google/wiki40b huggingface dataset:
Vecumnieki (stacija)

Stacijas vēsture

Vecumnieku stacija uzbūvēta 1904. gadā kā dzelzceļa līnijas Ventspils—Maskava stacija. Sākumā tā saukta par Neugut (vācu okupācijas laikā 1916./1917. gadā par Neugut Kurland). Lielāku nozīmi tā ieguvusi Pirmā pasaules kara laikā, kad no tās uzbūvēts Eiropas platuma dzelzceļa atzars 25 km garumā līdz Mencendarbei (Merzendorf) frontes līnijas tuvumā. Šis dzelzceļš pastāvēja tikai dažus gadus un kopš 1920. gada dokumentos nav atrodams, līnija nojaukta 1925. gadā. Kopš 1919. gada stacija saukta par Vecmuižu. Karā nopostītās koka stacijas ēkas vietā 1926. gadā uzbūvēta mūra ēka (arhitekts J. Neijs). 1940. gadā stacija pārdēvēta par Vecumniekiem.
2000. gadā līnijā Jelgava—Krustpils tika slēgta pasažieru vilcienu satiksme, pašlaik šī līnija tiek izmantota tikai kravas vilcienu satiksmei. Pēc 17 gadu pārtraukuma 2017. gadā šeit pieturēja pasažieru vilciens, kad novada dziesmu svētkos Vecumniekus apmeklēja "Latvijas ekspresis simtgadei" ar dziedātājiem un dejotājiem.
Futbola noteikumi

Futbola noteikumi (angļu: Laws of the Game) formulē futbola spēles noteikumus - spēlētāju skaitu laukumā, laukuma un bumbas izmērus izmēru, kā arī pārējos noteikumus kas nosaka spēles kārtību. Noteikumus regulē Starptautiskā futbola asociācijas padome.
Štrēla

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1002. gadā. Otrā pasaules kara beigu posmā 1945. gada aprīlī pie Štrēlas pirmoreiz kara gaitā sastapās ASV un PSRS armijas patruļas. Oficiāli Sabiedroto karaspēki sastapās 25. aprīlī pie Torgavas.
Valmieras 2. vidusskola

Izglītības programmas

Vispārējās pirmsskolas izglītības programma (kods 01011111), Mazākumtautību vispārējās pirmsskolas izglītības programma (01011121), Pamatizglītības mazākumtautību programma (21011121), Speciālās pamatizglītības mazākumtautību programmu izglītojamajiem ar
mācīšanas traucējumiem (21015621), Vispārējās vidējās izglītības vispārizglītojošā virziena mazākumtautību programma (31011021), Pamatizglītības 2. posma (7.-9. klase) programma (23011112), Pamatizglītības 2. posma (7.-9. klase) pedagoģiskās korekcijas programma (23011812), Vispārējās vidējās izglītības vispārizglītojošā virziena programma (31011013), Vispārējās vidējās izglītības vispārizglītojošā virziena programma (31011012).

Skolas vēsture

1908. gadā tika atklāta Valmieras sieviešu ģimnāzija Rīgas ielā 42 (ēkas arhitekts Aleksejs Kīzelbašs, būvuzņēmējs Oto Baltiņš). No 1919. gada līdz 1947. gadam ēkā darbojās Valmieras pilsētas I. pamatskola. Pēc Valmieras ieņemšanas Otrā pasaules kara laikā 1944. gada rudenī iekārtoja skolu Krāsotāju ielā 1, kurā mācības notika krievu valodā. 1948. gadā to pārveidoja par septiņgadīgo skolu un pārcēla uz bijušās Valmieras pilsētas I. pamatskolas ēku Rīgas ielā 42.
1950. gadā to pārveidoja par Valmieras 2. vidusskolu, 1989. gadā atklāja Valmieras 2. vidusskolas jauno ēku, uz kuru pārveidoja klases ar krievu mācību valodu arī no Valmieras 4. vidusskolas.
Bārdaitis

Bārdaitis (jaunprūšu: *Bardaītis) prūšu mitoloģijā ir kuģošanas un kuģu dievs. Īpaša kuģošanas dieva esamība prūšu mitoloģiju būtiski atšķir no austrumbaltu mitoloģijas, kurā šāds dievs nav zināms. Dieva vārds varētu būt epitets ar nozīmi „bārdainais”, kas varētu arī attiekties uz prūšu pazemes dievu Patulu, ko 16. gadsimta vācu hronists Simons Grūnavs arī aprakstījis kā bārdainu. Šādā gadījumā Patuls un Patrimps varētu veidot citu tautu mitoloģijā raksturīgo dvīņu pāri, no kuriem viens ir ar nāvi saistīts vecis (Patuls), bet otrs ar dzīvību saistīts jauneklis (Patrimps). Kā pamatojums tam tiek minēts arī tas, ka avotos Patrimps un Bārdaitis salīdzināti ar dvīņiem romiešu mitoloģijā — Kastoru un Pollūksu.
Juris Borzovs

