Mindaugs

Tituli

Latīniski rakstītā dokumentā viņš 1253. gadā dēvēts kā "Mindaugs, no Dieva žēlastības Lietuvas (Letovijas) karalis" (Mindowe dei gratia rex Lettowiae).
Vēlāk viņa tituls nedaudz mainījās: 1255. gadā - Myndowe dei gracia Primus Rex Lettowie ("Letovijas" pirmais ķēniņš, proti, dižkunigaitis), bet 1261. gada augusta dokumentā - Mindowe, Dei gratia rex Littowie ("Litovijas" ķēniņš), kas atspoguļo lietuviešu nosaukuma variācijas dažādās to kaimiņzemēs.

Viens no Lietuvas kunigaišiem

Mindaugs ir pieminēts Galīcijas-Volīnijas hronikā kā viens no pieciem Lietuvas "vecākajiem kņaziem" 1219. gada miera līgumā starp lietuviešu valdniekiem un Galīcijas-Volīnijas kņaziem. Kā pārējie Lietuvas vecākie šajā dokumentā pieminēti Živinbuds (jeb Živibunds), Dausprungs, Daujots un Viligailis. Domājams, ka viņus visus ir vienojušas radniecības saites, jo Dausprungs bija Mindauga vecākais brālis, bet Daujots un Vilikaila bija Daugerūta mantinieka Stekša dēli.

Kļūšana par dižkunigaiti

Žemaišu vadoņa Vikinta uzvaras Saules kaujā, kalpoja par impulsu lietuviešu zemju konsolidācijai. 1236. gadā Mindaugs kļuva par Lietuvas dižkunigaiti un 1238. gadā Mindaugs pirmo reizi rakstiskos avotos minēts kā Lietuvas valdnieks. 1244. gadā Mindaugs ar lielu karaspēku iebruka Kursā, bet zaudēja Embūtes kaujā pret Livonijas ordeni.

Cīņa par varu

1247. gada ziemā Mindaugs nosūtīja savus brāļadēlus kunigaišus Tautvilu un Ģedivīdu un to mātes brāli Vikintu karagājienā pret krievu kņaziem. 1248. gada 15. janvārī kaujā pie Protvas upes lietuviešu karaspēks uzvarēja Zelta Ordas vietvalža, Maskavas un Suzdaļas lielkņaza Mihaila Jaroslaviča vadīto karaspēku, kaujā krita arī pats kņazs Mihails. Nākamajam Vladimiras-Suzdaļas lielkņazam Svjatoslavam Vsevolodovičam izdevās piespiest lietuviešus atkāpties pēc uzvaras kauja pie Zubcovas. 
Kad sakautie kunigaiši atgriezās Lietuvā, Mindaugs nosūtīja pret tiem savu karaspēku. 1249. gadā Tautvils, Ģedivīds un Vikints aizbēga uz Galīcijas-Volīnijas kņazisti, kuras valdnieks tajā laikā bija Ģedivīda un Vikinta sievastēvs kņazs Daniels.

Kristīšanās un kļušana par Lietuvas karali

1250. gadā Livonijas ordeņa karaspēks vairākas reizes iebruka Mindauga pārvaldītajās teritorijas, un Livonijas ordeni atbalstīja arī Tautvils ar savu karaspēku, ko sagādāja kņazs Daņils. Drīz pēc tam Tautvils kristījās. Šo notikumu rezultātā arī Mindaugs nolēma pieņemt kristietību, tādējādi atņemot Livonijas ordenim formālo iemeslu iebrukumiem Lietuvā. Viņš nosūtīja savu sūtni pie Livonijas ordeņa mestra Štīrijas Andrasa un uzaicināja to viesos. 1251. gada pavasarī Ordeņa mestrs pēc dzīrēm piedāvāja Mindaugam pieņemt kristietību, pretī apsolot karaļa kroni. Mindaugs ar mestru Andreasu noslēdza vienošanos, kurā apsolīja Ordenim nodot daudz zemju. Tajā pašā gadā Livonijas ordenis no Rīgas padzina Tautvilu, kurš pēc tam nesekmīgi uzbruka Mindauga rezidencei Vorutas pilī un atkal aizbēga uz Volīniju.
1251. gadā pāvests Inocents IV pasludināja, ka Lietuva atrodas Sv. Pētera aizgādnībā, un deleģēja Livonijas mestram kronēt Mindaugu par Lietuvas karali. Rīgā tika izgatavoti divi zelta kroņi ķēniņam un viņa sievai Martai. Kulmas bīskaps no Prūsijas tika aicināts piedalīties kronēšanas ceremonijā. 1253. gadā Inocents IV izsludināja jaunu krusta karu pret mongoļu valdnieku Batuhanu, aicinot tajā piedalīties kristītos Livonijas, Bohēmijas, Morāvijas, Serbijas, Pomerānijas un Lietuvas iedzīvotājus. 
1253. gada 6. jūlijā notika Mindauga kronēšana (iespējams, tas notika pilskalnā pie Latavas upes). Mindaugs saņēma no Livonijas mestra Lietuvu kā feodālo lēni, bet viņam bija jāatdod Livonijas ordenim daļu Žemaitijas, Sēlijas un jātvingu teritorijas. 1253. gada jūlijā Lietuvas karalis Mindaugs dāvināja Vācu ordenim Livonijā par solīto palīdzību cīņā pret žemaišu kunigaiti Vikintu viņa pārvaldīto Žemaitijas daļu - pusi Raseiņu, Laukavas (lietuviski Laukuva), Betigolas (lietuviski Betygala), Eragolas (lietuviski Ariogala) un jātvingu apdzīvotās Dainavas, kā arī visu Kuleni (lietuviski Kolainiai), Kārsavu (lietuviski Karšuva), Kroši (lietuviski Kražiai), Nederavu, Vizaini un Vangu (lietuviski Ivangėnai) abos Nemunas lejteces krastos. 1253. gada 21. augustā pāvests Inocents IV apstiprināja Vācu ordenim zemes Lietuvā, ko sakarā ar savu kronēšanu viņam dāvinājis karalis Mindaugs: visu Kārsavu un Vangu, kā arī pusi Dainavas un Raseiņu. Pāvests Inocents IV uzdeva Livonijas un Prūsijas arhibīskapam Albertam II iesvētīt un nozvērināt Vācu ordeņa brāli Kristiānu par Lietavas bīskapu, saskaņā ar karaļa Mindauga vēlēšanos. 1254. gada 12.martā ar savu dēlu piekrišanu Mindaugs piešķīra bīskapam Kristiānam kā baznīcas devu pusi Raseiņu, Betigolas un Laukavas. 
1254. gadā Mindaugs noslēdza mieru ar Volīniju un Tautvilu. 1258. gadā Lietuvas un Polockas karaspēks uzbruka Smoļenskai un Toržokai. Tā paša gada ziemā Zelta Ordas karaspēks sakāva lietuviešus un izpostīja Lietuvas zemi.

