Judy Chicago

The Dinner Party (1974–1979)

Chicago studerte fortidens kvinner, spesielt kunstnere og diktere, på sin leting etter sin kvinneidentitet. I årene 1974–1979 arbeidet hun på et av sine hovedverk, kunstinstallasjonen The Dinner Party, der hun har dekket til 39 av historiens kvinner på et stort trekantet bord. Installasjonen er utført i flere teknikker, fra broderi til keramikk. Opprinnelig var verket tenkt som en serie på 25 håndmalte porselenstallerkener, som skulle henge på veggen. Tittelen skulle være Twenty-five Women Who Were Eaten Alive, en referanse til måten kvinner var blitt svelget og usynliggjort på gjennom historien.
Da hun bestemte seg for å plassere tallerknene som kuverter på et dekket bord, fikk hun assosiasjoner til Leonardo Da Vincis Nattverden, og moret seg med å tenke på at hun kanskje skulle lage en slags nytolkning av dette verket, sett fra et kvinnesynspunkt. Antallet kvinner det er dekket til på hver side av bordet, er 13, bevisst valgt ut fra antallet menn i Leonardos freske, og fordi det er 13 kvinner i en heksesirkel.
Verket har vært hyllet og kritisert. Blant kritikerne er den afroamerikanske forfatteren Alice Walker, som mener Chicago har glemt de svarte kvinnene i kunsten.

The International honor quilt

International honor quilt (internasjonal hedersquilt/heders-lappeteppe) er et quiltet teppe som er ment som en utvidelse av ideen bak The Dinner Party. Da The Dinner Party var utstilt i Houston i 1980, inviterte Judy Chicago og organisasjonen Through the flower (se egen seksjon nedenfor) quiltere til å levere trekantede quiltede arbeider, som til sammen skulle utgjøre et quiltet teppe til ære for kvinner som håndverkerne selv kunne velge Trekanten som form ble valgt for å gjenta The Dinner Partys ytre form, og fordi det er et gammelt tegn for kvinne og gudinne.
Ettersom de små trekantene til sammen skulle danne et hele, gjaldt visse regler for utformingen: Hver trekant skulle være likesidet, sidene skulle måle to fot. Langs kantene skulle man kunne lese navnet til personen eller institusjonen håndverkeren ønsket å hedre,  opprinnelsessted og -land. Noen av trekantene er utført av profesjonelle quiltere, håndverkere eller kunstnere, men de aller fleste av de nærmere 600 arbeidene er laget av amatører.
Det quiltede teppet fulgte The Dinner Party på turneer helt til dette fikk sin endelige plassering i 2007. Deretter var teppet del av Through the flowers arkiv. I 2013 ble The International honor quilt donert til University of Louisville, hvor det er tilgjengelig for forskning og studier.

Birth Project (1980–1985)

Chicago reagerte på at fødsel så sjelden var gjengitt i vestlig kunst. Dette ville hun gjøre noe med, og i årene 1980–1985 skapte hun mange verk med tema skapelse og menneskets fødsel. Verkene ble utført, etter hennes design, i søm og broderi. Som for The Dinner Party engasjerte hun mange kvinner til dette, men mens kvinnene som arbeidet med The Dinner Party satt sammen og arbeidet, ble Birth Project-bildene sydd og brodert av kvinner rundt i USA, Canada og New Zealand.

PowerPlay (1982–1987)

Under arbeidet med Birth Project, arbeidet Chicago også med et annet verk i sitt eget studio. Dette ble etterhvert en serie bilder som fikk tittelen Powerplay (=maktlek). Verket bestod av tegninger, malerier, vevde bilder og bronserelieffer. Chicago ønsket å utforske og synliggjøre hvordan et kritisk kvinnesyn på maskulinitet kunne arte seg, og hvordan tidligere definisjoner av makt hadde påvirket verden generelt og menn spesielt. Tankeprosessen bak Powerplay dreide seg mye om makt og maktesløshet, emner hun også hadde fokusert på tidligere. Disse tankene, og en voksende interesse for hennes egen jødiske identitet, førte til det neste store prosjektet: Holocaust Project.

