google/wiki40b huggingface dataset:
The Hindu

The Hindu er en engelskspråklig indisk dagsavis som utgis i Chennai. Da  The Hindu ble utgitt i 1878 var det en ukeavis, men kom med daglige utgaver i 1889. Den er den nest største engelsk-språklige dagsavis i India med et opplag på 1,39 million eksemplarer (desember 2013) . I 2012 var den Indias mest leste engelske avis etter Times of India og Hindustan Times The Hindu er mest utbredt i det sydlige India, i Kerala og Tamil Nadu.
Foretaket har over 1 600 ansatte med en årlig  omsetning på over 200 million dollar . Abonnenter og annonser var de viktigste inntektskildene. The Hindu ble i 1995 den første indiske avis med en nett-utgave. I november 2015 utgis den i 18 byer i ni stater: Bangalore, Chennai, Hyderabad, Thiruvananthapuram, Vijayawada, Kolkata, Mumbai, Coimbatore, Madurai, Noida, Visakhapatnam, Kochin, Mangalore, Tiruchirappalli, Hubli, Mohali, Lucknow, Allahabad, Malappuram og Mumbai.
Red Byron

Bakgrunn

Byron var fra Anniston, Alabama og begynte å kjøre billøp i 1932. Tidlig på 1940-tallet hadde han suksess i løp i Talladega, Alabama, men karrieren ble avbrutt da han tjenestegjorde som flymekaniker under 2. verdenskrig. Byrons fly ble skutt ned, og han fikk en skade i venstre ben. Det tok legene nesten to år å reparere benet hans, men til slutt var skaden nesten leget, (men førte til at Byron haltet på venstre ben).

Racingkarrière

Da han kom tilbake etter krigen returnerte Byron, til tross for haltingen, til racing, og hadde fortsatt suksess. I 1948 ble han en del av den nystartede NASCAR-serien, og mens han kjørte for bileier Raymond Parks vant han det første løpet NASCAR arrangerte, den 15. februar 1948 på Daytona Beach Road Course. Dette var en av elleve seire for Byron den sesongen.
I 1949 begynte Byron å kjøre i NASCARs nystartede serie Strictly Stock, som senere ble Grand National Series, deretter Winston Cup og i nyere tid Nextel Cup. Med Parks som eier hadde Red stor suksess i den åtte løp lange sesongen, og akkurat som i 1948 vant han på Daytona Beach i tillegg til en seier på en jordbane i Martinsville, Virginia. Byron endte sesongen som NASCARs første seriemester.
Byron kjørte kun sporadisk etter sine to mesterskap.

Livet etter kjøringen

Sviktende helse tvang Byron til å legge racing på hylla i 1951, men han var fortsatt aktiv i miljøet. Han arbeidet med Briggs Cunningham, som forsøkte å utvikle en amerikansk sportsbil som kunne vinne Grand Prix-løp, før han ble manager for et Corvette-lag med samme mål. Ingen av prosjektene lykkes, men Byron holdt seg til sportsbiler. Da han døde av hjerteattakk på et hotellrom i Chicago den 11. november 1960, i en alder av 45, ledet han et lag i konkurransen Sports Car Club of America.

Priser

Til tross for hans korte karriere ble Byron valgt inn i National Motorsports Hall of Fame i 1966. I 1998 ble han valgt som en av NASCARs 50 beste førere.
Baneheia-saken

