google/wiki40b huggingface dataset:
Red Production Company

Red Production Company er et britisk uavhengig selskap som produserer TV-programmer. Selskapet ble grunnlagt i 1998 av Nicola Shindler, en erfaren TV-produsent som hadde jobbet på dramaer som Our Friends in the North og Cracker. Selskapet er basert i Manchester i England. Reds første produksjon var det kontroversielle dramaet Queer as Folk, som ble skrevet av Russell T. Davies og handlet om livene til tre homofile menn i en by. Denne serien ble vist på Channel 4 i begynnelsen av 1999 og den fikk mye ros.
Samme året laget Red en annen serie for Channel 4 kalt Love in the 21st Century. Den bestod av seks 30 minutter lange skuespill om kjærlighet. Queer as Folk 2 ble vist i 2000 og etter det har Red vokst til å lage anerkjente dramaer for nesten alle de britiske TV-kanalene. På grunn av dette prøvde Granada Television å kjøpe opp Red, men Shindler avslo tilbudet fordi hun ville holde på kontrollen over sitt eget selskap.
Den palestinske frigjøringsfronten

Den palestinske frigjøringsfronten (PLF) (arabisk: جبهة التحرير الفلسطينية) er en palestinsk militær gruppe som er utpekt som terrororganisasjon av Canada, EU og USA. Den ledes idag av Dr. Wasel Abu Yousef.
Fiolettara

Fiolettara (Anodorhynchus purpurascens) er en blåara som ble beskrevet av Walter Rothschild i 1905 og publisert i boken Extinct Birds av Rothschild i 1907. Den savner vitenskapelig støtte som egen art og har aldri blitt dokumentert. Derfor kan den heller ikke regnes som utdødd og blir ikke oppført med takstboks.
Rothschild beskrev fuglen med bakgrunn i en populasjon på øya Guadeloupe i Karibia, men i ettertid har man kommet til at det må ha vært fugler av arten hyasintara (A. hyacinthinus) som var blitt importert dit fra Sør-Amerika. Kilden Rothschild oppga har nemlig aldri latt seg spore og det er dessuten bare kjent av papegøyer i slekten Ara har kolonisert øyene i Karibia.
Shinji Kobayashi

Karriere

Shinji Kobayashi startet sin profesjonelle karriere i Mazda i 1983.
Han har tidligere vært trener for Oita Trinita, Cerezo Osaka, Montedio Yamagata, Tokushima Vortis, Shimizu S-Pulse og Giravanz Kitakyushu.
Suiyang (Shangqiu)

Suiyang (kinesisk: 睢阳区; pinyin: Suīyáng Qū) er et bydistrikt i den kinesiske provinsen Henan i Folkerepublikken Kina. Det ligger under byprefekturet Shangqiu.
The Power of Movement in Plants

The Power of Movement in Plants («Bevegelsesevnen hos planter») er en bok som Charles Darwin ga ut i 1880. Boka ble skrevet i samarbeid med Charles' sønn Francis Darwin og var på 592 sider. Den er den siste av hans tre bøker om plantenes «adferd» (i tillegg til Insectivorous Plants og Climbing Plants, 1875). Den er mer teknisk og fysiologisk enn de tidligere bøkene, fordi Darwin ville forklare hvordan planter kan utføre og styre sine bevegelser. Han viste at voksende planteceller utvides ujevnt, noe som fører til en spontan, sirklende bevegelse. Denne bevegelsen kan så styres ved en rekke ulike stimuli, som planten klarer å oppfatte. Således kan celler sanse retningen av bl.a. sollyset, tyngdekraften, fuktighet eller berøring, og enten vokse imot eller bort fra disse stimuli. Boken har vært en viktig inspirasjonskilde for senere plantefysiologer.
Andamanene

Andamanene er en øygruppe i Bengalbukta, og del av forbundsterritoriet Andamanene og Nikobarene i India. Administrasjonssenteret heter Port Blair, og har omkring 50 000 innbyggere. Andamanene og Nikobarene er adskilte administrasjonsdistikter i forbundsterritoriet. Andamanene hadde i 2001 et folketall på 314.239.
Øygruppen omfatter 204 øyer. De viktigste og største er, fra nord til sør, North Andaman, Middle Andaman, South Andaman med hovedstaden, og Little Andaman. Avstanden fra den nordligste lille øya i Andamaner-gruppen til den nærmeste lille burmesiske øya er bare 40 km.
Det dyrkes te, mango, brødfrukt og kokos på øyene. Turistindustrien er voksende.

