google/wiki40b huggingface dataset:
Ondes Martenot

Ondes Martenot (på norsk: Martenot-bølger) er et tidlig elektronisk instrument som den franske cellisten Maurice Martenot (1898-1980) fant opp. Det er basert på radiorør, og lyden kan minne om musikk frembragt på sag. Instrumentet har både vanlige tangenter og en list der en kan flytte en metallring for å lage kontinuerlig toneendring, inklusive alle frekvensene mellom standardtonene. Konstruktøren laget selv de første instrumentene og en øvingsmanual som skulle hjelpe til med å beherske spilleteknikken. Det blir regnet som det mest populære av elektroniske instrumenter konstruert i mellomkrigstiden.
Det ble inkludert i komposisjoner av blant andre avantgarde-komponistene Olivier Messiaen og Arthur Honegger og var populær musikk til spennende scener i science fiction-filmer på 1950-tallet.
Waiwen chubanshe

Waiwen chubanshe (kinesisk: 外文出版社, pinyin: Wàiwén chūbǎnshè, Forlaget for fremmedspråklig litteratur) i Beijing tilhører Fremdsprachenamt Chinas. Det beskjeftiger seg med utgivelse av kinesisk litteratur til andre språk og med lære- og ordbøker.
Forlaget ble grunnlagt i november 1949, med det sovjetiske Forlaget for fremmedspråklig litteratur (Moskva) som forbilde.
Forlaget hadde tidlig som tyngdeopunkt å oversette kommunistiske politiske tekster av Mao Zedong og andre politikere, Man oversatte også kinesisk skjønnlitteratur. Forlaget hadde en rekke dyktige oversettere i sin tjeneste, som Ruth Weiß, Fritz Jensen, Ernst Schwarz, Käthe Zhao, Harry Thürk, Friedemann Berger, Ernst Zorer, Denise Ly-Lebreton, Gladys Yang, Sidney Shapiro og Betty Chandler.
Forlaget Nt Verden (Xīn shìjiè chūbǎnshè 新世界出版社) er datterselskap av Waiwen chubanshe. I 1986 tilkom dessuten datterforlagene Sinolingua (Huáyǔ jiàoxué chūbǎnshè 华语教学出版社) for lærebøker i kinesisk, og Dolphin Books (Hǎitún chūbǎnshè 海豚出版社) for barnelitteratur.
Nidaros (album)

Nidaros er et konsertalbum av Björn Afzelius, utgitt i 1991. Albumet ble innspilt i Trondheim i Norge.
Tægerarbeid

Tæger (flertall av tåg, «trevl eller grein av rot») er bindemateriale laget av tynne røtter som brukes til å lage kurver, fat og lignende gjenstander. Teknikken ligner på sying, og er svært gammel. Det er få som mestrer denne tidkrevende teknikken i dag, og slik virksomhet kalles husflid.

Materiale

Det brukes lange, jevntynne røtter av bjørk, gran eller einer. Til produksjon av kurver av stivere materiale som peddig, pil, spon eller halm brukes fletteteknikk, men tynne røtter er for myke til fletting, og det brukes derfor en spesiell bindeteknikk som ligner på sying. Denne teknikken er svært gammel. Rester av tæger-gjenstander er funnet i Osebergskipet.
Til dekorative gjenstandar brukes helst bjørkerøtter som ikke bør være tykkere enn en blyant. Til særlig fint arbeid brukes tæger helt ned til 1 mm. Til større kurver ble det helst brukt gran. En kan sanke tæger fra sevja går om våren og til frosten kommer. De beste røttene finnes i næringsfattig mosemyr, og slike steder kan en finne tæger opp til 15 meter. På næringsrik jord blir røttene tykke og korte. Jord med stein gir ujevne røtter.
Etter sanking må tægene renses for bark og never, og dette arbeidet må gjøres før de tørker.

Redskaper

En skarp kniv og en pren er viktigste redskap under arbeidet. Prenen brukes til å lage hull for tågen det bindes med.