Holocaust Project (1985–1993)

I 1993 åpnet utstillingen Holocaust Project : From Darkness Into Light (= Holocaust-prosjektet : fra mørke til lys). Dette var et samarbeidsprosjekt mellom Chicago og hennes mann, fotografen Donald Woodman. Før åpningen hadde de, sammen med flere håndverkere og brukskunstnere, brukt åtte år på å utforske Holocaust og sin egen jødiske identitet. Verket består av vevnader, store blyglassvinduer, og 13 bilder i en teknikk som kombinerer fotografi og maleri. I skriftlig materiale som ble publisert i forbindelse med Holocaust-prosjektet, skrev Chicago at de ønsket å omskape den jødiske erfaringen under Holocaust til kunst som er både forståelig og tilgjengelig.

Øvrige verk (utvalg)

Sommeren 2017 deltok Chicago i 50-årsfeiringen for The Beatles'-albumet Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band. Feiringen foregikk i Liverpool. 13 ulike kunstnere fra flere land ble engasjert til å bidra med verk basert på spor fra albumet. Chicago fikk tildelt «Fixing a Hole», og utsmykket den ene siden av en stor kornsilo, The «White Tomkins and Courage Grain Silo», Stanley Dock. Dette ble Chicagos hittil største maleri.
Hennes kunst har også tidligere vært utstilt i Liverpool. I 2012 ble bildeserien Voices from The Song of Songs (utført 1997–1999) vist i utstillingsstedet «Black E». Verket var basert på Marcia Falks oversettelse av Høysangen fra Det gamle testamente.

Utstillinger (utvalg)

Mange av Chicagos verk er store installasjoner, og dermed «utstillinger» i seg selv, men hun har deltatt både i tematiske samleutstillinger og hatt separatutstillinger som viser verk fra ulike perioder.
Hun hadde sin første soloutstilling i 1966 i det anerkjente Rolf Nelsons Gallery i Los Angeles.
The Dinner Party er, fra 2007, permanent utstilt i Elizabeth A. Sackler Center for Feminist Art i Brooklyn Museum.

Lærer og inspirator

Chicago er aktiv innenfor feministisk kunst i flere sammenhenger, ikke bare som utøvende kunstner. 
Våren 1970 etablerte hun USAs første studieprogram for feministisk kunst, da hun ble engasjert som gjestelærer ved Fresno State College for å undervise i et kunstemne bare for kvinner. Det første de 15 studentene og Chicago gjorde, var å leie og renovere en gammel bygning utenfor universitetets campus, for å kunne skape og diskutere sin kunst i et eget atelier, «uten mannlig innblanding». Chicago oppfordret studentene til å vise sine erfaringer som kvinner gjennom sin kunst. Dette var en ny og radikal måte å tenke på. 
I 1971 ble hun invitert til å videreføre sin feministiske kunstundervisning ved en egen «kvinnelinje» som ble etablert dette året ved California Institute of the Arts. Hun takket ja, og samarbeidet der med Miriam Schapiro. Dette var en viktig milepæl for kvinnebevegelsen.