Tidlige beboere

Andaman-øyene har vært befolket i flere tusen år. De tidligste arkeologiske bevisene, som ennå ikke er publisert, går tilbake rundt 2.200 år. Imidlertid tyder genetiske, kulturelle og isolasjonsstudier på at øyene ble bosatt i mellompaleolittisk tid. De innfødte andamanerne synes å ha vært helt isolert fra omverdenen fra dengang og fram til 1700-tallet e.Kr.
Det er foreslått at Andamanene var et avgjørende springbrett i en stor kystmigrering fra Afrika via Den arabiske halvøy, langs kystregionene av det indiske fastlandet og mot det sørøstlige Asia, Japan og Oseania.

Moderne tid

På 1600-tallet kom øyene under indisk Marathastyre.
Britene begynte å interessere seg for øyene i 1788; det var da Lord Cornwallis, daværende generalguvernør for India, gav løytnant Archibald Blair og løytnant R.H. Colebrook fra den britiske marine i oppdrag om å kartlegge øyene og rapportere tilbake. Deres rapport anbefalte kolonisering. Allerede året etter grunnla løytnant Blair det første britiske støttepunktet, som ble kalt Port Cornwallis. Senere ble navnet endret til Port Blair.
Britene måtte en tid stå imot væpnet motstand fra øyboerne. Fra 1858 ble indiske langtidsfanger deportert av britene til Andamanene, særlig til øyene Ross og Chatham, og de som skulle bevoktes strengest til Viper-øya nær Port Blair. Denne praksisen varte helt til 1952.
Under annen verdenskrig okkuperte japanerne øyene. De kom til Andamanene den 21. mars 1942 og fikk ikke overgitt seg før den 8. oktober 1945. Det var flere uker etter at Japan kapitulerte, men det kom ingen allierte styrker til Andamanene med det samme. Fram til japanerne fikk mistanke om at noen øyboere samarbeidet med britene, var deres styre på øyene mildt. Men det slo over i massakrer, blant annet i Humfreygunj. Et varig og positivt resultat fra denne tiden er at isolasjon og blokade gjorde at øyboerne utviklet jordbruket og ble selvberget på mat.
Et flertall av innbyggerne er i dag etterkommere fra tilflyttere fra Bengal. Denne innvandringen var regjeringspolitikk fra 1949 frem til 1970-tallet. Senere, fra 1969 til 1980, kom det til innflyttere fra andre deler av India: Punjabier, marathier, malayalier og tamiler.
Den 26. desember 2004 ble øyene rammet av tsunamien i Indiahavet 2004 utløst av en rekke undersjøiske jordskjelv langs en linje fra vest for Sumatra til Andamanene.
Fylkesvei 3750

Fylkesvei 3750 går mellom Mollestad og Oggevatn i Birkenes kommune. Veien er 20,2 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 252.
Pingtang

Pingtang (kinesisk: 平塘县; pinyin: Píngtáng Xiàn) er et fylke i provinsen Guizhou i Folkerepublikken Kina, understilt det autonome prefektur Qiannan.
Befolkningen var på 279 335 innbyggere i 1999.
Lesbates

Utseende

Middelsstore, matte, gråbrunlige trebukker.  Antennene er tynne og betydelig lengre enn kroppen, i alle fall hos hannene. Pronotum er omtrent sylindrisk uten tenner på sidene, mye bredere enn langt. Dekkvingene er noe avsmalnende bakover og har utstående, rettvinklede "skuldre".

