Arbeiderboligene på Lilleaker

Industrisamfunn

Lilleaker var et sted hvor slike boliger dukket opp parallelt med etablering av industri.  Bakgrunnen for at industrien slo rot her, var Lysakerelven. Forøvrig var Ullern sogn, hvor Lilleaker hørte hjemme, preget av villabebyggelse med til dels store haver. Man fikk dermed sterke sosiale kontraster i denne delen av hovedstaden.

"Bikuben"

Arbeiderboligene ble i vesentlig grad bygget av bedriften O.Mustad & Søn. Bedriften, kjent for sine fiskekroker, økser,  spiker , komfyrer og margarin kom til Lilleaker i 1875.  Mustad flyttet mange av sine arbeidere fra  Gjøvik, hvor de startet sin virksomhet 50 år tidligere, til Lilleaker. I 1876 sto den første boligen klar – kalt Midtgård. Den fikk imidlertid ganske raskt kallenavnet ”Bikuben”. Forståelig nok ettersom det på et tidspunkt rundt 1. Verdenskrig bodde 180 mennesker her , hvorav 130 barn.
I hver etasje var det 13 leiligheter som altså huset 26 familier. Kjøkkenet var på 11 kvm, oppholdsrommet 14 kvm.  Det var toalett i form av utedo som besto av fler-setere med en tynn bordvegg mellom avlukkene. Begrepet utedo fikk en  ny dimensjon når vi vet at de befant seg 50 meter fra leilighetene som befant seg lengst unna. Ca. 1910 fikk man et felles bryggerhus, som også ble benyttet av et par av de andre arbeiderboligene.
”Bikuben” ble i nyere tid fraflyttet, og sto tom da den brant ned til grunnen i 1990.

Gjøvikboligen

Den andre boligen ble oppført noen meter lenger syd i Lilleakerveien og fikk navnet Nergård, men best kjent som Gjøvikboligen. Den kom opp i forbindelse med at Mustad flyttet støperiet fra Gjøvik.  Den hadde seks leiligheter i hver etasje, som var like små som i Bikuben. Det er blitt sagt at en familie her  skal ha hatt 15 barn. Store barnekull var helt vanlig på den tiden – og 7-8 barn var helt normalt.
Denne boligen ble revet i 1983.

Øvreboligen

De to siste arbeiderboligene som Mustad fikk opp var Nygård og Øvreboligen.  De ble stort sett bare kalt Øvreboligen. De to husene ble hjem for arbeidere som kom da øksefabrikken startet opp på Lilleaker. De to boligene er bevart og fredet. Eieren Mustad har beholdt en leilighet som museums-enhet, mens de andre er bebodd – men vegger er slått ut, og leilighetene er betydelig større i dag enn for 100 år siden.
Begge disse boligene står der den dag i dag,  er pusset opp – vegger slått ut, og det bor folk i større leiligheter enn for 100 år siden. Eieren Mustad eiendom har bevart en av leilighetene som museums-leilighet, og skal forsøke å ta vare på hvordan det så ut her den gang den var en typisk arbeiderbolig på Lilleaker.

Sagførergården

I tillegg til arbeiderboligene som Mustad Fabrikker bygget, var det to andre store tilsvarende boliger. De hadde navnet Sjukehusgården og Sagførergården. De lå høyere opp og på andre siden av Lilleakerveien. Her bodde folk som jobbet på forskjellige fabrikker i området – ikke bare Mustad. Sagførergården fikk sitt navn etter sakfører Westre som kjøpte den fra Hadeland Glassverk og fikk den satt opp her. Den andre hadde opprinnelig stått på Aker sykehus, derav navnet. Ved folketellingen i 1910 bodde det 177 mennesker i de to boligene. De var av utseende ganske lik Mustad-boligene med svalgang og flere små leiligheter. Også her fant man familier med 8-10 barn.
Boligene kom etter hvert i familien Ombergs eie, som etablerte seg på Lilleaker i 1884 og etablerte stedets første kolonial-forretning.

Ruka og Tampen

Det fantes også noen mindre boliger som rommet arbeidere .  De mest markante, som skilte seg ut fordi de så temmelig loslitte ut, var Lunden. Men ingen kjente det som det. På folkemunne var det bare Ruka og Tampen.  Disse boligene lå på vestsiden av Lilleakerveien, og huset for ca . 100 år siden 82 mennesker. Den eldste av alle boligene er Schlägergården, som kom i Mustads eie i 1920 ble også da en arbeiderbolig – men samtidig den aller minste med fem små leiligheter. Bygningene er fra ca. 1840.
Schlägergården er fredet, renovert av Mustad Eiendom og er blitt benyttet som kafé og til butikkdrift.