Binding

Et tægerarbeid bygges opp av tæger med ulik funksjon: Innlegg og binding. Innleggståg er rund, mens en bindetåg kan kløyves. Innlegget legges i en spiral som bindes til forrige omfar med bindetågen. Før binding må tægene bløtes i vann.
Tæger brukes også til å sy sammen esker og annet laget i teknikken sveiping.
Indias nasjonalsang

Jana-Gana-Mana er Indias nasjonalhymne (ikke til å forveklse med Indias nasjonalsang Vande Mataram) og ble komponert av Rabindranath Tagore. Den ble første gang framført offentlig den 27. desember 1911, under en parlamentssesjon som den indiske kongressen holdt i Calcutta. Sangen består av fem vers, der 1. vers utgjør et slags sammendrag av alle versene. Den grunnlovgivende forsamlingen anerkjente sangen som Indias nasjonalsang under et møte den 24. januar 1950.
Johannes Zonaras

Johannes Zonaras (gresk: Ἰωάννης Ζωναρᾶς, Iōánnēs Zōnarâs; virksom på 1100-tallet) var en bysantinsk krøniker, historiker og teolog som levde i Konstantinopel. Under keiser Alexios I Komnenos holdt han posisjonene som droungarios (militær leder) og protasēkrētis (sekretær) for keiseren, men etter Alexios’ død trakk han seg tilbake til klosteret Sankt Glykeria hvor han tilbrakte resten av livet med å skrive bøker. Zonaras’ historieverk ble fortsatt av Niketas Khoniates fra der hans kronologi stoppet.

Forfatterskap

Hans viktigste verk, Utdrag fra historien (gresk: Ἐπιτομὴ Ἱστοριῶν, latin: Epitome Historiarum) i atten bøker (eller bokruller), strekker seg fra verdens skapelse og fram til Alexios døde i 1118. Den tidligste delen er i stor grad avledet fra Josefus; for romersk historie følger han i stor grad Dio Cassius fram til tidlig på 200-tallet. Dagens forskere er særskilt interessert i hans redegjørelser av 200- og 300-tallet ettersom disse årene støtter seg på kilder som siden har gått tapt. Påliteligheten i hans tekst fra denne tidsepoken har skapt en omfattende akademisk debatt. Sentral i denne er arbeidet til Bruno Bleckmann, og en del av hans punkter har tendert til en viss grad å dele den akademiske verden, grovt sett har han fått støtte fra kontinentale, europeiske forskere, men betvilt av engelskspråklige forskere. En engelsk oversettelse av disse betydningsfulle seksjonene har blitt oversatt til engelsk og utgitt: Thomas Banchich og Eugene Lane, The History of Zonaras from Alexander Severus to the Death of Theodosius the Great (Routledge 2009). Hoveddelen i Zonaras’ historie er seksjonen om styret til hans samtidige Alexios I Komnenos, som han kritiserer for å favorisere medlemmer fra sin egen familie som Alexios bevilget store eiendommer og betydningsfulle posisjoner og stillinger.
Ulike kirkelige verker har blitt tilskrevet Zonaras: kommentarer til kirkefedrene og diktene til Gregor av Nazianz; livene til helgenene; og en avhandling om apostoliske konstitusjoner, og disse verkene er sannsynligvis skrevet av ham, men neppe et leksikon under hans navn og som antagelig er verket til en viss Antonius Monachus.
Den første kirkelige fordømmelsen av spillet sjakk i den ortodokse kirke ble fremmet av Zonaras. Det var i løpet av hans tid som munk i klosteret på Athosfjellet at han skrev sin kommentar om kanonisk rett i den østlige kirken. Den eldste liste over regler som de apostoliske konstitusjoner krevde av både presteskapet som lekfolket at sluttet bruke terninger (kanon 50). Zonaras ønsket også at sjakk ble inkludert i listen for hva prester og lekfolk skulle slutte med.
I hans kommentar skrev han at «På grunn av at det er en del biskoper og prester som tar avskjed fra dyden og spiller sjakk (zatikron) eller terninger eller drikker til overmål, beordrer Reglene at slikt skal opphøre å gjøre så eller bli ekskludert; og om en biskop eller en eldre eller diakon eller underdiakon eller leser eller sanger ikke slutter å gjøre så, han skal bli kastet ut: og om lekfolk henfaller til å spille sjakk eller drukkenskap, de skal bli ekskludert.»
Yorktown kraftverk