Utbredelse

Slekten er utbredt i Venezuela og Brasil.
Erling Bühring-Dehli

Familie

Han ble født på slektsgården Dæli i Furnes som sønn av rittmester Bertel Dehli og hustru Agnes Ingebjørg Brynhild Ihle. Hans farbror var advokat Ole Dehli, mest kjent som grunnlegger og leder for Norges Kooperative Landsforening, som var gift med kvinnesaksforkjemperen Maria Gyth. Deres sønn og Bühring-Dehlis fetter var flypionéren Halfdan Gyth Dehli.
Erling Bühring-Dehli giftet seg i 1914 med Helga Ludoviska Brodtkorb, datter av distriktsingeniør ved NSBs 3. trafikkdistrikt Johan Anton Ross Brodtkorb og hustru Emma Camilla Krogh på Hamar. Hennes bror, Trygve Brodtkorb, ble direktør i Store Norske Spitsbergen Kulkompani.

Utdannelse, yrke og offentlige verv

Han tok artium ved Hamar katedralskole i 1905 og juridisk embedseksamen ved universitetet i 1909. Allerede på katedralskolen markerte han seg i gymnassamfunnet Fram, og under studietiden begynte han å skrive for Aftenposten og Hamar Stiftstidende. Etter studiene ble han ansatt i Morgenavisen i Bergen, et organ for Christian Michelsen, og sendte derfra også korrespondanser til Hamar Stiftstidende om valgkampen det året. Han var stortingsjournalist for Aftenposten 1910–1912, deretter redaksjonssekretær i Dagsposten i Trondhjem, et organ for Frisinnede Venstre, i et halvårs tid.
I 1912 kom han tilbake til hjemtraktene som redaktør i Oplandenes avis på Hamar. I 1916 sørget han for å sammenslutte avisen med Hamar Stiftstidende med seg selv som redaktør. Med Bühring-Dehli som redaktør fortsatte Hamar Stiftstidende som et organ for Høyre og Frisinnede Venstre gjennom 1920- og 1930-årene, trass i fremstøt fra Bondepartiet. Han sørget også for å modernisere avisen teknisk og journalistisk. Han hadde en rekke verv i pressens faglige organisasjoner og bedrifter, som formann i Oplandenes presseforening 1916–1919 og 1923–1931, og styremedlem i Norsk Presseforbund, NTB og NRK.
Bühring-Dehli var også en typisk partipressemann for sin tid som påtok seg offentlige verv. Han var medlem av Hamar bystyre 1926–1928 og stortingsmann for kjøpstedene i Hedmark og Oppland fylker 1928–1933, og satt i Stortingets lønningskomité 1928–1930 og Stortingets administrasjonskomité 1931–1933. Han ledet Hamar Høireforening og Hamar riksmålsforening. Han hadde også sterke kulturelle interesser, og deltok som en skattet revyforfatter og -skuespiller, formann i Hamar og Oplands kunstforening, medlem av representantskapet i Nationaltheatret og styremedlem i Riksteatret.
Han tok avskjed som redaktør i Hamar Stiftstidende i 1932 og begynte å arbeide for Fred. Olsen & Co., hvor han forberedte etableringen av flyselskapet Det norske Luftfartsselskap Fred. Olsen og Bergenske A/S (DNL). I 1934 gikk Bühring-Dehli tilbake til pressen som redaktør i Allers Familiejournal. Under okkupasjonen ble han arrestert og fengslet på Møllergata 19 og Grini fangeleir for å ha drevet etterretningsarbeid for motstandsbevegelsen, og avsatt som redaktør. Han ble gjeninnsatt som redaktør i Allers etter frigjøringen i 1945. Han gikk av med alderspensjon i 1952, men påtok seg i 1955 redaktøransvaret for Nordisk Kontakt, et blad utgitt av Nordisk råd.
Han døde i Oslo i 1957, 70 år gammel, etter noen tids sykdom.
Zyklon B

