Ludlowmassakren

Bakgrunn

Colorado hadde en viktig kullindustri på begynnelsen av 1900-tallet, og kullgruveselskapene hadde stor makt i forhold til myndighetene og arbeiderne. Mange selskap hadde egne, lukkede byer for arbeiderne, noe som ga dem kontroll og hindret fagorganisering. Personer som ble ansett som uroskapere og familiene deres kunne lett miste arbeidet og boligen og bli utestengt fra arbeidsmarkedet.
I 1910-årene ble det innledet et forsøk på å fagorganisere kullgruvearbeiderne i den nasjonale fagforeningen United Mine Workers of America (UMWA). Det største selskapet som var involvert var Colorado Fuel & Iron Company (CF&I), som i hovedsak hadde tilhørt Rockefeller-familien siden 1902. Andre større selskap var Rocky Mountain Fuel Company (RMF) og Victor-American Fuel Company (VAF).
For å demme opp for fagorganiseringen gav CF&I arbeiderne bedre lønn, en maksimal arbeidsdag på 8 timer, opphevet det interne pengesystemet med kuponger og lovet å aldri mer tvinge arbeidere til å handle i selskapets butikker. Det leide også inn «agenter» eller vakter fra Baldwin-Felts Detective Agency, som allerede hadde hatt voldelige sammenstøt med streikende arbeider i andre delstater.
I 1913 la UMWA fram åtte krav til selskapet som gikk ut på bedre arbeidsforhold og lønn, frihet til å velge bosted, butikker og leger, at selskapene skulle følge arbeiderlovgivningen i Colorado nøye og slutte med egne vaktmenn, og at de skulle godkjenne fagforeningene. De største selskapene nektet å gå med på dette, og i september tok fagforeningen sine medlemmer ut i streik. Arbeiderne flyttet fra husene sine i de lukkede byene og slo seg ned i telt på et område som fagforeningen hadde leid. Teltplassene lå på strategiske steder ved inngangen til gruvecanyonene slik at de streikende kunne hindre nyinnleide streikebrytere å komme inn. Det kom til voldelig sammenstøt mellom de streikende arbeiderne og streikebryterne, også med dødsfall som resultat. Baldwin–Felts-agentene patruljerte rundt teltbyene med et maskingevær montert på en panserbil. Tidvis skjøt de tilfeldig mot teltene, og såret og drepte innbyggere. De streikende grov ut kjellere for å beskytte seg og familiene sine.

Massakren

Om morgenen 20. april, dagen etter den ortodokse påskefeiringen, kom tre menn fra nasjonalgarden til kolonien og gav ordre om å slippe løs en mann de hevdet var fanget der. Lederen for teltleiren, Louis Tikas, dro for å møte en lokal militsleder i Ludlow, noen hundre meter unna. Mens møtet pågikk satte militsfolk opp et maskingevær på en høyde ved byen og langs jernbanelinjen. Tikas sprang da tilbake til teltbyen og de streikende tok opp stillinger nær militsstillingene. Etter kort tid ble det innledet en skuddveksling. Kampene varte hele dagen; om ettermiddagen ble militsfolkene avløst av gruvevakter.
Da et godstog stoppet mellom teltbyen og maskingeværene klarte flere familier å flykte til noen høyder øst for området, kalt Black Hills. I syvtiden stod leiren i flammer, ifølge de streikende ble dette antent av militsfolk eller vakter, som deretter begynte å plyndre leiren. Fire kvinner og elleve barn som gjemte seg i en kjeller under et telt ble fanget av flammene; to av kvinnene og alle barna omkom.
Louis Tikas og to andre menn som hadde blitt værende igjen i leiren ble tatt til fange og Tikas ble slått i hodet med en rifle av militskommandøren Karl Linderfelt. Han ble senere funnet skutt i ryggen sammen med de to andre fangene.
I tillegg til dødsfallene blant de streikende døde også tre gruvevakter og en militsmann i kampene.

Følger

Etter hendelsen i Ludlow gikk væpnede gruvearbeidere til angrep på et dusin gruver og utstyr i et 65 km langt område mellom Trinidad og Walsenburg. I løpet av ti dager etter massakren sloss de også mot nasjonalgarden. Kampene tok først slutt da den amerikanske presidenten Woodrow Wilson sendte inn føderale styrker som avvæpnet begge sider.
Nyheter om hendelsen gikk verden rundt, og ble et kamprop for UMWA, som kalte den «Ludlow-massakren».
Kongressen i USA ba en komité i Representantenes hus, United States House Committee on Mines and Mining om å undersøke hendelsen. Rapporten fra 1915 var viktig for å få vedtatt lover mot barnearbeid og innført en 8-timers arbeidsdag. John D. Rockefeller jr. engasjerte William Lyon Mackenzie King, en ekspert på arbeidslivsrelasjoner og senere statsminister i Canada, for å forbedre livet og representasjonen til arbeidere i forhold til sikkerhetsforholdene ved gruvene. En lokal fagforening ble dannet.
De streikende ved Ludlow fikk likevel ikke gjennomslag for sine krav. Den nasjonale fagforeningen ble ikke godkjent, og mange av de streikende ble erstattet av nye arbeidere. Over 400 streikende ble arrestert, og 332 av dem ble anklaget for drap. Bare en av dem, streikelederen John R. Lawson, ble dømt for drap i en dom som til slutt ble opphevet av Colorados høyesterett. 22 militsfolk fra nasjonalgarden, blant dem 10 offiserer, ble stilt for krigsrett. Alle ble frifunnet, bortsett fra løytnant Linderfelt. Han fikk en reprimande for å ha slått Louis Tikas.
Gruvedriften i Ludlow ble senere lagt ned, og byen er nå en spøkelsesby. Den ligger rundt 19 km nordvest for Trinidad. Fagforeningen kjøpte senere området for teltleiren og reiste et monument over de døde, Ludlow-monumentet, i 1917. Teltområdet ble foreslått som National Historic Landmark i USA den 16. januar 2009, og skrevet inn 28. juni samme år. Moderne arkeologi har i hovedsak støttet de streikende arbeidernes versjon av hva som skjedde.
Woody Guthrie skrev en sang kalt «Ludlow Massacre» og en lignende sang om gruvearbeidere i Calumet i Michigan, «1913 Massacre».