Antikkens greske komedie

Antikkens greske komedie var den ene av tre fremste dramatiske former i teatrene i antikkens Hellas. De andre to var tragedien, og en mellomsjanger, satyrspillet. Den athenske komedie er konvensjonelt delt inn i tre perioder: den gamle komedie, mellomkomedien, og den nye komedie. Den gamle komedie har i dag nesten utelukkende blitt bevart i elleve overleverte skuespill av Aristofanes, foruten en rekke fragmenter fra andre komediediktere. Den mellomste komedie er hovedsakelig helt gått tapt, bortsett fra noen relativt korte fragmenter hos forfattere som Athenaios. Den nye komedie er hovedsakelig kjent fra betydelig papyrusfragmenter skrevet av Menandros. Filosofen Aristoteles skrev i sitt verk om dikterkunsten, Poetikken, ca 335 f.Kr., at komedien er en representasjon av latterlige mennesker og involverer en form for fadese eller stygghet som fører til smerte eller ulykke. Den greske klassisisten Trypanis skrev på 1900-tallet at komedien er den siste av store poesiarter som Hellas ga til verden.

Den greske komedies opphav

Komedie, som alle former for humoristisk materiale, er minst like gammel som den greske sivilisasjon. Homers epos har flere direkte humoristiske avsnitt, blant annet den berømte Dios Apate (gresk: Διοσ Απατη), eller Forførelsen av Zevs, i Iliaden, en komisk scene hvor gudenes gud ble lurt av sin egen hustru Heras seksuelle tilnærmelser for å distrahere ham fra å oppdage hennes sammensvorne arbeide bak hans rygg. Tilsvarende gir Homer også en komisk framstilling av andre guder i hans andre epos Odysseen. Afrodite og Ares hadde en hemmelig affære, men da hennes ektemann Hefaistos oppdaget det, la han en felle med usynlig kjettinger og fanget de elskede i sitt nett for deretter i skadefryd å tilkalle de andre gudene som vitne til at han var blitt bedratt.
Gudene var opphøyde, respekterte og til dels skremmende, men de var også preget av menneskelighet, antropomorfisme, og hadde iboende menneskelige trekk og de samme laster og lyter, særlig i Homers epos, som man kunne le av. Deres karakter satte åpenbart ikke gudene i det beste moralske lys som forbilde, de bedrev hor og bedro hverandre, hvilket også ble kritisert, blant annet av Xenofanes fra Kolofon på 500-tallet f.Kr.

Dionysiske festligheter

Komediesjangeren ble tatt opp som en del av de dionysiske konkurranser i år 486 f.Kr., men den hadde allerede siden minst århundrets begynnelse vært oppført ved tilsvarende festivaler. Fra 400-tallet f.Kr. er det adskillige korte, tekstlige fragmenter, og bortimot hundre komedieforfattere er nevnt med navn, og enda flere titler på komedier. Den eldste bevarte komedie er Aristofanes' Akarnerne, oppført i 425 f.Kr. Sjangerens opprinnelse en gang på 500-tallet f.Kr. ligger derimot i historiens mørke. Men det finnes hypoteser.
I likhet med tragedie har ordet komedie (gresk Komoidía) det greske ordet for sang i siste ledd i ordsammensetningen. Første ledd er komos, som var betegnelsen på det løsslupne, folkelige opptoget som pleide å følge etter et drikkelag. Ordet komoidía betyr bokstavelig «selskap» (kom-) + «sang» (-oid-), og om det er en indikasjon på dets opprinnelse, dramatisk komedie fra ville fester (komoi; entall komos) hvor festdeltakerne (komastai) sang sanger (oidai) hvor de ertet, hånet og gjorde narr av tilskuere eller offentlige figurer. På et vis synes disse folkelige opptogene å ha utviklet seg fra festlokalet til musikkhallen, kanskje på samme tid som da tragedien begynte å utvikle seg. Disse folkelige drikkelagene minner om dagens moderne, amerikanske maskeradeopptog Mardi Gras i New Orleans. Som tragedien fant oldtidens greske komoidía til sist en posisjon innenfor festivalen Dionysia, feiringen av den ekstatiske vinguden Dionysos. Denne feiringen var preget av vindrikking, grov humor med sterke seksuelle hentydninger, og arkaiske vasemalerier viser også at deltakerne opptrådte i dyrekostymer, noe som også går igjen i komediekorenes maskering.

Satyrspill

De informasjoner man har tyder på komedien ikke var den eneste form for komisk drama som ble framført ved Dionysia. Førklassiske dramatikere skrev også korte, humoristiske satyrspill. Disse var teatralsk tragikomedie, tilsvarende til ånden til senere burlesk komedie. De framstilte kor med satyrer, bukkelignende figurer knyttet til skogsguden Pan, basert på gresk mytologi, og forestillingene hadde hyppig fornøyelser med drukkenskap, frekk seksualitet (inkludert store falliske rekvisitter), skøyerstreker, grovkornete vitser og generell munterhet. Komediesjangeren har betydelig likheter med satyrspillet, og komedien oppsto ikke uavhengig, men var støpt i de samme formene som de eldre sjangrene i tragedien og satyrspillet som gikk forut komedien, og deretter utviklet komedien seg på egenhånd.