Atsacīšanās no savienības ar Livonijas ordeni

1260. gada 13. jūlijā žemaišu karaspēks sakāva Livonijas ordeņa karaspēku Durbes kaujā, kas bija lielākā ordeņa sagrāve 13. gadsimtā. Pēc šīs kaujas baltu apdzīvotajās teritorijās sākās plaša mēroga nemieri pret Vācu ordeņa varu. 1261. gadā Mindaugs pārņēma Žemaitiju savā pakļautībā un atteicās no kristietības un miera ar Livonijas ordeni.
1263. gadā karavadonis Tranaitis kopā ar kunigaiti Daumantu sarīkoja sazvērestību, kuras rezultātā tā paša gada 12. septembrī Mindaugs tika nogalināts. Luterāņu mācītāja J. F. Rīvija (Rivius) hronikā esot minēts, ka 1618. gadā, novācot kāda torņa drupas, Aglonā atrasta marmora plāksne, uz kuras bijis uzraksts latīņu valodā: "Šeit atdusas Mindaugs, kunigaitis, lietuvietis..." Mūsdienās tiek uzskatīts, ka Rīvija hronika ir 19. gadsimtā tapis viltojums , tādēļ Aglona, kā Mindauga noslepkavošanas un apbedīšanas vieta, uztverama kā nepārbaudāma leģenda.

Dokumenti

Romas pāvesta Innocentija IV rīkojums par Lietuvas bīskapa iesvēti 1253. gada 24. jūnijā:
"Tā kā jaunkristītais Lietavas karalis [Mindaugs] izteicis vēlēšanos, lai viņa valstī tiktu nodibināts neatkarīgs bīskapa sēdeklis, kā arī apņēmies uzcelt katedrāli un to apgādāt, pāvests Innocentijs IV uzdod Livonijas un Prūsijas archibīskapam [Albertam II] minētā karaļa izraudzītu kandidātu, kam būtu pietiekoši piedzīvojumi garīgās un laicīgās lietās, iesvētīt par Lietavas bīskapu, asistējot diviem vai trim kaimiņu bīskapiem, un pēc tam ar pievienoto formulu nozvērināt uzticībā pāvestam un Romas baznīcai."
  
Rusova Livonijas hronika par Mindauga kronēšanu:
"Lietavas ķēniņš Mintauts arī sūtīja pie mestŗa Andrēja sūtņus, kuŗi ziņoja, ka ķēniņš vēloties vest sarunas. Mestris, apspriedies ar saviem brāļiem un bruņniekiem, ieradās pie ķēniņa noteiktā vietā. Viņu satikšanās bija ļoti sirsnīga, un kad viņi bija izrunājušies, ķēniņš lika sagatavot lepnas dzīres un ielūdza mestri uz šīm dzīrēm. Pie galda mestris veda ar ķēniņu gaŗas sarunas un pierunāja ķēniņu, tā ka viņš apsolījās kristīties. Ķēniņš prasīja, lai mestris panāktu pie pāvesta to, ka viņu un viņa sievu tūliņ pēc kristības kronētu kā kristīgu ķēniņu un ķēniņieni. Mestris viņam to arī svinīgi apsolīja. Ķēniņš ļoti priecājās un apsolīja dāvāt ordenim vienu gabalu zemes. Ķēniņš un mestris šķirās ļoti draudzīgi. Mestris, pārnācis mājās, tūliņ paziņoja visu to pāvestam Inocentam. Pēdējais ļoti priecājās un izdeva mestŗam pilnvaru kronēt ķēniņu pēc kristīgo iekārtas.
Tajā laikā Rīgas bīskapijas priekšgalā bija Alberts II., pēc skaita piektais Rīgas biskaps, agrāk Brēmenes domkungs un Lībekas biskapijas administrators. Biskaps Alberts un mestris Štuklands lika izgatavot divus greznus kroņus un kopā ar Kulmas biskapu Indriķi un daudz citiem biskapiem, daudziem kaŗeivjiem un bruņniekiem lielā greznībā devās uz Lietavu pie ķēniņa, kuŗš viņus saņēma ar lielu godu un sarīkoja lepnas dzīres.
Ķēniņš Mintauts un ķēniņiene Marta pieņēma kristīgo ticību, un mestris un biskaps Alberts pēc kristīgas ticības iekārtas kronēja viņus. Mestris uz pāvesta vēlēšanos atdeva ķēniņam visu Lietavu par lēni. Kristījās arī ļoti daudz tautas. Kad tas bija padarīts, biskapi un mestris atgriezās mājās".