Bernard Le Bouyer de Fontenelle

Liv

Fontenelle ble født inn i en tjenesteadelig familie. Faren, François Le Bouyer de Fontenelle (1611–1693), var jurist og moren Marthe Corneille (1623–1696), var dramatikerbrødrene Pierre og Thomas Corneilles søster. Fontenelle studerte ved jesuittkollegiet i Rouen – skolen fikk senere navnet Lycée Pierre-Corneille. Deretter startet han opp som advokat, men avbrøt denne karriereveien etter at han tapte sin første (og eneste) sak, og satset heller på en litterær karriere
Hjulpet fram av onkelen Thomas Corneille ble han raskt en populær lyriker, komedieforfatter, operalibrettist og forfatter av en brevroman, og ikke minst en ettersøkt deltaker i Paris' litterære salonger. Han skrev om filosofer og vitenskapsmenn, og var en ivrig forsvarer av tradisjonen etter René Descartes.
Fontenelle døde måneden før han ville fylt 100 år.

Virke

Fontenelle skrev dikt på latin allerede i en alder av tretten år, og startet sin litterære løpebane som poet. I 1680 floppet tragedien Aspar i en slik grad at Fontenelle selv brant manuskriptet for å markere at publikums vurdering var korrekt. Librettoen til Pascal Collasses tragédie lyrique Thétis et Pelée («Thetis og Pelevs») fra 1689, ble lovprist av  Voltaire, men er ikke stort bedre. Også Poésies pastorales (1688) er middelmådig.
Dialogues de morts (1683, «De dødes samtaler») er en samling fiktive dialoger mellom berømtheter fra antikken og Fontenelles nære forgjengere, eksempelvis mellom Sokrates og Michel de Montaigne. I boka argumenterer Fontenelle for sine egne helt urimelige fordommer om at antikkens filosofer er overlegne senere kolleger.
I 1686 kom Entretiens sur la pluralité des mondes («Konversasjon om en mangfold av verdener»), en fiktiv dialog mellom en velutdannet mann og en interessert adelig dame og hennes datter. I boka populariserer Fontenelle vitenskapelige observasjoner og fortolkninger lagt fram av astronomene Nikolaus Kopernikus, Galileo Galilei og Johannes Kepler, dessuten også av filosofen René Descartes. Boken fremstod som rn serie av konversasjoner mellom en gallant filoso og en marquise, som spaserer i sidtnevnte have og natten og ser opp mot stjernehimmelen. Filosofen forklarer den heliosentriske modell og funderer også over muligheten ,rf i litterær dfor for utenomjordisk liv. Fontenelle utelukker dermed i denne litterære innramming ikke at kan finnes planeter med intelligente vesener. Fontenelles verk har ingen polemisk brodd mot verken noe katolsk eller protestantisk verdensbilde, og tiltrakk seg heller ikke noen oppmerksomhet - verken positiv eller negativ - fra disse kirkers teologer eller prelater.  Men en langt senere oversettelse til russisk ble sensurert av den russisk-ortodokse Hellige Synode i 1756.
Boken utkom i flere opplag. I likhet med så mange av sine samtidige landsmenn forble Fontenelle tro mot René Descartes' kartesiske fysikk, selv etter at Isaac Newtons arbeider hadde gjort den foreldet, og så sent som i Théorie des tourbillons cartésiens (1752) støttet Fontenelle Descartes' «virvelteori» fra 1644, en forlengst utdatert mekanisk gravitasjonsteori.
I Histoire des oracles (1686, «Sannsigernes fortellinger») presenterte Fontenelle i en elegant samtalestil ulike profetier og mirakler beskrevet i gamle kilder på en slik måte at leserne skulle stimuleres til kritisk lesing av bibelske profetier og undre. Jesuittene forsto meldingen og kom med en programmatisk refs av boka.
I 1687 brøt Querelle des Anciens et des Modernes ut i Académie française, en strid mellom tilhengere av det antikke og av det moderne verdensbildet. I kraft av sin status som forfatter av Dialogues de morts, ble Fontenelle den fremste talsmannen for «de moderne», og i 1688 kastet han seg inn i debatten med skriftet Digression sur les Anciens et les Modernes.
I årene etter var Fontenelle aktiv som lyriker, tragedieforfatter, forteller og litteraturteoretiker.  I 1691 ble han endelig valgt inn i Académie française etter at motstanderne hans i Anciens-fraksjonen hadde klart å forpurre opptaket fire ganger, og i 1697 ble han i tillegg medlem av Académie des Sciences. Han forlot nå stort sett skjønnlitteraturen, og i tråd med sine nye verv skrev han en rekke Laudationes om naturvitenskapsmenn og oppfinnere som takket være Fontenelles elegante penn ble gjort kjent for et større publikum.

Betydning og ettermæle

Fontenelle spilte en viktig rolle i det parisiske ånds-og samfunnsliv – og i en viss grad også i politikken – fram til innflytelsen hans begynte å avta rundt 1725.
Som den første i Frankrike legemliggjorde Fontenelle den typiske opplysnings«filosofen», dvs. en allsidig interessert forfatter av skjønnlitterære, filosofiske og naturvitenskapelige verk. Han var et bindeledd mellom forfattere fra den franske klassisistiske perioden, som Corneille, Racine og Boileau, og den nye opplysningstidens fremste representanter, Voltaire, d’Alembert og Diderot, men hører likevel mer til 1700-tallets philosophes enn til 1600-tallets beaux esprits. Han sto for fransk klarhet i stillingstagen og framstilling; som vitenskapsmann var han ubetydelig, men som popularisator ble han banebrytende.
I 1935 oppkalte IAU månekrateret  Fontenelle etter ham.