Paristraktaten i 1763

Paristraktaten, Parisfreden eller freden i Paris, var en fredsavtale signert 10. februar 1763 av Storbritannia, Frankrike og Spania, sammen med Portugal som følge av britenes seier over Frankrike og Spania i syvårskrigen. Avtalen innebar formelt at syvårskrigen, i Nord-Amerika kjent som den franske og indianske krig, ble avsluttet. Den markerte også begynnelsen på en tidsalder av britisk dominans i verden utenfor Europa. Storbritannia og Frankrike ga tilbake det meste av de områder som de hadde erobret i løpet av krigen, men Storbritannia vant mye av Frankrikes besittelser i Nord-Amerika. I tillegg gikk Storbritannia med på å gi beskyttelse til den katolske kirke i den nye verden. Avtalen involverte ikke Preussen og Østerrike da disse to landene signerte en adskilt avtale, Hubertusburg-traktaten, fem dager senere.

Utveksling av områder

I løpet av krigen hadde Storbritannia erobret de franske koloniene i Canada, Guadeloupe, Saint Lucia, Dominica, Grenada, Saint Vincent og Grenadinene, og Tobago, de franske faktoriene (handelspostene i India), slavehandelsstasjonen ved Gorée, Senegal-elven og dens bosetninger, og de spanske koloniene i Manila (Filippinene) og Havanna (på Cuba). Frankrike hadde erobret Menorca i Middelhavet og de britiske handelspostene i Sumatra, mens Spania hadde erobret grensefestningen Almeida i Portugal, og Colonia del Sacramento i dagens sørvestlige Uruguay.
I avtalene ble de meste av disse områdene gitt tilbake til deres tidligere eiere, men ikke alle: Storbritannia fikk betydelige gevinster. Frankrike overga alle deres erobringer til Storbritannia og Portugal. Storbritannia ga tilbake Manila og Havana til Spania, og Guadeloupe, Martinique, Saint Lucia, Gorée, og de indiske faktoriene til Frankrike. Til gjengjeld avga Frankrike Canada, Dominica, Grenada, Saint Vincent og Grenadinene, og Tobago til Storbritannia. Frankrike avga også den østlige halvdelen av Fransk Louisiana til Storbritannia; det vil si området fra elvene Mississippi og til fjellkjeden Appalachene.
Spania avga Florida til Storbritannia. Frankrike hadde allerede i hemmelighet gitt Louisiana til Spania i Fontainebleau-traktaten i 1762. I tillegg, mens Frankrike fikk tilbake faktoriene i India, anerkjente Frankrike de britiske klientene som herskere av de fremste indiske statene, og forpliktet seg på å ikke sende tropper til Bengal. Storbritannia gikk med på å rive dets befestninger i Britisk Honduras (dagens Belize), men beholdt en koloni for innhøsting av blåtrær her. Britene bekreftet retten til dets nye undersåtter å praktiske katolsk tro.
Frankrike avga alle sine områder på det nordamerikanske fastlandet, men behold fiskerettighetene utenfor Newfoundland og de to små øyene Saint-Pierre og Miquelon hvor fiskere kunne tørke fangsten. Til gjengjeld fikk Frankrike tilbake sin sukkerkoloni Guadeloupe som ble betraktet som langt mer verdifull enn Canada.

Spørsmålet om Louisiana

Paris-traktaten avga Louisiana fra Frankrike til Spania. Overføringen skjedde imidlertid med Fontainebleau-traktaten i 1762, men ble ikke offentlig annonsert før i 1764. Paris-traktaten ga Storbritannia østsiden av Mississippi, inkludert Baton Rouge i Louisiana som kom til å bli en del av det britiske territoriet Vest-Florida. New Orleans på den østlige siden forble franske hender, om enn kun midlertidig. Mississippi-korridoren i hva som er dagens Louisiana ble forent som følge av Louisiana-kjøpet i 1803 og Adams–Onís-traktaten i 1819 hvor Spania avsto Florida til USA og en grense mellom Spanias territorier og USA ble fastslått.

Britisk perspektiv

Mens krigen ble utkjempet over hele verden, begynte britene krigen over franske besittelser i Nord-Amerika. Etter en lang debatt om de relative fortjenestene av Guadeloupe, som produserte 6 millioner pund i året i sukker, i motsetningen til Canada som var kostbart å beholde, besluttet Storbritannia å beholde Canada av strategiske årsaker og gi Guadeloupe tilbake til Frankrike. Til tross for at krigen hadde svekket Frankrike, var landet fortsatt en europeiske stormakt. Den britiske statsministeren lord Bute ønsket en fred som ikke ville presse Frankrike mot en andre krig. Det forklarer hvor Storbritannia gikk med på å gi tilbake så mye mens landet var i en sterk posisjon.

Det franske perspektivet

I motsetningen til lord Bute forventet den franske utenriksministeren, Étienne François, duc de Choiseul, å vende tilbake til en ny krigssituasjon. Imidlertid trengte Frankrike en fred og tid til å gjenoppbygge seg. Franske diplomater mente at uten Frankrike til å holde amerikanerne i sjakk, var det mulig at kolonistene ville forsøke et opprør. I Canada ønsket Frankrike åpen emigrasjon for de, slik som adelen, som ikke ville sverge troskap til den britiske tronen. Til sist krevde Frankrike beskyttelse for katolikkene i Nord-Amerika grunnet frykt for hvordan britene ville behandle dem.