Yorktown kraftverk er et varmekraftverk i Yorktown i delstaten Virginia i det østlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 1 225 MW, fordelt på 4 blokker / turbiner, hvorav én oljefyrt på 875 MW, og 3 kullfyrte på i alt 375 MW. Operatør er Dominion Virginia Power Co.
Anlegget ble bygget ut i årene 1955–1974. Brenselkilden er kull og fyringsolje. 
Utslippene av CO2 i 2006 var totalt 2.160.713 tonn.
École nationale supérieure de techniques avancées Bretagne

École nationale supérieure de techniques avancées Bretagne (forkortet ENSTA Bretagne, tidligere ENSIETA) er en fransk grande école som uteksaminerer ingeniører øst i Frankrike (Brest), og som er medlem av Conférence des grandes écoles.
Frans av Bayern

Bakgrunn

Han er sønn av Albrecht av Bayern og grevinne Maria Drašković von Trakošćan. Han er oldebarn av Bayerns siste konge, Ludwig III av Bayern, som regjerte til 1918.
Wittelsbach-familien var motstandere av nasjonalsosialismen og flyktet i 1939 til Ungarn. I 1944 ble de arrestert og sendt i konsentrasjonsleiren Oranienburg. I april 1945 ble de overført til konsentrasjonsleiren Dachau, hvor den amerikanske hæren befridde dem. 
Frans studerte ved Ludwig-Maximilians-Universität München og Universität Zürich.

Prins, tronpretendent

Frans ble allerede ved sin fødsel anerkjent av jakobittene som prins av England, Skottland, Frankrike og Irland, prins av Cornwall og Rothesay. Men ettersom hans foreldres ekteskap ikke ble ansett som dynastisk når det gjaldt suksesjon til den bayerske tronen, var Frans ikke en dynastisk prins av Bayern da han ble født. Først den 18. mai 1949 anerkjente Frans' bestefar Rupert ekteskapet mellom Frans' foreldre som dynastisk. Da bestefaren døde i 1955 arvet han, fra jakobittenes synspunkt, farens britiske titler, nemlig som hertug av Cornwall og Rothesay, jarl av Carrick, baron av Renfrew, herre av øyene, og prins og riksforvalter (Great Steward) av Skottland. Selv brukte han tittelen arveprins av Bayern.
Da faren Albrecht døde i 1996 etterfulgte Frans ham som overhode for fyrstehuset og tronpretendent.
Wittelsbach-familien nyter i Bayern stor anseelse og behandles i realiteten som en kongefamilie i mange sammenhenger. Frans har mottatt en rekke statlige utmerkelser og æresbevisninger. Han bor i en leilighet på Schloss Nymphenburg.
Frans er ugift, og hans etterfølger er derfor hans yngre bror Max av Bayern. Ettersom Max kun har døtre, er hans fetter Ludwig Karl Maria av Bayern den neste i den bayerske arvefølgen. Posisjonen som eldste arving til huset Stuart og pretendent til den britiske tronen vil imidlertid gå til Max' eldste datter Sophie av Bayern, arveprinsesse av Liechtenstein.
Meryemana