Sosiale forhold

Et karakteristisk trekk ved disse boligene var de store vedskjulene. Gjennom kalde vintermåneder var leilighetene kalde, og det måtte fyres jevnt og hardt.  Ved-sanking var derfor en utbredt syssel, og man hentet  kvist i skogene i nærheten. Det kunne være Ullernåsen, som den gangen var nesten bare skog, eller ut til Fornebolandet. Man benyttet seg også i stor grad av overskuddsrester etter produksjonen ved Mustad Fabrikker – spesielt fra tønnefabrikken, som aget emballasje for margarinprodukter. 
En legendarisk skikkelse i den forbindelse var Karl Kristiansen, som med hest og kjerre kjørte store mengder brennbart til boligenes ovner. Han ble da også bare kalt ”Vea-Ka`l”. Han sørget også for at utedoene ble tømt regelmessig. Det hører med til historien at ”Vea-Ka`l” i 1956 ble tildelt Kongens fortjenstmedalje.
Det er blitt sagt at bebyggelsen med arbeiderboligene langs Lilleakerveien på et tidspunkt huset 800 mennesker, og at dette var det tettest befolkede området utenfor byene i Norge. At arbeidsgiver Mustad også holdt bolig for sine arbeidere kunne være et tveegget sverd. På den ene siden var arbeiderne glade for å ha et billig sted å bo – husleien var typisk 5.- kroner i 1890-årene men økte til 10.- kroner på begynnelsen av 1900-tallet, men hadde samtidig et dårlig kort på hånden i eventuelle krav om bedre lønn og sosiale goder. Det var ikke like enkelt å drive fagforeningsarbeid på den tiden som i dag. ”Brysomme” ansatte ble truet med sparken – og med det tap av bolig. Ikke så lett å stå på krava da - med kanskje 8-10 småtasser som trengte både føde og et sted å  bo.
Det var ingen dans på roser å bo i arbeiderboligene. De aller fleste bodde svært trangt med sine store familier, og barnekull på opp til 8-10 barn var slett ikke uvanlig. Til å begynne med, dvs. fra ca 1876 det ikke innlagt vann og det var utedo. Rundt 1910 fikk man etter hvert innlagt vann i de fleste leilighetene, og alt ble noe lettere. Omtrent på denne tiden fikk man også et felles bryggerhus. Før den tid var det ikke uvanlig å vaske tøy i Lysakerelven som lå nær boligene.
Husleien lå på 5.- kroner før krigen, men økte til 10.-  kroner etter 1910.  Mange av barna gikk bare på skole annenhver dag, og hadde arbeid i fabrikken ved siden av. Barnearbeid var utbredt.  Det var ofte stort fravær, bl.a. pga sykdom. I mange familier var fattigdommen stor. Dette kunne for eksempel føre til at man bare hadde råd til ett par sko til  to barn. Mange møtte også sultne på skolen, noe som ble lagt merke til av lærerpersonalet. På den gamle skolen – innviet i 1882, ble det derfor delt ut mat – bekostet av overlæreren og hans familie. Skolen søkte om bidrag til skolebespisning, men fikk i mange år avslag på dette.
Tuberkulose – populært kalt tæring, var utbredt . Sykdommen var sterkt stigmatiserende ettersom den først og fremst rammet fattige familier som bodde trangt og med dårlig hygiene.. I en familie i en av boligene døde fire av seks barn. 
I 1914 fikk Lilleaker eget bad og ble et viktig hygienetiltak . Badet besto av 14 omkledningsrom, tre dusjer og ett karbad. Her kunne menn og gutter nyte karbad og badstubad fire ganger i uken, mens kvinner og piker måtte nøye seg med to ganger. Det var Lilleaker Vel med Carl Lundgen i spissen som fikk bygget badet. Den store arbeidsgiver på stedet, Mustad, bidro ikke – verken til bygging av bad eller andre tiltak som kunne bidra til en bedre tilværelse for arbeiderne på Lilleaker.
Men samholdet blant beboerne var sterkt.  Man hjalp hverandre etter beste evne, og folk kjente godt til hverandres problemer og utfordringer.
Ettersom det var trangt om plassen, var det ikke så enkelt å invitere folk hjem til seg i selskap. Derfor foregikk det meste av felles aktivitet utendørs. Det ble et nært og tett miljø, og hver morgen og kveld kom de gående i flokk og følge den korte veien til og fra fabrikken.
På den negative siden så man et utbredt alkoholproblem. For mange gikk mesteparten av lønningen – som ble utbetalt hver fredag, til øl. Dette kunne skape gnisninger og uoverensstemmelser . Men alkoholen kunne også gi  adspredelse og glede. Det var et positivt høydepunkt å kunne gå til butikken på fredag og koste på seg potøl til 7 øre kruset.  Det var selvsagt misbruket som skapte trøbbel.