Skipskatastrofen ved Scillyøyene 1707

Skipskatastrofen ved Scilly-øyene 1707 var et stort skipsforlis utenfor Scillyøyene hvor den britiske marine mistet fire krigsskip i en storm den 22. oktober 1707. Hele 1 550 gaster og offiserer om bord på de havarerte skipene mistet livet. Det var den verste maritime katastrofe i britisk historie. Hovedårsaken til katastrofen var navigatørene ikke var i stand til å beregne skipenes posisjoner med nøyaktighet.
En konsekvens av ulykken var at det ble åpenbart for Storbritannia at det var behov for sikrere og mer nøyaktige metoder for å navigere til havs. Det førte til Lengdegradskommisjonen ble etablert og som tilbød store finansielle belønninger, hele £20 000, for enhver som kunne komme opp med en metode for å beregne lengdegraden nøyaktig. Det ble til sist løst av John Harrison som lyktes i å konstruere en urverk som var stabilt og nøyaktig til sjøs. Etter å ha arbeidet med dette fra 1728, konstruerte han et kronometeret H4 i 1761. Fra omkring 1800 ble kronometre etter hans modell alminnelige på engelske skip. Dava Sobels bok Lengdegrad (1995, norsk utgave 1997) belyser både skipsulykken og Harrisons besværlige oppgave.

Bakgrunn

Sommeren1707 under den spanske arvefølgekrigen var beleiret en kombinert flåte bestående av britiske, østerrikske og nederlandske krigsskip under kommando av prins Eugene av Savoia og forsøkte erobre den franske havnen Toulon. Under denne kampanjen, som ble utkjempet fra 29. juli til 21. august, sendte Storbritannia en flåte for å gi støtte. Ledet av overkommanderende for den britiske flåten, admiral Cloudesley Shovell, seilte skipene til Middelhavet, angrep Toulon og påførte skade på franske skip under beleiringen. Kampanjen i det hele var dog ikke vellykket og alliansen ble til sist beseiret av fransk-spanske enheter. Den britiske flåten ble beordret til vende hjem, og satte seil fra Gibraltar til Portsmouth sent i september. Flåten under Shovells kommando besto av femten linjeskip («Association», «Royal Anne», «Tobay», «St George», «Cruzier», «Eagle», «Lenox», «Monmouth», «Orford», «Panther», «Romney», «Rye», «Somerset», «Swiftsure», «Valeur»), foruten fire brannskip («Firebrand», «Griffin», «Phoenix», «Vulcan»), korvetten «Weazel» og en yacht «Isabella».

Myter om katastrofen

En myte som er knyttet til katastrofen hevder at en vanlig, men erfaren sjømann på flaggskipet forsøkte å advare admiral Shovell om at flåten var ute av kurs, og at admiralen fikk ham hengt for å egge til mytteri. Fortellingen oppsto først på Scillyøyene i 1780 hvor sjømannen var en innfødt fra Scillyøyene som gjenkjente farvannene, men ble straffet for å våge å snakke til en offiser. Det ble hevdet at gresset aldri vokste på graven hvor Shovell først ble gravlagt ved Porthellick Cove grunnet hans brutale handling mot sjømannen. Myten ble videreformidlet på 1800-tallet hvor straffen ble øyeblikkelig henrettelse og at sjømannens kunnskap om flåtens posisjon ble tilskrevet overlegen dyktighet som navigatør framfor lokalkunnskap.
Det er mulig at en sjømann kan ha diskutert skipets posisjon og fryktet dens skjebne. Slike diskusjoner var vanlig for skip som gikk inn i Den engelske kanal, som bemerket av Samuel Pepys i 1684. Maritime historikere har gjentatte ganger avvist denne fortellingen ved å påpeke at den mangler helt i samtidens dokumenter og har tvilsom opprinnelse. Likevel ble denne myten dratt fram på nytt som sannhet i 1995 da forfatteren Dava Sobel presenterte den i sin prisbelønte bok Lengdegrad.

Lengdegrad

Det katastrofale forliset av en flåte fra den britiske marine i hjemmelig vann førte til en stor forskrekkelse i nasjonen. Hovedårsaken til katastrofen har som regel blitt framstilt som navigatørenes manglende evne til å beregne lengdegraden med nøyaktighet. Åpenbart var det behov for en bedre metode enn den tradisjonelle bestikkregning for å navigere i farlige farvann. Da sjøfarten stadig økte i betydning økte også betydningen av å ha pålitelig navigasjon. Det førte til sist til Loven om lengdegrad (Longitude Act) i 1714 som etablerte Lengdegradskommisjonen som tilbød store finansielle belønninger for enhver som kunne komme opp med en metode for å beregne lengdegraden nøyaktig til havs. Oppdragets betydning kan avleses av den belønningen som ble utlovet til den eller de som kunne konstruere et nøyaktig maritimt kronometer – 20 000 pund, en utrolig sum den gang. Kravet var at uret ikke skulle vise større feil enn at det var mulig å navigere med en feilmargin på maksimum 30 nautiske mil (55,5 km) på den vanlige rundreisen til De vestindiske øyer og tilbake. Etter mange år ble konsekvensen av loven at nøyaktige maritime kronometre ble oppfunnet og produsert, sammen med metoden for å måle avstanden til månen, begge deler kom til å bli benyttet over hele verden for å navigere til havs.
Imidlertid er det ikke sikkert at det var kun navigasjonsfeil som førte til forliset av admiral Shovells flåte. Ingen samtidige diskusjon er kjent om katastrofen var knyttet til enten navigasjon eller lengdegrad. Den britiske marine utførte en krigsrett av offiserene om bord på HMS Firebrand, og de ble frifunnet. Ingen offiserer overlevde fra de andre skipene som kunne forhøres. Marinen gjennomførte også en undersøkelse av kompassene fra de overlevende skipene og av de ved skipsverftene i Chatham og Portsmouth som følge av kommentarer fra William Jumper, kaptein på HMS Lenox, om at feil på kompassene hadde ført til navigasjonsfeil. Undersøkelsen viste at disse var i dårlig forfatning: i eksempelvis Portsmouth var det kun fire av de 112 kompassene fra ni av de hjemvendte skipene som ble funnet å være fyllestgjørende.
Det har også blitt argumentert at katastrofen hadde sin årsak mer i en feil i breddegrad enn i lengdegrad. I henhold til samtidige rapporter, forsøkte Shovell til å begynne med forsøk på å bestemme flåtens posisjon ved astronomiske observasjoner og loddline før han rådførte seg med navigasjonsoffiserne på de andre skipene. Disse mente at flåten var ved en posisjon vest for Ushant (48°27′29″N 5°05′44″V), unntatt navigasjonsoffiseren på HMS Lenox som bedømte at de var nærmere Scillyøyene (49°56′10″N 6°19′22″V).
William May har pekt på at posisjonen til Scillyøyene ikke var kjent presist i verken breddegrad eller lengdegrad. I tillegg, hans analyse av de 40 bevarte loggbøkene fra de 21 skipene i flåten viste ikke feil lengdegrad til å være en betydelig faktor sammenlignet med breddegrad.