjort det bedre selv. Freydís tok et sverd av en mann som var drept av indianerne. Hun trakk et bryst ut av hennes overdel, og slo den med sverdet; dette skremte de innfødte, så de flyktet.

Lengden på norrøn tilstedeværelse

Bosetninger i Nord-Amerika tok sikte på å utnytte naturressurser som pels, og særlig treverk – et materiale som det fantes svært lite av på Grønland. Det er ukjent hvorfor de kortvarige bosetningene ikke ble permanent, selv om det er sannsynlig at skyldtes delvis fiendskap med de innfødte – referert til som skrælinger av de norrøne. Uansett virker det som sporadiske reiser til Markland for forsyninger, tømmer, og handel med de innfødte kunne ha vart i over 400 år.
Indisier for en fortsettelse av turene er blant annet Maine-pennyen, en norsk mynt fra Olaf Kyrres regjeringstid (1067–1093) som angiverlig ble funnet i et arkeologisk indianerområde i delstaten Maine i USA; dette kan tyde på en utveksling mellom de norrøne og amerikanske urfolk sent i – eller etter – 1000-tallet. I De islandske annaler fra 1347 står det skrevet om et lite grønlandsk fartøy med et mannskap på atten, som ankom Island etter å ha forsøkt å seile til Grønland fra Markland med en tømmerlast.