Zyklon B var varemerket for et middel mot skadedyr med virkestoffet blåsyre. Fra 1941 ble det brukt til gassing av mennesker i flere av nazistenes tilintetgjørelsesleirer. Det tyske kjemiselskapet IG Farben var sentral i produksjonen av Zyklon B, ved at selskapet hadde en kontrollerende aksjepost i firmaet Degesch, som produserte Zyklon B.
Zyklon B besto av små kuler eller skiver av trefiber eller lignende porøst materiale, som var impregnert med flytende blåsyre. Produktet ble markedsført i lufttette bokser, og blåsyren fordampet raskt når boksene ble åpnet og innholdet kom i kontakt med luft.
Zyklon B var altså et husholdningsprodukt opprinnelig markedsført til bekjempelse av skadedyr. Også i nazitysklands konsentrasjonsleire ble Zyklon B brukt til desinfeksjon. Etter hvert ble stoffet tatt i bruk til å utføre massedrap.
Zyklon B ble hovedsakelig benyttet til massedrap i gasskamrene i Auschwitz-Birkenau og i utryddelsesleiren Majdanek. I de andre utryddelsesleirene ble ofrene avlivet ved hjelp av CO-holdig eksos, blant annet ved bruk av gassvogner.
Hierokles (forfatter av Synekdemos)

Hierokles (gresk Ἱεροκλῆς) var en bysantinsk geograf fra 500-tallet e.Kr. og er den antatte forfatteren av Synekdemos (eller latin Synecdemus), en geografisk tekst som inneholder en tabell over administrative divisjoner i Det bysantinske riket (Østromerriket) og en liste over byer i hver av divisjonene.
Verket er datert til regimet under Justinian I den store, men gjort før 535 ettersom det deler de 912 byene på listene i riket blant 64 eparchier (gresk ἐπαρχίᾱ; latin eparchia). Synekdemos er således et av de mest uvurderlige verker som er bevart for å studere den politiske geografi i øst for 500-tallet. Verket til Hierokles sammen med et av Stephanos av Bysants var hovedkildene til Konstantin VIIs avhandling Περί θεμάτων Άνατολῆς καί Δύσεως (Om temaer i øst og vest, kjent på latin som De Thematibus).
Synekdemos har blitt gjenutgitt i ulike utgaver siden 1735, blant annet av Gustav Parthey (Hieroclis Synecdemus; Berlin, 1866), deretter i en korrigert tekst av A. Burckhardt i Teubner-serien i 1893. En av de nyeste utgavene ble gjort av E. Honigmann (Le Synekdèmos d'Hiéroklès et l'opuscule géographique de Georges de Chypre; Brussels, 1939).
Synekdemos av Hierokles må ikke bli forvekslet med en gresk-ortodoks bønnebok med det samme navnet.
Bergen byleksikon

Bergen byleksikon er et lokalhistorisk leksikon om Bergen i fortid og nåtid. Første utgave ble utgitt i 1994 med Gunnar Hagen Hartvedt som redaktør. Denne kom igjen ut i revidert utgave i 1999, ved samme forfatter. Denne utgaven er digitalisert, og tilgjengelig på Nasjonalbibliotekets nettsider. I 2009 kom en oppdatert og utvidet utgave av leksikonet med journalisten og forfatteren Norvall Skreien som redaktør.
Bergen byleksikon vil ikke bli trykket i flere utgaver, og Bergen byarkiv kjøpte derfor tekstdatabasen til 2009-utgaven fra Kunnskapsforlaget for å publisere leksikonet på Internett. En redaksjon sammensatt av ansatte fra ulike avdelinger ved Bergen Byarkiv arbeidet fra 2012 med å tilrettelegge Bergen byleksikon for Internett. Bergen byleksikon fra 2009 ble tilgjengelig som søkbar utgave på internett den 18. juni 2013.I nettutgaven er det ulike søkemuligheter, som kategorier, tema og alfabetet, i tillegg til at utvalgte oppslag rullerer på forsiden.
4. september 2013 ble Bergen byleksikon også tilgjengelig i en mobilutgave.
Bergen byleksikon er et av Norges mest omfattende lokalhistoriske leksikon, med tilsammen 4300 oppslagsord. Arbeidet startet i 1988 og måtte blant annet ta opp i seg at Bergen endret skrivemåten på en rekke gater i 1994. Smuget ble til smauet, allmenning ble til allmenningen og plass ble til plassen.
Bergen byleksikon 2013 skal være i stadig utvikling i framtiden, og vil på sikt revideres og bygges ut når det gjelder brukergrensesnitt, innhold, illustrasjoner og kartløsninger.
Kunstindustriutstillingen 1909

