Eduardo De Filippo

Bakgrunn

Eduardo De Filippo ble født i bydelen Chiaia i Napoli som uekte sønn av skuespilleren Eduardo Scarpetta og syersken Luisa De Filippo, som var brordatter av Scarpettas hustru Rosa De Filippo. Under det langvarige forholdet fødte også to helsøsken til Eduardo, Titina og Peppino, som også ble skuespillere of artister. Dessuten hadde De Filippo to halvsøsken, født i nevnte ekteskap, og en adoptert søster og ytterligere noen halvsøsken som resultat av farens forhold til andre kvinner. De Filippos 23 år eldre halvbror Vincenzo Scarpetta skulle få stor betydning for hans tidlige teaterkarriere.

Teaterscenen

Alt før han kom i tenårene hadde De Filippo begynt å skrive poesi samtidig som han forsøkte å få små roller i omreisende teaterselskaper. På denne tid brukte De Filippo iblant pseudonymene Tricot og Mario Molise. Etter et par velllykkede forestillinger ble han i 1914 ansatt av sin halvbror Vincenzo som alt hade søsteren Titina på lønningslisten og tre år senere også ansatte Peppino som var yngst av de nå sammen arbeidende søsken.  
De Filippo modnet raskt og utviklet ambisjoner om eget forfatterskap utover de små dikt han altr hadde skrevet. Sitt første stykke, en enakter, skrev han i 1920, og den ble fulgt av flere farser. Han debuterte som teaterregissør i 1922. Etter noen år startet han i 1927 sammen med søkenene og Michele Galdieri et nytt teaterselskap, Compagnia Galdieri-De Filippo. Det var samtidig et eksperiment, forsøk på et kooperativt teaterselskap, uten forhåndsfinansiering og uten en profesjonell teaterprodusent. 
Etter noen år, i 1931, hadde søsknene tjent nok penger til å kunne starte et helt eget teaterselskap som fikk navnet Teatro Umoristico I De Filippo. På juledagen samme år var det premiere for De Filippos mest kjente (takket være tv-versjoner 1962 og 1977) stykke Natale in casa Cupiello på Teatro Kursaal i Napoli. Omtrent samtidig begynte De Filippo å arbeide med film, innledningsvis som skuespiller. Hanhadde planer om å «erobre Italia» ved å utvikle forestillingene så de ble mindre provinsielle. Til da hadde søskene nesten utelukkende arbeidet i Napoli og talt napolitansk på scenen, alt i farens ånd så å si. De Filippo etablerte som et delvis improvisert ledd i sin plan kontakt med nobelpristageren i litteratur (1934) Luigi Pirandello og fikk tillatelse til å lage en napolitansk versjon av Pirandellos komedie Il berretto a sonagli som opprinnelig var skrevet på siciliansk. Den napolitanske versjonen hadde premiere i 1936. Mens arbeidet med iscenesettelsen pågikk skrev De Filippo sammen med Pirandello en ny komedie, L'abito nuovo, skrevet på både napolitansk og italiensk. Da den fikk sin premiere 1. april 1937, hadde medforfatteren Pirandello gått bort (desember 1936). 
Den langsomme distansering fra farens dialektale komedietradisjon og De Filippos planer om å øke andelen bearbeidelser av andres stykker i repertoaret uten å helt miste den napolitanske referanseramme slet på forholdet mellom ham og broren Peppino. Sistnevnte var for et mer radikalt brudd med farens tradisjon. Samarbeidet fortsatte likevel til 1944 da det endelige brudd mellom brødrene var et faktum. Peppino forlot teaterselskapet som byttet navn til Il Teatro di Eduardo. Fire år etter fikk selskapet en egen scene da Eduardo kjøpte  Napoli-teateret Teatro San Ferdinando. 
Det var etter bruddet med broren som De Filippo skrev de fleste av de stykker som senere ble langfilmer: Napoli milionaria!, Questi fantasmi!, Filumena Marturano og Il sindaco del rione Sanità. I 1950-årene satset De Filippo mer på langfilm enn teater. Han skrev rett nok syv stykker det tiåret, men medvirket samme tid i 24 filmer som regissør og/eller skuespiller. I 1950-årene hadde De Filippo også sine første opptredender på fjernsyn. Da han på 1960-tallet forlot langfilmen for atter å sette opp teasterstykker ble det nesten bare i form av TV-teater.

Filmen

De Filippo debuterte som filmskuespiller i 1932 i Mario Bonnards film Tre uomini in frak og som regissør i 1939 med komedien In campagna è caduta una stella hvis manus han skrev med broren Peppino som var filmens produsent. De Filippo skulle regissere et titalls filmer, hvorav kan nevnes Napoli milionaria (1950), som ble vist på filmfestivalen i Cannes i 1951 og gjorde De Filippo kjent utenfor Italia. 
Sin største internasjonale suksess innen filmen gjorde De Filippo da Vittorio De Sica filmatiserte hans komedie Filumena Marturano etter å ha sett De Filippos tv-versjon av stykket. De Filippo hadde selv gjort en langfilmversjon av stykket alt i 1951. De Sicas versjon, som fikk tittelen Ekteskap på italiensk, ble nominert til en Oscar for beste utenlandske film i 1966. I sine egne filmer kombinerte De Filippo den italienske neorealismens billedspråk med den napolitanske komedietradisjon. Resultatet ble ofte en film som var mørkere og mer pessimistisk enn hans teater. 
De Filippo utnyttet filmmediet til samfunnskritikk i høyere grad enn teateret. Napoli milionaria er et eksempel på dette. Flere av personene i filmen kommer i større uføre enn i teaterstykket og regissøren la til nye samfunnskritiske episoder. De Filippos ambisjon med filmene var, sa han, å vise hele sannheten om Napoli, også dens misére.

Privatlivet

De Filippo giftet seg i 1928 med amerikanske Dorothy Pennington fra Philadelphia som var protestant. Hennes familie motsatte seg ekteskapet som ble oppløst ved som i 1955 etter lang separasjon. Han inngikk deretter 1956 borgerlig ekteskap med skuespillerinnen Thea Prandi som han allerede før bryllupet hadde to barn med, sønnen Luca (født 1948) og datteren Luisella (født 1949). Paret separerte i 1959 og tok ut skilsmisse i 1960. Samme år døde deres datter Luisella, trolig av en hjerneblødning. De Filippo giftet seg for tredje gang i 1977 med forfatterinnen og oversetteren (engelsk-italiensk) Isabella Quarantotti.