Meryemana er det tyrkiske navnet (sammen med Meryem Ana Evi – «Mor Marias hus») er en kristen og muslimsk helligdom på fjellet Koressos i utkanten av Efesus i Tyrkia. (7 km fra Selçuk).
Jomfru Maria skal ha blitt tatt med til dette stenhuset av evangelisten Johannes og skal ha bodd der fram til hun ble opptatt i himmelen.
Selv om huset ikke er offisielt anerkjent av Den katolske kirke som en helligdom, er det blitt besøkt av både pave Paul VI i 1967, pave Johannes Paul II i 1979 og pave Benedikt XVI i 2006.
I islam, er Maryam (arabisk for Maria) blant de få som er nevnt med navn (og eneste kvinne) i Koranen (og flere ganger enn i Det nye testamentet) som moren til en av de fremste profetene Isa (Jesus).
Neosaproecius

Utbredelse

Neosaproecius trituberculatus er utbredt i Vest- og Sentral-Afrika, mens N. nyassalandicus bare er kjent fra Malawi.
Dale sykehus

Dale sykehus var et psykiatrisk sykehus på Dale i Sandnes kommune. I 1911 ble gården Dale kjøpt og i 1913 sto Dale asyl ferdig. Asylet ble bygget som felles sinnssykeasyl for Rogaland fylke og Stavanger by og hadde en kapasitet på 196 pasienter. Stedet var bygget opp som en isolert liten by på østsiden av Gandsfjorden om lag 8 km fra Sandnes sentrum. Anlegget var i stor grad et selvstendig og selvforsynt samfunn med egen kraftstasjon, forsamlingslokale og boliger for ansatte. Eiendommen er på 4500 dekar, og opprinnelig ble det på sykehuset drevet gård hvor pasientene deltok i arbeidet som ledd i terapien.

Historikk

Den monumentale hovedbygningen, senere kalt mannsavdelingen, ble tegnet av arkitekt Sigurd Lunde i jugendstil og bygget har en dominerende front vendt mot fjorden. Dale sindssygehus fikk i 1920 en egen skole for barna til de ansatte og i 1925 en egen kvinneavdeling med plass til 112 pasienter. 
På 1930-tallet ble sjokkbehandling tatt i bruk, og fra 1942 brukte man elektrosjokk i terapien. Den første pasient ble lobotomert i 1953; to år etter begynte man å ta i bruk beroligende medikamenter. 
I 1965 skiftet Dale sykehus navn til Rogaland psykiatriske sjukehus. Samtidig gjorde miljøterapien sin entré, og sosionomene og ergoterapeutene inntok Dale. I 1973 hadde sykehuset sitt høyeste antall pasienter; 583 personer var da innlagt. I 1975 fikk sykehuset velferdsbygg med gymnastikksal, svømmebasseng og kafeteria. 
På 1980-tallet ankom psykologene, og stedet skulle ikke lenger være en oppbevaringsanstalt, men en institusjon som arbeidet for å få pasientene så friske at de kunne skrives ut fra sykehuset.
Etter reformen i psykiatrien ble stedet bygget ned. Fylkestingets vedtak om nedleggelse ble gjort i 1980, men først i 2001 ble det stengt som psykiatrisk sykehus. Fram til 2004 hadde Sentralsjukehuset i Rogaland fremdeles avdeling for rusrelatert psykiatri på Dale. Fra 1993 ble det tatt i bruk til asylmottak med over 300 beboere. 
Det har i ettertid vært diskutert om den monumentale hovedbygningen skal restaureres og bevares, eller om den skal rives.
Eristalis tenax

Utseende

Eristalis tenax er en stor, grå-svart og rødbrun eller brun flue, ca. 14-16 millimeter lang. Den ligner på en honningbie (Apis mellifera).  Alle fluer skiller seg fra bier på den korte antennen og fordi de bare har to vinger.  Bier har ganske mye lengre antenner og fire utviklede vinger.
På hodet er det to store rødbrune fasettøyne. Hos hannene møtes øynene på toppen av hodet, mens det hos hunnene er en pannestripe mellom fasettøynene. Fasettøynene er hårkledte, og har tydelige bånd der hårene er litt lenger enn rundt omkring, dette er et godt kjennetegn på arten.
Bakkroppen er mørk-brun, med orange flekker.  Scutellum er lyst orange-brunlig og skiller seg fra det mørkere brystet.  Beina er gråsvarte.