Bakgrunn

Stine Sofie bodde i Grimstad og Lena bodde i en annen bydel i Kristiansand. Da drapet skjedde, var begge på besøk hos sine fedre som bodde i samme hus på Grim, rett nord for Kristiansand sentrum. Denne dagen gikk de for å bade i det populære friluftsområdet Baneheia. Jentene ble sist observert badende i 3. Stampe klokken 18.50.
Etter at de ikke kom tilbake, ble det satt i gang full ettersøkning etter jentene. Etter omfattende søk ble likene av jentene funnet søndag 21. mai 2000 klokken 20.37. De lå skjult i en fjellsprekk, et stykke vest for tjernet, og var dekket under en del granbar. Begge ble funnet med hendene låst på ryggen. Åstedet var ryddet.
13. september 2000 ble Viggo Kristiansen og Jan Helge Andersen pågrepet og arrestert, siktet for å ha begått ugjerningene. Begge bodde like ved Baneheia.
Kristiansen nektet enhver befatning med saken. Andersen tilstod etter at han ble forelagt  DNA-bevis som knyttet ham til saken, men la all skyld på Kristiansen. Andersens forklaring var at han og Kristiansen lokket jentene opp i et skogholt for å se på kattunger. Der truet de småjentene til å kle av seg, voldtok dem og drepte dem med kniv, før de skjulte likene. Andersens forklaring om at Kristiansen var den dominerende kraft bak utførelsen av forbrytelsen ble lagt til grunn i dommen.
I 2002 ble Kristiansen dømt til 21 års forvaring med 10 års minstetid og Andersen til 19 års fengsel. Begge anket straffeutmålingen til Høyesterett, som avviste Kristiansens anke og forkastet Andersens anke. Andersens anke er gjengitt i Rt. 2002 s. 993. De to ble også dømt til å betale 1,7 millioner kroner i oppreisning og erstatning til avdødes foreldre (RG 2002 s. 751).

Krav om gjenopptakelse

Mens Andersen ble felt av tekniske bevis, har ikke påtalemyndigheten hatt noen tekniske bevis som knytter Viggo Kristiansen til saken. Kristiansen selv sa at han ikke var involvert i drapene. Basert på Andersens forklaring ble imidlertid Kristiansen dømt for å ha drept begge jentene og fikk en straff på 21 års forvaring. 
Kristiansen har flere ganger forsøkt å få saken gjenopptatt, første gang i 2008. Siden har han begjært saken gjenopptatt seks ganger, senest i 2017. Gjenopptakelseskommisjonen har avvist samtlige begjæringer, men skal vurdere saken på nytt i løpet av 2019. 
I boken Drapene i Baneheia. To historier. Én sannhet hevdet forfatter og journalist Bjørn Olav Jahr at Kristiansen var uskyldig og utsatt for et justismord. Påstanden vekket sterke reaksjoner. Jan Helge Andersen avviste også påstandene og nektet for at han hadde drepte jentene alene.

Annet

Ada Sofie Austegard, mor til Stine Sofie Sørstrønen, opprettet Stine Sofies Stiftelse som følge av drapene.
Saken har fått bred medieomtale i Norge siden 2000, og i 2018 ble det kjent at flere medier vurderte å lage sannkrim-dokumentarer om saken. Aftenposten vurderte en podkast med Svein Tore Bergestuen, mens forfatter Bjørn Olav Jahr hadde planer om en dokumentarserie om drapene. Prosjektene ble imidlertid lagt på is samme år. De pårørende til de drepte jentene har kritisert planene og uttalte at saken har gått fra å være en «tragedie til å bli underholdning».
Indre Kårvik

Indre Kårvik er ei grend i Tromsø kommune. Den ligger på Ringvassøya, ved Kårvika på nordsida av Kvalsundet og 9 kilometer fra Kvalsundtunnelen. Fylkesvei 66 passerer gjennom bygda. Til Tromsø sentrum er det 35 km i kjørelengde.
Her ligger Havbruksstasjonen i Tromsø.
Søramerikanske rever

Taksonomi

Nye undersøkelser viser, at Lycalopex er søstergruppen til Cerdocyon, og at disse skilte lag for omkring 1–3 millioner år siden.
De to slektsnavnene Lycalopex (ulverev) og Pseudalopex (falskrev) brukes om hverandre når søramerikanske rever beskrives, men førstnevnte har ifølge Wozencraft (2005) prioritet og sistnevnte anerkjennes som et synonym.
En nyere studie viser, at gruppen splittet fra en felles stamform for omkring én million år siden, og har utviklet seg hurtig. Posisjonen til L. culpaeus har ifølge Lyras & Geer (2003) vært svært usikker. Tchaicka et al. (2016) viser imidlertid, at L. griseus og L. culpaeus er søsterarter. Populasjonen av L. griseus er imidlertid genetisk splittet og kan være påvirket av hybridisering med L. gymnocercus i en del av utbredelsesområdet.

