Odysseen

Historie

De homeriske eposenes alder og opphav har vært omstridt. Homer er tradisjonelt blitt plassert på 700-tallet f.kr., og hendelsene som omtales antas å ha skjedd omkring 1 100 f.kr. Billedfremstillinger fra arkeologiske funn beviser at deler av handlingen har vært kjent på «Homers tid» eller tidligere. Siden 700-tallet også var tiden da det greske skriftspråket ble utviklet, har det vært gjettet på at diktverkene først ble nedskrevet på denne tiden. Cicero hevder imidlertid at dette skjedde i Athen på 500-tallet. De eldste bevarte håndskriftene er uansett betydelig yngre.
1900-tallets forskning på ennå levende epos og annen tradisjonslitteratur, viser at denne typen diktning ikke huskes «utenat» som en helhet. Den improviseres ved hver fremførelse, på grunnlag av en velkjent historie og et forråd av faste «scener», strofer, vers og epiteter. Slik kan svært lange dikt bli «husket» og gamle språkformer bevart gjennom utallige generasjoner – selv om de ulike fremførelsene kan være svært ulike. Også de homeriske epos, slik vi kjenner dem, har spor av slik improvisasjon (f.eks. gjentagelser). Mye tyder derfor på at «vår» Odyssé – som de europeiske folkevisene på 1800-tallet – i utgangspunktet har vært en skriftlig fiksering av én bestemt fremførelse (av en spesielt dyktig rapsode), som senere er blitt «forbedret» med innslag fra andre versjoner, eller tilpasset dikteriske idealer.
De homeriske epos ble lenge betraktet som primitive, sammenlignet med det senere «kunstverket» Aeneiden. Først med romantikkens interesse for det «opprinnelige» og folkelige, fikk de for alvor den posisjonen som mesterverker de har i dag.

Litterære virkemidler

Verket er preget av Homeriske similer, et tekstlig virkemiddel som hyppig forekommer gjennom hele eposet. Ofte forekommer slike homeriske similer idet historien nærmer seg et dramatisk klimaks. På samme måte fungerer tekstens analepser, hvor Odyssevs skuer tilbake på noe som har skjedd tidligere i sitt liv, som i nittende sang hvor husholdersken Evrykleia skal vaske Odyssevs føtter, men legger merke til hans arr. Odyssevs har på dette tidspunktet returnert til Itakha i forkledning, og vil ikke bli oppdaget av sin kone. Rett etter at husholdersken har gjort oppdagelsen av det umiskjennelige arret, forekommer en analepse hvor fortelleren tar leseren med tilbake til hvordan Odyssevs fikk arret under villsvinjakt.
Evrykleias reaksjon og det forventede klimakset forsinkes, og virkemiddelets effekt har blitt diskutert av flere sentrale forfattere og kritikere i ettertiden. Filologen Eric Auerbach har i sin tekst fra 1946 «Odyssevs' Arr» (fra Mimesis. Virkelighetsfremstillingen i Vestens Litteratur) pekt på hvordan moderne lesere kan forstå dette som et grep fortelleren gjør for å øke spenningen i teksten. Auerbach mener dette er en feilaktig lesning og trekker heller frem Goethe og Schiller sin brevveksling fra 1797, som beskriver en forståelse av de Homeriske similer og analepser, som retarderende, eller forsinkende, og at effekten er den diamentralt motsatte av spenningsøkning. Auerbach mener at essensen og den reelle årsak er den homeriske stilens behov for å ikke la noe av det som er nevnt forekomme som uartikulert eller dunkelt. Han trekker frem hvordan det homeriske epos har et behov for å utforme fenomener til en form, fattbar for sansene.

I Norge

I Norge ble eposet utgitt første gang i 1918 på Aschehoug i Arne Garborgs oversettelse med tittelen «Odyssevskvædet». Eposet har blitt både oversatt og gjendiktet flere ganger. Den mest kjente er Gyldendal sin utgave på bokmål som er gjendiktet av Peter Østbye. Peter Østbyes gjendiktning ansees for å være en filologisk bragd i sin presise metrikk, samtidig som gjendikningen bevarer en nærhet til de opprinnelige tekstlige virkemidler. John Flaxmans illustrasjoner ble brukt i det andre opplaget av nynorskutgaven og i flere av de senere utgavene på bokmål.

Utdrag av oversettelsene

Nedenfor er gjengitt de første linjene av første sang og de siste linjene av tjuefjerde sang fra henholdsvis bokmålsoversettelsen av Peter Østbye og den nynorske av Arne Garborg.