Krimgotere

Krimgotere var et gotisk folkeslag som slo seg ned i landområder rundt Svartehavet, særlig på Krimhalvøya. De var de minst mektige, minst kjente, og paradoksalt de mest lengstlevende av alle gotiske samfunn. Deres eksistens er godt bevitnet oppigjennom historien, men nøyaktig i hvilken periode de opphørte å eksistere som en distinkt kultur er ukjent; som med andre gotiske folk kan de ha blitt diffundert inn i omkringliggende folkeslag. I sitt fjerde tyrkiske brev beskriver den flamske diplomat Ogier Ghiselin de Busbecq de som «et krigersk folk, som helt til denne dag bebor mange landsbyer»; selv om Teoderik den store ikke maktet å vekke støtte fra krimgoterne i hans krig i Italia på 400-tallet. Ogier Ghiselin de Busbecq gir et viktig innblikk i det krimgotiske språk i Legationis turcicæ epistolæ IV; til tross for flere fakta- og trykkfeil er språkets germanske karakter umiskjennelig.
På denne tiden var det vanlig å referere til en rekke germanske stammer som «gotere», så de germanske folkene på Krimhalvøya sitt eksakte opphav er omstridt.
Foruten nedskrivninger som refererer til goterne på Krim fra så tidlig som 850, både første- og andrehånds, foreligger også flere arkeologiske rester – blant annet den tidligere krimgotiske hovedstadens ruiner: Doros – idag kjent som Mangup. Foruten dette finnes flere gjenstander som smykker, våpen, skjold, knapper, nåler, og personlige eiendeler, på utstilling i museer på Krim og hos Det britiske museum, som har ført til en bedre forståelse av Goterriket.

Definisjon

I Ogier Ghiselin de Busbecqs opptegnelser om krimgoterne i 1595 hevder han å ikke være i stand til å avgjøre hvorvidt germanerne på Krim var gotere eller saksere, og språket kan ikke direkte knyttes til det velbevitnede gotiske språk. Til tross for dette er de fleste historikere enige om at folket må ha vært av gotisk opphav, selv om noen fastholder at de såkalte «krimgoterne» faktisk var vest- eller nordgermanske stammer, som bosatte seg på Krim og var kulturelt og lingvistisk influert av østgoterne.

Tidlig historie

Ifølge Herwig Wolfram, som fulgte Jordanes, hadde østgoterne et gedigent kongerike nord for Svartehavet på 300-tallet, som ble overmannet av hunerne i den gotiske kong Ermanariks (eller Hermanrik – «adelsmennenes konge») regjering, da hunerne migrerte til De russiske stepper. Østgoterne ble hunernes vasaller fram til Attilas bortgang, da de gjorde opprør og gjenvant selvstendighet. Lik hunerne gjenvant aldri krimgoterne sin tapte storhet.
Ifølge Peter Heather og Michael Kulikowski eksisterte ikke østgoterne engang før 400-tallet, da de dukket opp ut av andre gotiske og ikkegotiske folkeslag. Andre gotiske grupper kan ha bosatt seg på Krim. Det har også blitt spekulert i at krimgoterne faktisk var saksere som flyktet fra kristen forfølgelse i vest, eller nordgermanske stammer som vandret sørover. Uansett dukker bevitnelser av krimgoternes eksistens først opp rundt 200-tallet, og etter det er de veldokumentert.
På slutten av 400-tallet og starten av 500-tallet måtte krimgoterne kjempe vekk hunerhordene som migrerte tilbake østover etter å ha mistet kontrollen over sitt europeiske rike. På 400-tallet forsøkte Teoderik den store å rekruttere krimgotere til sitt felttog i Italia, men få viste interesse i å delta.

