Jotunheimen

Geografi, geologi, landskap

Jotunheimen avgrenses av Valdresflya og Sjoa i øst, Bygdin, Tyin i sør, Sognefjellet og Bøverdalen i vest og Kvittingskjølen i nord.
Jotunheimen består av flere fjellområder atskilt av breskapte U-daler, flere av dem med innsjøer. Fjellområdene ligger i 1800–2400 meters høyde, mens de fleste dalene ligger over skoggrensen i en høyde på 1000–1400 meter over havet.
De viktigste fjellområdene er Galdhøpiggmassivet (også kalt Ymisfjell) og Smørstabbtindan i vest og Hurrungane i sørvest, tindene mellom Gjende og Bygdin, også kalt Gjendealpene, i sør, Memurutindmassivet i øst og Glittertindmassivet i nord. I tillegg til disse områdene er det mer frittstående fjell, spesielt sentralt og sør i Jotunheimen.
Fjellområdene skiller seg i hovedtrekk fra øst til vest ved at toppene i vest er spissere og mer tæret av isbreer, enn de i øst. Hurrungane i sørvest har mange av de spisseste toppene i Norge.
Den største og mest spesielle dalen i Jotunheimen er Utladalen, der elven Utla har skapt en kløft dypt inn  fra Årdal i syd med en rekke hengende daler til begge sider. Andre større daler i Jotunheimen er Leirdalen, Visdalen, Veodalen og Gjende med Memurudalen.
Bergartene i Jotunheimen ble i hovedsak dannet i periodene silur og devon for ca. 400 millioner år siden, som en del av den kaledonske fjellkjeden. Disse bergartene som tilhører Jotundekket, ble skjøvet over grunnfjellet som bare finnes flekkvis og langs kanten av fjellheimen.
Den dominerende bergarten i Jotunheimen er gabbro.
Landskapsformene er dannet ved breerosjon under og etter siste istid med u-daler, raviner og morener.

Flora og fauna

De rikeste plantefjellene ligger i de nordlige og østlige delene av Jotunheimen, der berggrunnen er løse, kalkrike skifer og kalkstein. Også i områder med gabbro er det et rikt planteliv.
Planten issoleie er blitt funnet på 2370 meters høyde på Galdhøpiggen, noe som er høyderekord i Norge for planter.

Historie

Spor etter mennesker finnes fra 2000 f. Kr. ved vannene Tesse, Tyin og Vinstre.
Blestergroper for utvinning av jern fra 400 e. Kr. er funnet i Visdalen, ved Sjodalsvann, Tesse og Randsverk.
Navnet Jotunheimen ble først tatt i bruk av Aasmund Olavsson Vinje, som gikk mye i området i 1860-årene. Det var vitenskapsfolk (som Keilhau), kunstnere som Flintoe og Carpelan, studenter, og velståande engelskmenn og nordmenn som utover mot 1900-tallet gjorde Jotunheimen kjent for noe mer enn bare å være en stor hvit og ukjent flekk på kartet. Carpelans akvarell Utsikt fra Murklopphøgda på Filefjell mot nord er trolig den første kunstneriske avbildningen av Hurrungene og Jotunheimen. Kjøreveien mellom Christiania og Bergen gikk over Murklopphøgda (åpnet 1793) og ga utsyn mot disse «Kjempefjellene» som inntil da var ukjent for byborgerne. Senere laget både Carpelan og Flintoe tegninger eller maleri etter Keilhaus skisser fra omkring 1820.
Før dette var området kjent som Jotunfjeldene, et navn som ble gitt til området i 1820 av pionerene Christian Peder Bianco Boeck og Baltazar Mathias Keilhau etter mønster av Karkonosze-Krkonoše (tysk: Riesengebirge) («kjempefjellene») mellom Schlesien og Böhmen. Disse menneskene la turene til ukjente topper, daler og tinder – noe som bygdefolket på den tiden ikke fant særlig mening i.  
Navnet Jotunheimen stammer fra norrøn mytologi, hvor Jotun betyr kjempe, som derfor betyr Kjempenes Hjem. Området markedsføres, sammen med tilstøtende nasjonalparkområder, som Nasjonalparkriket.

Bygdefolket

Fra gammelt av har fjellet i Jotunheimen blitt utnyttet av bygdefolket til setring og beite for husdyrene, til jakt, fangst og fiske. Fjellet var også brukt som ferdselsvei mellom øst- og vestlandet. Det var ofte lettere for folk å ferdes til fots eller på hest langs fjellene – enn å kroke seg fram etter dalene. Spor etter forfedrene sin bruk av fjellet finnes i form av jakt- og fiskebuer bygd i stein, stier som følger de gamle ferdselsveiene, og m.a. som rester etter kull- og tjærebrenning.