Kunstindustriutstillingen 1909 var en utstilling i Frisens park ved Biskopsudden på Djurgården  i Stockholm som ble arrangert av Svenska Slöjdföreningen. Utstillingen ble arrangert med kun svenske deltakere. Utstillingen varte fra 4. juni til 30. september 1909 etter å ha blitt forlenget fra 15. september.
Utstillingen ville gi en sammenfatning av aktuell svensk kunsthåndverk og kunstindustri og kan sees som en noe mindre oppfølger til Stockholmsutstillingen 1897. Akkurat som ved 1897-utstillingen var det  Ferdinand Boberg som var  hovedarkitekt.  Han tegnet alt fra utstillingskatalogen til den pompøse arkitekturen med fontener, kaskader, tårn og arkader. Alt var holdt i en lys, nesten hvit fargeskala og bygningene kaltes også den Vita staden. Gustaf V var utstillingens beskytter og  arbeidsutvalget besto av Prins Eugen, hoffintendent Carl Bendix  og Erik Gustaf Folcker.
Bedriftene som stilte ut viste det beste fra sin produksjon, som regel av høy kvalitet. Bobergs takarrangement med hundrevis av glødelamper i den store restauranten vekket oppmerksomhet. Elektrisiteten var den nye, rene energien. Den store restauranten var møblert med en kopi av Michael Thonet bøytrestol "Stuhl Nr. 14" fra 1859. Utstillingen inneholdt i tillegg en lang rekke boliginnredninger og møbler, imidlertid kom det sosiale programmet til kort og kun noen småhus med enkel innredning ble vist. I ettertid fremsto utstillingen på mange måter som en pompøs, usvensk oppvisning av den etablerte jugendstilen.
Utstillingen arrangerte også et lotteri hvor førstepremien var en fullt innredet villa tegnet av arkitekt Ivar Callmander inklusive tomt i Storängen.
Neste og siste internasjonale utstilling som Ferdinand Boberg skulle stå for som hovedarkitekt ble den baltiske utstillingen i Malmö i 1914.
Barna i Bakkebygrenda

Barna i Bakkebygrenda (svensk: Barnen i Bullerbyn) er en barneflokk i et univers som brukes i Astrid Lindgrens bøker. Karakterene bor i tre hus ved siden av hverandre i en liten grend.
I Nordgården bor søstrene Berit (Britta) og Anna, i Mellomgården bor fortelleren Lisa med sine storebrødre Lars (Lasse) og Bosse og i Sørgården bor Ole (Olle) og lillesøstera hans, Kristi (Kerstin). Selv om sistnevnte også er et barn i Bakkebygrenda, er hun bare ett eller to år gammel, mens de andre er i tiårsalderen, så hun er sjelden med på hva de andre gjør.
Bakkebygrenda finnes i virkeligheten, men stedet heter egentlig Sevedstorp, og var Astrid Lindgrens fars barndomsby. Astrid Lindgren så på seg selv som et bakkebygrendbarn, da mye av det som blir fortalt i bøkene er minner fra hennes egen barndom.
Lhalungklosteret

Lhalungklosteret, også kjent som Sarkhang eller det gyldne tempel, var en av de tidligste klostre som ble grunnlagt i Spitidalen, i Himachal Pradesh, India. Klosteret ble grunnlagt av den buddhistiske oversetteren Rinchen Zangpo, konge over det vestlige Himalayiske kongedømme Guge I slutten av det 10. århundre. Den nærliggende landsbyen Lhalun befinner seg 3,658 meter over havet.
Push