Polemikk og parabase

Utfall mot bestemte personer i avvergende hensikt (gresk: apotropaios, apotropeisk). Jambediktningen, en stigende versfot som består av to stavelser, kort-lang, var antagelig en innflytelse og et forbilde, og i større grad enn for tragedien. Hånen og spotten fikk en utforming i en verbal kappestrid, agon, og den fullt utviklede komedie var kappestriden en vesentlig bestanddel. I Aristofanes' komedie Froskene står dialogen mellom Aiskylos og Evripides, med Dionysos som dommer, som et eksempel på en slik tevling. Polemikken har en særskilt plass i komedien i dens parabase med direkte utfall og angrep på navngitt personer.
En forskjell mellom tragedien og komedien var at korene henvendte seg direkte til publikum i en sang kalt for parabasen (parabasis), bokstavelig «handlingen å gå til side» ettersom koret «gikk til side», det vil si ut av sine dramatiske roller, og ble komedieforfatterens talerør. Selv om parabasen forsvant etter den klassiske perioden, dens tilsynelatende framtredende posisjon, slik de er hyppig avbildet på vasemaleri, antyder en viktig andel av de komediens første faser. I de bevarte stykkene er parabasen plassert i midten som et mellomspill, men det er mulig at den i de første fasene faktisk innledet komediedramaet. Det er først og fremst på grunn av parabasen at komedien betraktes som noe mer enn en sekundær og munter pendant til tragedien.
Første og fremst var den klassiske komedie framstående, som med tragedien, i Athen, men komedier i vid forstand fantes antagelig over hele den gresktalende verden. Athenerne skapte og monopoliserte komedien til et fullt utviklet poetisk drama med noen få skuespillere og et kor hvor aktøren var iført overdimensjonerte og fantastiske drakter. De var meget grove i det ene øyeblikket, for i de neste å bli lyriske og alvorlige. Komedien var ikke et rituelt drama, og overfladisk ikke religiøst i det hele tatt til tross for at guder opptrådte eller ble henvist til. Komedieforfatterne skaffet sitt materiale fra samtiden, fra politikken, skikk og bruk, laster og moter, idealer og tradisjoner, og framhevet og gjorde narr av disse.

Perioder

Grammatikerne i Alexandria, det vil si filologer og tekstlærde i den hellenistiske byen Alexandria på 200- og 100-tallet f.Kr., og mest sannsynlig Aristofanes fra Bysant i særdeleshet, synes å ha vært de første som inndelte den greske komedie i tre kononske perioder: Den gamle komedie (ἀρχαία, arkhaia), den mellomste komedie (μέση, mese) og den nye komedie (νέα, nea). Disse inndelingene synes i stor grad å være vilkårlige, og antikkens komedie synes ganske sikkert å ha utviklet seg jevnlig i årenes løp, men inndelingen har tradisjonelt blitt vedvarende og etablert.

Den mellomste komedie

Skillelinjene mellom den gamle og den mellomste komedie er klart markert kronologisk. Både Aristofanes og andre av de seneste komedieforfatterne i den gamle epoke er tidvis vurdert som tidlige poeter av den mellomste periode. For antikkens lærde kan betegnelsen ha betydd noe i retningen av «senere enn Aristofanes og hans samtidige, men tidligere enn Menandros». Epoken begynner med Athens nederlag mot Sparta i år 404 f.Kr. Grensene er flytende og det dreier seg om tendenser som utviklet seg i en bestemt retning.
Et trekk man kan se er at med Peloponneskrigens slutt var også særtrekkene i den gamle komedie over. Komedien på 300-tallet f.Kr., også Aristofanes' sene skuespill, langt mildere i tonen, langt mindre krass og bitende, og i det store og hele mindre direkte i sitt sosiale og politiske innhold. I tre vesentligheter skilte den fra seg den gamle komedie; rollen til koret ble minsket til det punkt hvor det hadde ingen påvirkning på handlingsgangen; offentlige figurer ble ikke parodiert og gjort til offer for personforfølgelse; og det som ble latterliggjort var heller personlige forhold framfor politiske. For siste gang var det mytologiske burleske komikk populært blant komedieforfatterne i denne epoken. Faste figurer av alle typer begynte også å framstå i gjenkjennbare figurer: elskerinnen, koblersken, parasitten, ranglefanten, filosofen, den skrytende soldaten (som i Ludvig Holbergs «Jacob von Thyboe»), og særlig den innbilske kokken med hans parade av kulinariske kunst. Det kjente motivet «ung gutt og ung pike finner hverandre», som er så kjent i dag, i hele tatt det erotiske motivet, manglet helt i den gamle komedie.
Ettersom det ikke er bevart noe fullstendig komedie, bortsett fra mange fragmenter, fra den mellomste perioden, er det ikke mulig å ha en virkelig forståelse av epokens litterære verdi. Mange komiske dramaer fra epoken synes å ha hatt en blomstring på Sicilia og i Magna Graecia, noe som antyder at Athen ikke lenger hadde noe monopol og sjangerens betydelig spredning litterært og sosialt.