Spørsmålet om Dunkerque

I løpet av forhandlingene som førte til traktaten var det et betydelig stridsemne mellom britene og franskmennene. Det var over statusen til befestningene av franske byen Dunkerque ved kysten av Den engelske kanal. Britene hadde lenge fryktet at den ville bli benyttet som utgangspunkt for å sette i gang en fransk invasjon av Storbritannia. Under fredsavtalen i Utrecht i 1713 hadde Storbritannia tvunget Frankrike til å innrømme ekstreme begrensninger på festningsverkene der. I den andre fredstraktaten i Aachen i 1748 hadde det vært mer sjenerøse betingelser, og Frankrike hadde bygget større festningsverker i byen.
Ved traktaten hadde Storbritannia tvunget Frankrike til å akseptere de tidligere forholdene etablert i 1713 og ble nødt til å rive de befestninger som de hadde bygget siden da. Dette spørsmålet fortsatte å være en kilde til krenkelse for Frankrike, og som til sist som fikk denne betingelsen veltet i Paris-traktaten av 1783 som førte til at den amerikanske uavhengighetskrigen ble avsluttet.

Reaksjon

Da lord Bute ble statsminister i 1762 presset han for en oppløsning av krigen med Frankrike og Spania da han fryktet at Storbritannia ikke kunne styre alle sine nyanskaffede områder. I hva Winston Churchill senere ville kalle en politikk av «fredeliggjøring» (appeasement). Bute ga tilbake en del kolonier til Spania og Frankrike i forhandlingene. Til tross for et behov for fred, var det mange i det britiske parlamentet som motsatte seg å gi tilbake enhver gevinst som ble skaffet i løpet av krigen. Blant de mest kjente i opposisjonen var tidligere statsminister William Pitt den eldre som advarte at betingelsene i avtalen ville kun føre til ytterligere konflikter straks Frankrike og Spania fikk tid til bygge seg opp igjen. «Freden var usikker», ville han si senere, «ettersom den restaurerte fienden til deres tidligere storhet. Freden var mangelfull, ettersom de stedene som ble skaffet ikke var likestilt med stedene som ble overgitt.» Avtalen ble vedtatt med 318 stemmer mot 65 stemmer.
Paris-traktaten tok ikke hensyn til Storbritannias forslåtte kontinentale allierte, Fredrik II av Preussen. Kongen av Preussen måtte forhandle sine egen fredsbetingelser adskilt i Hubertusburg-traktaten. I tiår etter syvårskrigen betraktet han Paris-traktaten som et britisk forræderi.
De amerikanske kolonistene var misfornøyde med beskyttelsen av katolikkene i Paris-traktaten grunnet deres egen sterke protestantiske tro. En del har pekt på dette punktet som en av årsakene til at amerikansk-britiske forholdene brøt sammen.

Effektene på franske Canada

Artikkelen ga uinnskrenket emigrasjon i 18 måneder fra Canada. Imidlertid var det kostbart å reise med britiske skip. Et totalt antall på 1600 mennesker forlot Ny-Frankrike via betingelsen i traktaten, men kun 270 fransk-kanadiere. En del har hevdet at dette var en del av den britiske politikk for å begrense emigrasjon.
Artikkel IV i traktaten tillot katolsk tro å bli praktisert i Canada. Georg III aksepterte å tillate katolisisme innenfor lovene av Storbritannia. I denne perioden omfattet britiske lover ulike betingelser for å forhindre utnevnelser i regjeringen, i domstolen og i byråkratiet gikk til katolikker. Det ble fryktet at katolikker ville være agenter for jakobittiske kongsemner til tronen, og som vanligvis bodde i Frankrike og beskyttet av det franske regimet. Dette ble lempet på i Quebec til en viss grad, men de øverste posisjonene innen guvernørens styre ble holdt av anglikanske medlemmer.
Artikkel IV i traktaten har også blitt sitert som grunnlaget for at Quebec har sine særegne lover som skiller seg fra resten av Canada. Det var et generelt konstituerende prinsipp i Storbritannia å tillate koloniene tatt ved erobring å fortsette med deres egne lover. Det var begrenset ved kongelig forrett og monarken kunne fortsatt velge å endre aksepterte lover i en erobret koloni. Imidlertid fjernet traktaten denne makten ved et annet konstituerende prinsipp, betingelsene i en traktat ble betraktet som overordnet. I praksis kunne katolikker bli jurymedlemmer i lavere domstol i Quebec og argumentere basert på prinsipper i fransk lov. Imidlertid var dommeren britisk og hans mening om fransk lov kunne være begrenset eller fiendtlig. Om saken ble appellert til en høyere domstol var verken fransk lov eller katolske jurymedlemmer tillatt.
Mange franske bosettere i hva som nå er Canadas maritime provinser, kalt for akadiere, ble deportert under den store deportasjonen i tiden 1755-1763. Etter å ha signert fredsavtalen som garanterte en del rettigheter til katolikker, var det en del akadiere som vendte tilbake til Canada. Imidlertid var de ikke velkomne i engelske Nova Scotia. De ble tvunget til New Brunswick som er tospråklig den dag i dag grunnet denne relokaliseringen.
Mye av det land som tidligere var eid av Frankrike var nå eid av Storbritannia, og det franske folket i Quebec følte seg forrådt av den franske konsesjon. Øverstkommanderende av britene, Jeffrey Amherst, merket seg at «Mange av kanadierne betrakter deres koloni for å være i den ytterste konsekvens til Frankrike & kan ikke bli overbevist (...) at deres land har blitt avstått til Storbritannia.»