Handling

Nick Gant (Chris Evans) er en "mover" som nettopp har vært vitne til at hans egen far ble myrdet av Henry Carver (Djimon Hounsou) fra "The Division", et departementsdrevet agentbyrå som jager unge mennesker med spesielle evner. Rett før det skjedde fortalte faren ham om et syn han hadde om en jente som ville gi ham en blomst og at han må hjelpe henne for å hjelpe alle menneskene som har evner.
Ti år senere blir han kontaktet av Cassie Holmes (Dakota Fanning), som forteller ham at hun er en "watcher" og at hun har funnet ut at Kira Hudson (Camilla Belle), en "pusher", har rømt fra "The Division" etter at de har prøvd ut et middel som gir folk med evner ekstra kraft på henne. De må finne Kira før "The Division" gjør det – da kan de ha en mulighet til å beseire agentbyrået for godt. Men Carver og hans menn er i hælene deres hele tiden og nekter å gi opp kampen.
Amstel Gold Race 1968

Amstel Gold Race 1968 var den andre utgaven av det årlige landeveisrittet "Amstel Gold Race", avholdt søndag 21. september 1968 i de nederlandske provinsene Noord-Brabant og Limburg. Rittet var 245 kilometer langt, med start i Helmond og målgang i Elsloo. Det var totalt 152 ryttere som deltok, og 34 som fullførte rittet.
Tysklands riksvåpen

Tysklands riksvåpen er i gull skjold en svart flakt ørn. Denne ørnefiguren har tradisjonslinjer tilbake til romerske kjennetegn og til ørn som symbol for guden Jupiter. Det tyske riksvåpenet er et av verdens eldste som fortsatt er i bruk. Dagens tyske riksvåpen er en heraldisk etterfølger av et eldre riksvåpen som har en svart dobbeltørn på gull bunn, men som opprinnelig hadde bare ett hode. Dette ørnevåpenet ble brukt av det tysk-romerske rike som anså seg for det antikke romerrikets etterfølger og derfor overtok et av dets hovedsymboler. Ørnen i det tyske riksvåpenet blir ofte kalt «riksørnen» (på tysk Reichsadler).
Da Karl den store omgjorde Frankerriket til et «nytt romerrike» i år 800, innførte han det romerske ørnesymbolet. Han fikk hengt opp en ørnefigur i sitt palass i Aachen som fortsatt fantes på Henrik IVs tid. Det tysk-romerske riket eksisterte til 1806. Ørnen som fyrsters og staters våpenskjold har gjennom historien vært brukt og utformet på mange måter, både i tyske stater og i andre land.
Det tyske riksvåpenet med sitt nåværende innhold ble innført med Weimarrepublikken i 1919 etter forslag fra president Friedrich Ebert. Dagens formvariant av republikkens enkle ørnefigur kom 1928 og var i bruk til 1933 da Hitler og nazistene kortvarig gjeninnførte keisertidens symboler og fra 1935 valgte den moderniserte partiørnen med hakekors som eneste nasjonalsymbol. Weimarrepublikkens våpen ble tatt i bruk igjen i 1949. Flere moderne utforminger av ørnevåpenet er i bruk av forskjellige statsorganer, for eksempel Forbundsdagen. De forskjellige grafiske utformingene skiller seg fra hverandre, men er likevel heraldisk sett det samme våpenet.
RCA 1802

RCA CDP1802, også kjent som COSMAC (Complementary Symmetry Monolithic Array Computer) er en 8-bit CMOS mikroprosessor som ble lansert av RCA tidlig i 1976. Dens arkitektur er forskjellig fra de fleste andre 8-bit mikroprosessorer,og produseres idag av Intersil Corporation til bruk innenfor romfart, forsvaret og i kritisk utstyr i industrien.
Arkitekturen ble utviklet i 1970 og 1971 av Joseph Weisbecker, og lansert av RCA som COSMAC 1801R og 1801U tidlig i 1975 ved å bruke deres CMOS-prosess, som ble kalt COSMOS (Complementary Silicon/Metal-oxide Semiconductor). I 1976 ledet Jerry Herzog et team som integrerte de to brikkene i én brikke, nemlig 1802.
Estisk landrase

Estisk landrase (eesti maatõug) er en tradisjonell, estisk storferase.