Levevis

Eristalis tenax kan påtreffes i hager men særlig på gress- og blomsterenger. Den besøker blomster eller sitter og soler seg. Voksne fluer lever av nektar i blomstene. Man kan finne voksne fluer nesten året rundt om det er mildt, og de kan trolig overvintre som voksne. De er påfallende tallrike sent på høsten da de besøker blomstene av bergflette (Hedera helix).
Larvene lever i ferskvann eller brakkvann, lever i bunnslammet, av råtnende organisk materiale. Larvene tilhører de såkalte «rottehalefluene». De har bakkroppsspissen forlenget til et ånderør (pusterør), som kan bli lenger enn kroppen. Larvene er svært tolerante overfor forurensing og kan leve i svært forurenset vann, i bløtgjødsel og trolig også i større kadavere som er i ferd med å gå i oppløsning.
Alle fluer gjennomgår en fullstendig forvandling, med et puppestadium mellom stadiet som larve og voksen.

Utbredelse

Arten er meget vidt utbredt og finnes på alle kontinenter bortsett fra Antarktis. I Norge er den svært vanlig over det meste av landet, men mangler i høyfjellet i Sør-Norge og ytterst langs kysten i Nord-Norge.
Sangskatten vol.1

Sangskatten vol.1 er en samleplate med Sebastian, utgitt i 2007.
Svingende streng

En svingende streng betegner en streng som er satt i bevegelse ved et anslag når den samtidig er festet i begge ender slik at den har en viss spenning. Den vil da kunne vibrere med visse, fundamentale toner og er derfor den enkleste model for alle strengeinstrument.
Etter et anslag vil strengen få et utslag fra likevektsstillingen som beveger seg som en bølge i begge retninger. For at utslaget skal være lik med null i begge endepunktene, vil det derfor reflekteres fra hver av disse slik at den resulterende bølgen kan bli svært komplisert. De enkleste svingetilstandene er slik at hvert punkt på strengen beveger seg som en harmonisk oscillator. Bevegelsen til hele strengen består da av en stående bølge som svinger med en viss «egenfrekvens».  Disse tilsvarer de rene tonene som strengen kan fremkalle. For hver slik svingetilstand eller «egenmode» vil strengen ha et visst antall, regelmessig fordelte punkt som ikke beveger seg i det hele tatt. Dette er modens «knuter» som også kaller «noder». I den enkleste egenmoden som er den første harmoniske svingetilstanden, har bevegelsen bare to noder som er strengens endepunkt. Da er utslaget for alle punktene på strengen på samme side av likevektsstillingen.

Historie

Interessen for egenskapene til svingende strenger var opprinnelig knyttet til de musikalske toner de kunne frembringe. Allerede fra Pythagoras visste man at frekvensen ville variere omvendt proporsjonalt med lengden til strengen. Fra eksperiment på 1700-tallet viste Marin Mersenne at frekvensen også varierte med kvadratroten av  strengens spenning delt med dens egenvekt. Ved bruk av de nyetablerte Newtons mekaniske lover kunne Brook Taylor i 1715 vise dette matematisk for første gang. Han antok at hver liten del av strengen svinger som en pendel. På den måten fant han formen til strengen når den svinger i sin første, harmoniske egenmode. Noen år senere ble denne beregningen bedre matematisk formulert av Johann Bernoulli som fant en vanlig differensialligning for utslaget til strengen.  Den mest generelle, matematiske beskrivelse av en svingende streng ble publisert av  Jean le Rond d'Alembert i 1747. Han utledet en partiell differensialligning av andre orden som siden har blitt omtalt som d'Alemberts bølgeligning. 
I spørsmålet om hvordan bølgeligningen skulle løses og tolkes, bidrog også Leonhard Euler og Daniel Bernoulli på avgjørende måte. Denne yngre Bernoulli, sønn til Johann Bernoulli, viste i denne forbindelse hvordan de harmoniske egenmodene kunne kombinereres til å gi mer kompliserte svingetilstander. Dette var den første formulering både av superposisjonsprinsippet og hva som senere ble kalt for Fourier-analyse.
Boozefighters