Biologi

Gruppen består av små til mellomstore arter som i snitt veier omkring 3,6–13 kg. Kroppen måler cirka 48–89 cm fra snuten til haleroten, mens den buskete halen i tillegg utgjør cirka 18–49 cm. Størst er culpeo, mens sechurarev og darwinsrev er minst. Pelsen er semilang og grålig i ulike nyanser.
Søramerikanske rever er mesopredatorer, som først og fremst er utbredt i områder med stepper (pampaen), savanner (cerradoen) og regnskog, hvorav én av artene habiterer punaen i Andes, i høyder opp mot 4 500 moh. Artene er hovedsakelig nattaktive. De har et mer variert kosthold enn hunder flest, i det at både insekter og frukt og grønt utgjør en betydelig del av dietten hos de fleste artene. Begge foreldrene ivaretar avkommet.
Woking

Beskrivelse

Byen oppsto rundt en jernbanestasjon som ble anlagt på 1800-tallet for å fungere som krysningspunkt mellom to jernbanelinjer. Den ene av dem gikk til Brookwood gravlund, som ble opprettet av London Necropolis Company som avlastningskirkegård for London. Woking fikk senere Storbritannias første krematorium, i 1878.
Det forelå planer om å flytte grevskapsadministrasjonen for Surrey til Woking. Den ligger per i dag i Kingston, men den byen er overflyttet fra Surrey til Stor-London.
Den mest kjente fotballklubben i byen er Woking FC. Fotballspilleren Michael Hale er fra Woking.
En annen kjent person fra Woking er H.G. Wells, som i sin bok Klodenes krig lot marsboerne lande i byen. Det er reist en statue av en marsboer – etter Wells' beskrivelse – i sentrum.
Storbritannias første moské ligger i Woking, formgitt og bygget for dette formålet i 1889. Den er sunnimuslimsk.
Femte aliyah

Femte aliyah viser til den femte jødiske innvandringsbølgen til Det hellige land (som den gang var del av Palestinamandatet) fra Europa og Asia mellom årene 1929 og 1939. Den femte innvandringsbølgen begynte etter Palestinaopprørene i 1929, og etter at den økonomiske krisen som kom til området i 1927 hadde gitt seg (under fjerde aliyah). Slutten på denne innvandringsbølgen var starten på andre verdenskrig.
Innvandringsbølgen begynte som en pionerende en, men i større dimensjoner. Den lignet nesten masseinnvandring mellom årene 1933 til 1935, på grunn av rasistisk forfølgelse i Tyskland. Opprørene i mandatområdet i 1936 hadde svekket innvandringsbølgen, men iløpet av årene 1938–1939 kom det tusenvis av innvandrere, hvorav noen kom på ulovlig vis.
Pat Patriot

Pat Patriot, ofte referert til som "Pat the Patriot, er New England Patriots, en NFL-franchise i Foxborough, Massachusetts, sin maskot. Pat er en soldat under den amerikanske revolusjonen. Logo-versjonen er ikledd en trekantet hatt og en uniform fra den kontinentale armé. Dette var Patriots sin offisielle logo frem til 1993, da den ble erstattet av den nåværende logoen, kjent osm "Flying Elvis". Logoen ble tegnet av tegneren for Telegram & Gazette i Worcester, Phil Bissell i 1960.

Planer om ny logo i 1979

I 1979 vurderte Patriots å erstatte Pat Patriot med en ny logo, i hovedsak fordi Pat Patriot var såpass detaljert og derfor vanskelig å kopiere over på forskjellig merch. Franchisen bestemte seg for å holde en avstemning mellom det nye forslaget og den gamle logoen under en hjemmekamp mot San Diego Chargers. Pat Patriot vant med stor margin.