Historie og utbredelse

Estisk landrase er utviklet på basis av det lokale feet i Estland. Rasen er også innkrysset med vestfinsk storferase, jerseyfe og brown swiss. Det ble etablert stambok for rasen i 1914. Det finnes cirka 1200 dyr av rasen i Estland fordelt på cirka 170 besetninger.

Egenskaper

Rasen er naturlig kollet med en hvitlig rødfarge. Gjennomsnittlig årsavdrått er 4000 kg med 4,77 % fett og 3,45 % protein. Det vil si at melkemengden er noe lav, mens andelen fett og protein er høy, sammenlignet med for eksempel norsk rødt fe. Dyrene er små, med gjennomsnittlig vekt for voksne kyr på 436 kg. Estisk landrase har lette kalvinger, og har lavt fôrforbruk pr. produsert enhet.
Olsvik

Olsvik er et boligområde i Loddefjord i den vestlige delen av Laksevåg bydel i Bergen. Boligområdet Olsvik hadde i 2015 et innbyggertall på 4215. Olsvik omfattes av grunnkretsene Fæsteråsen, Olsvikfjellet, Brønndalen, Olsvikmarka, Fredheim, Skjenlia og Olsvikåsen. Det høyeste punktet er Grønntulia.
Olsvikskjenet er hovedveien gjennom området. I vest ligger Godvik, i øst Kjøkkelvik, i sør Loddefjorddalen og Storavatnet, og i nord Byfjorden. Olsvik er det mest befolkede området av Alvøen, Godvik og Kjøkkelvik.
Området har hovedsakelig lav blokkbebyggelse og rekkehus. Her ligger blant annet Bergen sin største grunnskole og ungdomsskole Olsvik skole. Hvert år arrangerer Olsvik skole «Olsvik-Joggen» som løpes siste skoledag før høstferien av både elever og lærere på Olsvik skole. De 3 forskjellige løypene løpes gjennom Olsvik og deler av Godvik og Kjøkkelvik.
Ved valget i 2015 stemte 44 % av Olsvik sin befolkning (av de som brukte stemmen sin) arbeiderpartiet. Av de 6256 stemmeberretige var det kun 2485 som stemte. Mens ved stortingsvalget i 2013 stemte 1/3 av Olsvik sin befolkning Høyre, FRP hadde også et høyt antall stemmer. Ved stortingsvalget 2017 gikk 33,1% av de 2724 stemmene til høyre, dette var en nedgang på 0,4%. Arbeiderpartiet hadde en nedgang på 3,3% og endte opp med 25,9%. FRP hadde 18,1%, som tilsvarer 0,1% økning fra 2013.
En finner også Skjenlia skole og Olsvikåsen videregående skole, det er også eget legesenter, tannlegekontor og fysioterapeut. Fotballklubben Olsvik IL hører også til her. Safari Catering finner en også i Olsvik, dette er det siste igjen etter Safari. Området har også sin egen kirke, Olsvik kirke som ble bygget i 1990.
Olsvik er en av sonene i Bergen kommune med de dårligste levekårene. Levekårsindeksen ligger på 8,4.<ref>{{Kilde www|url= https://www.bt.no/nyheter/lokalt/i/bxj4g/Fortsatt-store-forskjeller-i-levekar-i-Bergen |tittel=levekår bergen|besøksdato=2016-10-22|verk=Verste
Rød planet

Rød planet er en science fiction-antologi redigert av Bing & Bringsværd og utgitt som nummer 148 av Lanterne-bøkene under vignetten Lanterne science fiction av Gyldendal Norsk Forlag i 1970. Antologien presenterer noveller om planeten Mars oversatt fra engelsk, samt tre sakprosaartikler om planeten av redaktørene selv. Peter Haars har laget omslaget.
Marmylaris

Utseende

Middelsstore, kraftige trebukker. Antennene er omtrent så lange som kroppen, hodet forholdsvis stort. Pronotum er litt tønneformet uten tenner på sidene, litt bredere enn langt. Dekkvingene er lett hvelvede.

Levevis

Disse billene har larver som lever i død ved.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Sørøst-Asia (India, Nepal, Taiwan).