Boozefighters Motorcycle Club (BFMC) er en motorsykkelklubb etablert i 1946 i California av veteraner fra andre verdenskrig. «Wino» Willie Forkner regnes som stifteren av klubben. Mottoene er «The Original Wild Ones» og «A drinking club with a motorcycle problem». Forkner døde i 1997, 76 år gammel.
Klubben har avdelinger over hele USA med hovedkvarter i Fort Worth, Texas. Den første europeiske avelingen ble startet i Frankrike i 2006. Idag har de avdelinger på blant annet på Okinawa, Japan, Filippinene, og Sør-Korea.

Hollister-opptøyene

BFMC var med i Hollister-opptøyene mellom 4. og 6. juli 1947 i California, som førte til filmen Vill ungdom (1953), med Marlon Brando i hovedrollen. Opptøyene førte til at American Motorcyclist Association gikk ut og hevdet at 99 % av alle MC-førere er lovlydige, noe som de kriminelle klubbene tok til seg og kalte seg for «1% Club». Andre klubber som var med i opptøyene var Pissed Off Bastards of Bloomington og Market Street Commandos.
Chip Beck

Ryder Cup

1989, 1991, 1993
Aulus Avillius Flaccus

Aulus Avilius Flaccus (død 39 e.Kr.) var en romersk prefekt i Egypt som ble utpekt av keiser Tiberius i år 32 e.Kr.
Flaccus’ styre endte med en massakre av jøder i Alexandria i 38. I henhold til en del redegjørelse kan han faktisk ha oppmuntret til opptøyene som førte til utbruddet av vold og drap på de jødiske innbyggerne. I henhold til den jødiske filosofen Filon, som selv deltok i en diplomatisk reise til Roma i år 40 for å klage på behandlingen av jødene, ble Flaccus senere arrestert og til sist henrettet for sin andel i denne hendelsen.
Flaccus var født i Roma og var en equites, ridder – en rang under senator, og fra 32 til 38 e.Kr. var han prefekt i Egypt. Han var barndomsvenn med de to sønnene til Marcus Vipsanius Agrippa: Gaius og Lucius Cæsar, og i tillegg en venn av den romerske keiseren Tiberius. Flaccus var anklageren av Agrippina den eldre, mor til den senere keiser Caligula, på grunn av sitt problematisk forhold til Tiberius. Flaccus sto på Tiberius Gemellus’ side (sønnesønn av Tiberius) og derfor imot Caligula.
Fra 32 til 38 var Flaccus prefekt i Egypt, utnevnt av Tiberius. Han bodde i Alexandria som hadde en stor andel av jøder og grekere. Han autoriserte reisningen av keiserstatuer i synagogene under påbudet at keiseren skulle æres som en gud, og da jødene protesterte mot denne uhørte krenkelsen av deres gudshus sendte Flaccus ut et edikt som slo fast at jødene var fremmede og utlendinger i byen. Det førte til at det var en nærmest offisiell tillatelse til å gjøre som man ville med den jødiske befolkningen. Grekerne stormet da jødiske hjem og jagde jødiske familier, mishandlet disse og drepte mange på bestialsk vis. I løpet av disse massakrene fratok Flaccus jødenes romerske statsborgerskap og fikk 38 medlemmer av deres eldre ledere offentlig pisket. Opptøyene mot jødene utviklet seg til den største pogrom, jødeforfølgelse, som er kjent fra antikken.
En måned etter opptøyene ble Flaccus avsatt av Caligula, ikke for hans overtredelser mot jødene i Alexandria, men snarere for at han var hatet som en venn av Tiberius. Han ble anklaget for forræderi mot Romerriket, sendt i eksil til Andros i Hellas, og henrettet der i år 39.
Den viktigste kilden til Flaccius’ liv er den jødiske filosofen Filon av Alexandria i hans verk In Flaccum.
Militærkorset med sverd

