Mary Boyce

Tidlige år

Mary Boyce ble født i Darjeeling i India hvor hennes foreldre var på ferie for å unnslippe den verste indiske sommerheten. Hennes far, William H. Boyce, var en dommer ved høyesteretten i Calcutta, den gang en institusjon i Det britiske imperiet. Hennes mor Nora (født Gardiner) var sønnedatter av historikeren Samuel Rawson Gardiner.
Hun fikk sin elementære utdannelse ved Wimbledon High School i sørvestlige London. Senere og inntil hun var 18 år gikk hun på Cheltenham Ladies College i Cotswolds. Ved University of Cambridge på Newnham College studerte hun engelsk arkeologi og antropologi.

Akademisk karriere

I 1944 ble Mary Boyce medlem av fakultet Royal Holloway ved University of London hvor hun foreleste i angelsaksisk litteratur og arkeologi inntil 1946. Samtidig fortsatte hun sine studier, denne gangen i persiske språk under veiledning av Vladimir Minorsky på Skolen for orientalske og afrikanske studier (SOAS, også ved University of London) i årene 1945–1947. Her møtte hun også sin framtidige mentor, Walter Bruno Henning, og under hans formynderskap begynte hun å studere middeliranske språk.
I 1948 ble Boyce utpekt som foreleser iranske studier ved SOAS, spesialisering i manikeisme, pahlavi, og partianske tekster. Fem år senere, i 1952, ble hun tildelt en doktorgrad i orientalske studier fra University of Cambridge. Ved SOAS ble hun forfremmet til reader (1958–1961) og påfølgende æret med University of Londons professorat i iranske studier etter Hennings overgang til University of California ved Berkeley.
Boyce forble professor ved SOAS inntil hun gikk av i 1982, fortsatte som professor emerita og som professor amanuensis inntil hennes død i 2006. Mary Boyces forskning var høyt respektert og ga henne en internasjonal berømmelse og gjorde henne til medlem av flere akademiske samfunn og institusjoner. Hennes spesialitet forble religionene til talerne av øst-iranske språk, spesielt manikeisme og zoroastrisme.

Utgivelser

I 1963–1964 tilbrakte Boyce et forskningsår blant ortodokse zoroastrister i 24 landsbyer i Yazd i Iran. Resultatet av hennes forskning der ble informativ for hennes forståelse av zoroastrismen og hun oppdaget at mye av tidligere etablert forskning på oldtidens tro var feilaktig. I 1975 presenterte Boyce resultatene av hennes forskning ved hennes «Ratanbai Katrak»-forelesningserie ved University of Oxford. Det samme året publiserte hun det første bindet av hennes magnum opus, The History of Zoroastrianism (Zoroastrismens historie), som utkom på monografi-serien Handbuch der Orientalistik (Leiden: Brill). Hennes «Ratanbai Katrak»-forelesning ble utgitt i 1977 som A Persian Stronghold of Zoroastrianism (En zoroastristisk skanse i Perisa).
I 1979 utga Boyce Zoroastrians: Their Religious Beliefs and Practices (Zoroastristene: Deres tro og ritualer) som ikke bare oppsummerte hennes tidligere utgivelser, spesielt første bind av ovennevnte Zoroastrismens historie, men også antologiserte zoroastrismens rolle i løpet av de følgende områdene. Dette ble fulgt av bind 2 av Zoroastrismens historie i 1982 (også en del av monografiserie) og bind 3 i 1991 som hun skrev sammen med Frantz Grenet. I 1992 publiserte hun Zoroastrianism: Its Antiquity and Constant Vigour (Zoroastrisme: Dens oldtid og dens fortsatt livskraft) som en del av Columbia-forelesningene på iranske studier som hun hadde holdt der i 1985.