Utviklingen av en levende maskot

Pat som en levende maskot ble først utviklet på begynnelsen av 90-tallet, og ble tatt i bruk for første gang under Pro Bowl i 1995 som en del av "Team NFL Heroes" - en serie maskot-lignende figurer utviklet av NFL Propertios; de fleste av disse varte bare en sesong eller to, men noen av dem ble senere adoptert som lagenes offisielle maskoter, enten like etter Team NFL Heroes ble avviklet eller noen år senere, hvor førstnevnte var tilfellet for Pat. Den levende maskoten som nå representerer Pat var til å begynne med en helt annen figur; dette støttes opp av at karakteren ble beskrevet som "Revere" (en referanse til Paul Revere) på merch fra Team NFL Heroes.

Design av en levende maskot

Pat er enten i kledd Patriots sine hjemmeuniformer, i marineskjå skjorter med nummer 1 og sølvfargede bukser, eller borteuniformen som består av en hvit skjorte med nummer 1 og marineblå bukser. Uniformen Pat bruker er avhengig av uniformen laget bruker. Pat brukte tidligere nummeret 0 frem til en tilhenger spurte lagets eier, Robert Kraft, om han kunne endre det. Møtet ble filmet av NFL Films og senere vist på TV.

Pat Patriot under Super Bowl

Pat har representert Patriots som lagets levende maskot i ti av de elleve Super Bowl-kampene laget har deltatt i: XXXI, XXXVI, XXXVIII, XXXIX, XLII, XLVI, XLIX, LI, LII og LIII.

Personen i drakten

Fra 2009 til 2019 var det Adam Visbaras som opptrådte som Pat Patriots.
Bibliothek des Deutschen Bundestages

Bibliothek des Deutschen Bundestages (kort Bundestagsbibliothek, på norsk Forbundsdagsbiblioteket) er biblioteket til Forbundsdagen i Tyskland og ligger i bydelen Mitte i Berlin. Det er verdens tredje største bibliotek i sitt slag, etter parlamentsbibliotekene i Washington og Tokyo. Biblioteket ble grunnlagt i 1872 under navnet Bibliothek des Deutschen Reichstags (kort Reichstagbibliothek, på norsk Riksdagsbiblioteket). Biblioteket har i underkant av hundre ansatte og omfatter vel 1,3 millioner bind.
Biblioteket holder til i Marie-Elisabeth-Lüders-Haus rett ved siden av Riksdagen. Fra biblioteket går det to glassbroer over elven Spree til Paul-Löbe-Haus.
Diego Costa

Landslaget

Costa har spilt to landskamper for Brasil, men i oktober 2013 valgte han å gå over til å spille for Spania istedenfor. Han fikk spansk pass i september 2013 og debuterte for det spanske landslaget den 5. mars 2014. Begge landskampene han har for Brasil var treningskamper som ble spilt i mars 2013 mot henholdsvis Italia og Russland.
Han ble tatt ut i Spanias tropp til VM i fotball 2018 i Russland.
Francesco Totti

Privatliv

Totti er gift med Ilary Blasi, en tidligere modell som i dag jobber for TV-kanalen RAI. Paret giftet seg i Roma 19. juni 2005 etter å ha vært sammen i 3 år. 6. november 2005 fødte Blasi sønnen Cristian. Knappe to år senere kom datteren Chanel til verden. I mars 2016 fikk han sitt tredje barn, Isabel. Totti er romersk-katolsk.
Totti er UNICEF-ambassadør.
Cauchyfølge

En Cauchyfølge eller en fundamentalfølge  er en følge av elementer i et metrisk rom der avstanden mellom to vilkårlige elementer gradvis blir mindre og mindre jo lenger ut i følgen de to elementene befinner seg.  Velger en et vilkårlig positivt tall kan en alltid finne to elementer i følgen slik av avstanden mellom disse elementene er mindre enn  det valgte tallet.
Navnet har følgene fått etter matematikeren Augustin Louis Cauchy, og begrepet «Cauchy-følge» (Cauchy sequence) ble første gang kjent brukt i 1906.
Cauchyfølger spiller en svært viktig rolle i studiet av  konvergens for følger, blant annet fordi de gjør det mulig å studere konvergens uten å ha kjennskap til grenseverdien som følgene konvergerer mot.  I et komplett metrisk rom vil en Cauchyfølge alltid være konvergent, og omvendt.  Dette gjelder for eksempel for Cauchyfølger av  reelle tall, såkalte tallfølger.