Womanhouse

I januar–februar 1972 organiserte Chicago og Schapiro en utstilling som er blitt omtalt som den første kvinnesentrerte kunstinstallasjonen. Sammen med de 21 kvinnene som var studenter ved deres kunstprogram, hadde de arbeidet i tre måneder med å renovere en falleferdig villa, og fylle den med feministiske kunstinstallasjoner og rom for performance. Utstillingen fikk navnet Womanhouse (=Kvinnehus), og inneholdt blant annet Chicagos «Menstruasjonsbaderom», Schapiro og Sherry Brodys «Dukkehus», Faith Wildings «Oppkastrom», blant andre ytterliggående beskrivelser av en kvinnes tilværelse. På åpningsdagen var utstillingen kun tillatt for kvinner, deretter var den åpen for alle. Womanhouse vakte stor oppmerksomhet, og i løpet av den måneden den varte, ble den sett av rundt 10 000 besøkende. Johanna Demetrakas har dokumentert utstillingen i filmen Womanhouse, som blant annet har vært vist ved biennalen i Venezia.
I 1973 etablerte Chicago, sammen med Sheila Levrant de Bretteville og Arlene Raven, the Woman's Building (= Kvinnebygningen), et kvinnelig kultursenter i Los Angeles. Her ble det organisert mange aktiviteter, og det oppstod flere kunstnergrupper. Senteret hadde et eget utdanningsprogram. Det ble holdt litteratur- og videokurs, kurs i visuell kunst, grafisk design og grafikk. Senteret var spesielt opptatt av undervisning i plakatproduksjon. Målet med the Woman's Building var å knytte sammen den private og offentlige sfære. Kvinner skulle fortelle om sine erfaringer og offentliggjøre dem, for eksempel gjennom plakater. Senteret ble populært, og innen 1980 hadde det bygget opp et fullt utstyrt grafisk verksted som publiserte bøker, plakater og andre trykksaker.
Chicago sluttet å undervise i 1974, for å arbeide med The Dinner Party.

1999–

I 1999 tok hun opp igjen undervisning og aksepterte invitasjoner til å være artist in residence, oftest i samarbeid med sin mann, fotografen Donald Woodman.

Forfatterskap

I 1971 snakket Chicago med forfatteren Anaïs Nin om sitt dilemma når det gjaldt hvilken vei hun skulle velge videre. Nin oppfordret henne til å gjøre mer enn én ting, og foreslo at hun skulle skrive en bok der hun skisserte alle de mulige retningene hun så. Chicago trodde ikke hun kunne skrive, men fulgte rådet, og skrev det som ble hennes første selvbiografi: Through the Flower: My Struggle as a Woman Artist. Et mål med boken var at den skulle være en håndbok for unge kvinnelige kunstnere, en hjelp i deres utvikling. Ved å dokumentere sin egne vanskeligheter, håpet hun å spare dem for strevet med å måtte «oppfinne hjulet på nytt». Hennes studier hadde vist henne at dette ble gjort igjen og igjen av kvinner, spesielt fordi de ikke hadde tilgang til erfaringer og prestasjoner gjort av tidligere tiders kvinner.
Senere har hun skrevet flere bøker, om sin kunst; om andre kvinnelige kunstnere og om kunstutdanning. Hun har også illustrert andres tekster og skrevet og tegnet en bok om alle katter hun og mannen har hatt: Kitty City: A Feline Book of Hours.

Through the flower

Through the flower er en ideell feministisk kunstorganisasjon, oppkalt etter Chicagos første selvbiografi. Organisasjonen ble grunnlagt av Judy Chicago i 1978. Opprinnelig ble den stiftet for å administrere små og store donasjoner til The Dinner Party. Senere er de konkrete oppgavene endret, men organisasjonens hovedmål er å utdanne og opplyse allmennheten om betydningen av kunst, og om kunstens makt når det gjelder å synliggjøre kvinners prestasjoner, noe av det samme som The Dinner Party gjør.

Arkiver og digital formidling

Chicagos arkiv er i hovedsak avlevert til Schlesinger-biblioteket ved Radcliffe College.
I 2011 donerte hun sin samling av bøker, tidsskrifter og annen dokumentasjon vedrørende feministisk kunstutdanning til Pennsylvania State University. Materialet utgjør en egen samling, The Judy Chicago Art Education Collection, og det er utviklet et eget nettsted for dialog og utvikling i tilknytning til arkivet.
Organisasjonen «Through The Flower» har donert mer enn 2000 bøker til biblioteket ved University of New Mexicos campus i Valencia. Samlingen utgjør et forskningsbibliotek med bøker relatert til kvinner og kunst.