Det bysantinske rike

Fyrstedømmet Gothia eller Theodoro ble opprettet etter det fjerde korstog, fra deler av det bysantinske theme Klimata som ikke var under genovesisk okkupasjon. Områdets befolkning var en blanding av grekere, krimgotere, alanere, bulgarere, kiptsjaker, samt andre folkeslag som var ortodokse kristne. Fyrstedømmets offisielle språk var gresk; riket var opprinnelig under Trapezunt-rikets kontroll, og muligens del av rikets besittelser på Krim – Perateia.
Mange krimgotere talte gresk, og mange ikkegotiske, bysantinske borgere ble bosatt i området kalt Gothia av myndighetene i Konstantinopel. Et gotisk fyrstedømme rundt høyborgen Doros (dagens Mangup), Fyrstedømmet Theodoro, fortsatte å eksistere gjennom forskjellige perioder som vasall under bysantinerne, khazarene, kiptsjakene, mongolene, genoveserne, samt andre riker fram til 1475, da det ble innlemmet i Krimkhanatet, og Det osmanske rike.
Det finnes en teori om at noen angelsaksere som forlot England etter slaget ved Hastings i 1066 ankom Konstantinopel i tide for å hjelpe bysantinerne drive tilbake en invasjon. Som en belønning gav angivelig den bysantinske keiser dem landområder nær Azovhavet, muligens på Krimhalvøya.

Religion

Den første beretningen om krimgotere opptrer i Sankt Kyrillos vita, slavenes apostel, som dro til Krim for å preke evangeliet til khazarene omtrent år 850. Han oppfører «goterne» som folket som leste, og priste den kristne Gud på «deres eget språk». I 1606 hevdet Joseph Justus Scaliger at krimgoterne leste både Det gamle og Det nye testament «i bokstavene til Wulfias alfabet». Dette er de eneste to beretningene som refererer til eksistensen av en skriftlig form for krimgotisk, og de bekrefter også deres kristne tro.
Krimgoterne var i motsetning til de øvrige goterne ortodokse kristne, i stedet for arianister. Krimgoterne hadde blitt fullt integrert i Den romersk-katolske kirkes trinitarisme innen 500-tallet; etter Det store skisma forble disse folkene lojale overfor Konstantinopel, som del av den østlig ortodokse kirke. På 700-tallet ledet Johannes av Gothia, en ortodoks biskop, et mislykket opprør mot khazarenes overherredømme.

Forsvinning

Det finnes flere andre kilder som refererer til goternes tilstedeværelse på Krim etter Busbecqs bevitnelse, dog gir ingen detaljer om deres språk eller skikker. Den siste, kjente kilden som refererer til krimgoterne kommer fra erkebiskopen av Mohilev, Stanisław Bohusz Siestrzeńcewicz, som besøkte Krim på slutten av 1700-tallet, og bemerket seg folk hvis språk og skikker var sterkt forskjellig fra sine naboer, og som han konkluderte med var «gotere».
På tross av at det ikke finnes flere bevitnelser av språkets eksistens etter 1700-tallet, har samfunn av germanske folk med distinkt separate skikker og kroppstrekk blitt registrert å finnes på Krim, noe som har ført til at noen tror at gotisk kan ha overlevd som et husspråk (tysk: haussprache) så sent som til 1945.
Ifølge den sovjetiske etnolog V. E. Vozgrin blandet goterne seg med krimtatarene og konverterte til islam. I The Crimean Tatars: the diaspora experience and the forging of a nation av Brian Glyn Williams siterer de Vozgrin på å ha sagt: «mest sannsynlig er deres etterkommere tatarene i en rekke landsbyer på Krim, som er sterkt avgrenset fra innbyggerne i nabolandsbyer ved deres høye høyde, og andre trekk karakteristisk for skandinaver.»
Det er tydelig at goterne begynte å tale krimtatarisk og krimgresk lenge før Busbecqs ankomst, og dermed kan de ha blitt integrert inn i den større befolkning, da senere besøkende til Mangup ikke klarte å finne noe spor av gotiske folk.

Arv og ettermæle

Nesten ingen rester av krimgoterne finnes idag. Det ble hevdet av Det tredje rike, og av Adolf Hitler, at krimgoterne hadde overlevd lenge nok til å pare seg med senere tyske bosettere på Krim, og at tyske samfunn på Krim utgjorde områdets urbefolkning. Han hadde til hensikt å gjenbosette tyskere på Krim, og omdøpe flere byer til deres tidligere krimgotiske navn. Under den tyske okkupasjon av Krim ble navnet på Sevastopol endret til Theoderichshafen. Det var prat blant høystående nazister å bygge en supermotorvei mellom Berlin og Krim, og gjøre Krim til det tyske Gibraltar.