Cauchy-kriteriet

Cauchy-kriteriet for en følge av reelle tall sier at følgen er konvergent  hvis og bare hvis følgen er en Cauchyfølge.
Atimiini

Utseende

Middelsstore, brunlige til svarte trebukker. Oversiden er mer eller mindre kledt med lyse skjell.

Levevis

De fleste av disse billene har larver i død ved av bartrær. De voksne billene er gjerne nattaktive og besøker ikke blomster.

Utbredelse

Gruppen er utbredt i Asia og Nord-Amerika.

Kilder

Cerambycidae of the World - Atimiini 
Danilevsky, M.L. 2006. Systematic List of Longicorn Beetles (Coleoptera, Cerambycoidea) of Europe. 
Ehnström, B. og Holmer, M. 2007. Nationalnyckeln till Sveriges flora och fauna. Skalbaggar: Långhorningar. Coleoptera: Cerambycidae. ArtDatabanken SLU, Uppsala. 298 sider. ISBN 978-91-88506-62-7
Silfverberg, H. 1992. Enumeratio Coleopterorum Fennoscandiae, Daniae et Baltiae (Liste over Nordens biller). Helsinki.
Zahradník, J. og Chvála, M. 1991. Teknologisk forlags store bok om insekter. Om trebukker, side 326-357. N.W. Damm.
Fylkesvei 3444

Fylkesvei 3444 går mellom Vormli og Kvernvik bruk i Risør kommune. Veien er 1,1 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 4.
Gigg (båttype)

Gigg (uttales jigg) er  en type lett robåt.

Den norske giggen

Båttypen som i Norge kalles gigg, er opprinnelig en robåt. Den ble brukt som lettbåt både for seil-, damp- og motorskip. Giggen er en plattgattet båt som regel med rett forstavn. Den er smal og lang, opptil 20 fot i lengde, og var vanligvis innredet som en vanlig robåt. Med tiden fikk båtene innenbordsmotor, og fikk da samme innredning som i en motorsnekke.
Giggen har dampbøyde ribber i stedet for spant, en utenlandsk praksis som ble overført til den norske båtbyggertradisjonen med nyere båttyper. Skroget er oftest furu med øverste gangen av eik.
I begynnelsen var de første motordrevne gigger tidligere skipsbåter som ble solgt billige hos skipsopphuggeren. Norske båtbyggere spesielt på Sørlandet, videreførte båttypen for lystbruk. Den hadde sterk utbredelse på Sørlandet, der den ble en populær turbåt. Kunstnere, deriblant Arnulf Øverland, forelsket seg i giggene, 
Giggen som motorbåt beholdt sin fasong med rett forstavn, smalt skrog og et dekk akterut samt en karm. Den kan ha hytte eller vindskjerm. Uansett størrelse på båten finnes den nesten utelukkende med innenbordsmotor. I moderne tid ble mindre gigger bygget, ofte som robåt og ofte utstyrt med påhengsmotor.
Øverland la sin elsk på båttypen, og fikk bygd en båt på 25 fots lengde med kahytte litt forut for midtskipet. Denne giggen ble malt i grønt og fikk navnet «Grønningen». Den har antageligvis hatt flere prominente passasjerer enn de fleste andre farkoster i Norge. En av disse var Lev Trotskij. Sommeren 1936 var han om bord sammen med Øverland. I distriktet ved Lillesand ble båten deretter kalt «Trotski».
Gigg blir ofte forvekslet med jolle. I dag brukes uttrykket jolle eller kutterjolle om de minste båtene med giggfasong, disse er lettbåter for større seil- eller motorbåter. Begge båttyper har som regel tilsvarende samme fasong og innenbordsmotor. Colin Archer leverte flere motordrevne farkoster med giggfasong, og kalte dem petroleumsjoller eller skruejoller.  En slik motorjolle på bare 8 fots lengde var konsul Schwartz`s motorjolle fra årene rundt 1910.