Bakgrunn og utvikling

Militærkorset med sverd ble innført 20. mai 2009 og var basert på Militærkorset, som opprinnelig ble innført 15. juni 2007. I 2010 ble det bestemt at tildeling av utmerkelsen skulle opphøre, ettersom tildeling av St. Olavsmedaljen med ekegren og Krigsmedaljen ble gjenopptatt. Forsvarssjefen besluttet å avslutte tildeling av Militærkorset med sverd fra 1. januar 2011.
I perioden den ble utdelt var utmerkelsen den nest fremste i kategorien for utmerkelser som det norske Forsvaret tildelte for mot og tapperhet i direkte stridskontakt, etter Krigskorset med sverd, men foran Militærkorset uten sverd og Forsvarets innsatsmedalje med rosett.
Etter at regjeringen i 2009 besluttet å gjenoppta tildeling av Krigskorset, og i 2010 av St. Olavsmedaljen med ekegren og Krigsmedaljen, varslet regjeringen at tildeling av Militærkorset med sverd og Militærkorset skulle opphøre. Dekorasjonene ble senere konvertert og fra de siste dekorasjonene ble konvertert i 2014 er Militærkorset med sverd ikke lenger godkjent båret på uniform.

Utforming

Militærkorset med sverd har samme utforming som Militærkorset, bortsett fra at medaljebåndet utstyres med sverd. Adversen er utformet som et forgylt kløverbladkors med Forsvarets emblem i midten og med røde og emaljerte stråler fra sentrum. Reversen har innskriften «FOR TAPPERHET» og navnet til mottakeren inngravert. Medaljen er opphengt i et rødt bånd med gule kanter. Båndet utstyres med gullfarget sverd. Ved ny tildeling til samme person ble båndet utstyrt med ekstra sverd. Militærkorset med sverd kunne tildeles med inntil tre sverd. Båndstripen er rød med gule kanter og har påsatt gull sverd. Den kunstneriske utførelsen av medaljen er ved militærheraldiker og pensjonert generalmajor Thorbjørn Bergersen.
Norske innehavere av Militærkorset med sverd bar utmerkelsen på venstre side av brystet.
Sammen med medaljen fulgte diplom undertegnet av Forsvarssjefen. Diplomet ble påført begrunnelse for tildeling.

Tildeling

Militærkorset med sverd ble innført 20. mai 2009 med tilbakevirkende kraft fra 1. april 2005. Medaljen ble tildelt for mot og tapperhet i direkte stridskontakt. Militærkorset med sverd ble tildelt av Forsvarssjefen.
Medaljen kunne tildeles både norsk og utenlandsk militært personell «som under aktive kamphandlinger eller andre operasjoner kommer i særskilt risikofylte situasjoner og utmerker seg ved stor personlig tapperhet og mot langt ut over det som normalt kan kreves.» Videre kunne Militærkorset med sverd også tildeles «for fremragende ledelse av avdeling eller fartøy i strid, eller ved utførelse av oppdrag som innebærer ekstrem fysisk og/eller psykisk belastning ved infiltrering i eller bak fiendens linjer.»
Militærkorset med sverd kunne tildeles post mortem. Medaljen skulle da overlatt til nærmeste etterlatte etter den som ble tildelt utmerkelsen.
Innstilling om tildeling av Militærkorset med sverd skulle framsettes av avdelingssjef og behandles av Forsvarssjefens stridsdekorasjonsråd før Forsvarssjefen treffer avgjørelse.
Militærkorset med sverd ble tildelt for innsats i Afghanistan.