I britisk tradisjon

I engelsk maritimt språk betegnet det en lettbåt brukt av kommanderende offiserer fra skipet, originalt med fire til åtte årer. På tysk ble båten kalt Kommandantenboot. Den kan være klinkerbygd eller kravellbygd med flat bunn, noen ganger med mindre seil som latinerseil eller luggerseil. Denne robåten er opphavet til en rekke ulike båttyper i flere land, deriblant Norge. 
En engelsk gig kan være på mellom 16 og 32 fot (4,9 og 9,7 meter) lang og mellom 5,5 og 6,5 fot (1,67 og 2 meter) bred.
Chet Baker

Biografi

Chet Baker vokste opp i en musikerfamilie i Oklahoma. Da han var ti år fikk han en trombone av faren, som selv var gitarist, og som beundret Jack Teagarden. Chet var fascinert av Harry James og byttet derfor trombonen med en trompet. Først spilte han i et skoleorkester, senere på offentlige dansetilstelninger.
I 1946 melder han seg til militæret og flyr med det 298. Army Band til Berlin. I 1948 mønstrer han av, studerer harmonilære og spiller i klubber om kveldene. I 1950 går han til militæret igjen pga. en skuffelse i kjærlighetslivet. Året etter blir han utplassert til Arizona som straff, men finner tilbake til det sivile liv av «psykiatriske grunner». 
I 1951 blir han av Charlie Parker utvalgt til å være med på en turné på vestkysten. I 1952 slutter han seg til Gerry Mulligans kvartett, samarbeidet varer mindre enn ett år, da Mulligan våren 1953 blir arrestert pga. narkotika. Han danner nå en kvartett med Russ Freeman, i mange opptak med denne gruppen kan man høre Chet som sanger. 1954 blir han av magasinet Down Beat utvalgt til årets musiker på trompet, foran Miles Davis. Høsten 1955 opptrer han stadig oftere i Europa med en egen kvartett eller kvintett.
I 1956 er han tilbake i USA igjen og blir stadig mer avhengig av narkotika, et problem som han aldri mer vil bli kvitt. De neste årene pendler Chet Baker mellom de beste jazzlokalene og psykiatriske sykehus. Musikalsk sett er disse hans beste år, han tar opp et dusin plater hos World Pacific.
I 1959 blir Baker arrestert i Harlem pga. narkotika og kommer i fengselet Rikers Island. Bill Grauer fra platefirmaet Riverside betaler kausjonen. Chat drar til Europa. I Paris blir trompeten hans stjålet, og han oppdager flygelhornet. 1964 blir han arrestert i Tyskland pga. narkotika og blir utvist.
Frem til 1968 prøver han å overleve i Los Angeles, hvor han prøver å komme bort fra heroinen ved hjelp av metadon. 1971 blir han i San Francisco jult opp av narkotikalangere, og får brukket underkjeven. Historien blir ofte overdrevet med at han mistet fortennene, men i virkeligheten fikk han bare en real omgang juling hvor en av fortennene hans knakk av. I tre år arbeider Baker 16 timer pr dag på en bensinstasjon. Litt etter litt lærer han å spille flygelhorn igjen. Dizzy Gillespie hjelper ham tilbake til jazzscenen igjen.
For å komme bort fra heroinen drar han til Europa hvor han fører et uregelmessig liv med raskt skiftende musikkpartnere og svært mange plateopptak.
Han opptrer for siste gang i Norge på Musikkflekken i Sandvika den 30. januar, med norske Terje Venaas på bass, etter at Bakers faste bassist var blitt akutt syk, og aller sist den 10. mai 1988 i Jazzcafé Dizzy i Rotterdam. Siste studioinnspilling blir med Jan Erik Vold, produsert av Jon Larsen i Paris, i februar 1988. Den 13. mai falt Chet Baker ut av vinduet i Hotel Prins Hendrik i Amsterdam og døde momentant. Det ble funnet rester av heroin og kokain i blodet hans. Det ble også funnet mindre doser av disse stoffene i leiligheten han disponerte.
Leon Mandrake

Liv og virke

Han ble født i den amerikanske delstaten Washington i 1911, og da han var meget ung flyttet hans mor til New Westminster, Britisk Columbia, på vestkysten av Canada. Han begynte sin karriere i underholdningsbransjen i 1922 ved å delta i vaudeville-forestillinger. Han sluttet seg senere til Ralph Richards magiske turne i 1927. På slutten av 1930-årene reiste han mye i USA med stor suksess. Mandrake var tryllekunstner, illusjonist, manipulatør, buktaler og noen ganger brannslukker. Han turnerte mye til universitetene på slutten av sin karriere, og fikk «Performing Fellowship» fra Academy of Magical Arts i Hollywood i 1978, sammen med sin kone og partner, Velvet.
Mandrake giftet seg to ganger, begge ganger med sine kvinnelige sceneassistenter. I 1939 giftet han seg med Narda («Prinsesse Narda»). Da ekteskapet brøt sammen i 1946, mistet han også sin assistent. I desember fikk han en ny assistent, Louise Salerno, som fikk scenenavnet Velvet. To uker senere giftet de seg. De fikk fire barn, Lon, Ron, Kimball og Geelia som alle ble født mens de var ute på turne.
Mandrake framførte sitt siste magiske show i 1985 på Sjokoladefestivalen i Victoria i Canada. Det avsluttet hans 62 år lange karriere i underholdningsbransjen. Han døde på sykehuset den 27. januar 1993.
En biografi ble skrevet i 1998 av Sheldon O'Connell kalt for Mandrake Incomparable (Calgary: Hades). I 2001 kom en filmdokumentar, Mandrake, A Magical Life.

Tegneseriefigur

Leon Mandrake var kjent for sin svarte flosshatt, svarte kappe og tynne mustasje og hadde påfallende likhet med tittelfiguren i tegneserien med samme navn, «Mandrake» (engelsk: «Mandrake the Magician»), skapt i 1934 av manusforfatteren Lee Falk (1911–1999). Leon Mandrake hadde fært underholder i over ti år før tegneserien sirkulerte. Phil Davis, seriens tegner, møtte Leon Mandrake. De ble venner og brevvekslet i flere år etterpå. Det var ingen skriftlig kontrakt mellom partene, men begge var verbalt enig om promotere hverandre, magikeren og tegneserien, med det resultat at Mandrake ble kjent over hele Nord-Amerika.
Rombaksveien

Rombaksveien er en veistrekning i Narvik kommune i Nordland. Veien er en del av europavei 6 og fylkesvei 7575 mellom Narvik sentrum og Rombaksbrua nordøst for byen. Strekningen har en samlet lengde på 13,3 kilometer. Hele strekningen var tidligere en del av europavei 6 gjennom Nordland.
Rombaksveien er en del av europavei 6 mellom Taraldsvikbrua i Narvik sentrum og Orneshaugen nordøst for sentrum. Ved Orneshaugen fortsetter Rombaksveien langs fylkesvei 7575 til Rombaksbrua. Byggingen av Rombaksveien ble påbegynt i 1959, og traséen sto ferdig før åpningen av Rombaksbrua i 1964. I forbindelse med åpningen av  Hålogalandsbrua i desember 2018 fikk den delen av Rombaksveien som ligger mellom Ornes og Rombaksbrua status som fylkesvei. 
Deler av traséen regnes som en ulykkesstrekning med flere ulykkespunkter, og mellom 1977 og 2010 ble det registrert nesten 140 ulykker med personskader langs Rombaksveien. Strekningen hadde en beregnet årsdøgntrafikk på over fire tusen kjøretøy før den ble nedklassifisert til fylkesvei.