Dzīvesgājums

Studēja Latvijas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultātē (1968-1973), bijis Studentu celtnieku vienības I zonas komisārs (1970), LVU komjaunatnes komitejas sekretāra vietnieks (1971–1972).  
No 1973. līdz 1992. gadam dažādos amatos strādāja Latvijas Universitātes Matemātikas un informātikas institūtā. Līdztekus no 1974. gada docētājs Latvijas Universitātē. 1989. gadā beidza Baltkrievijas Zinātņu akadēmijas Matemātikas institūtu.
Papildinājās Stokholmas Universitātē un Zviedrijas Karaliskajā Tehnoloģiju institūtā (1991). Pēc 1992. gada vadīja "SWH Rīga" un "SWH informatīvā sistēma" Programmatūras kvalitātes grupu (1992-1994), bija Rīgas Informācijas tehnoloģiju institūta direktors (1995-2010) un RTU profesors (2000-2008). Ieguvis Sertificētas Informācijas Sistēmu Auditora (CISA) apliecību (1997). Dibinājis Information Systems Audit and Control Latvijas nodaļu, ir arī vadījis to.  A/s Exigen Services Latvija prezidenta vietnieks (2001–2010).  
2009. gadā kļuva par jaunizveidotās Latvijas Universitātes Datorikas fakultātes dekānu.

Zinātniskie sasniegumi

Ieviesis neatkarīgu datorprogrammu testēšanu un programminženierijas standartus Latvijā. Apmēram 150 zinātnisku rakstu autors. Angļu—latviešu—krievu valodas skaidrojošās vārdnīcas "Personālie datori" sastādītājs.
Mihails Aņisins

Spēlētāja karjera

Savu profesionālā spēlētāja karjeru Aņisins uzsāka 2004.—05. sezonā, kad spēlēja Maskavas "CSKA-2" rindās Krievijas Pirmās līgas ietvaros. Nākamajā sezonā 7 spēles viņš aizvadīja arī Krievijas Augstākās līgas klubā Voskresenskas "Himik", bet 2006.—07. sezonā debitēja Krievijas Superlīgā, aizvadot 10 spēles "CSKA" pirmajā sastāvā. Vēlāk viņš pievienojās Maskavas "Krilia Sovetov", kas pēc sezonas beigām izkrita uz Augstāko līgu. "Krilia Sovetov" rindās Aņisins aizvadīja visu 2007-08 sezonu.
2008.—09. gada sezonā viņš pievienojās Novosibirskas "Sibir" vienībai, kuras sastāvā aizvadīja nākamās divas sezonas. 2010. gada vasarā viņš pievienojās Čerepovecas "Severstal" rindām, taču sezonas vidū pārcēlās vispirms uz Hantimansijskas "Jugra", taču tad arī Čehovas "Vitjaz".
2012. gada ievadā Aņisins pievienojās Maskavas "Dinamo" vienībai, sezonas izskaņā izcīnot Gagarina kausu. Nākamās sezonas gaitā, konflikta ar galveno treneri Oļegu Znaroku dēļ, Aņisins pārcēlās uz Čerepovecas "Severstal" rindām. 2013. gada jūnijā noslēdza divu gadu līgumu ar Ņižņekamskas "Neftekhimik", taču gadu vēlāk pievienojās jau jaunizveidotās HK Soči sastāvam.
Kimātika

Vēsture

Ap 1630. gadu Galileo Galilejs bija veicis līdzīgus eksperimentus, pētot skaņas vibrāciju, bet pirmais ievērojamais eksperiments notika 1680. gada 8. jūlijā, kad Roberts Huks atklāja dažādu simetrisku rakstu veidošanos uz stikla plāksnes, pārklātas ar miltiem, kad gar tās sānu tika novilkts ar vijoles lociņu.
18. gadsimtā vācu mūziķis un fiziķis Ernsts Hladni atkārtoja Huka eksperimentus. Viņš eksperimentiem izmantoja membrānu vai metāla plāksni, uz kuras uzbēra smalku pulveri, piemēram, likopodiju, miltus vai smalkas smiltis. Atkarībā no plāksnes izmēriem uz tās veidojās dažādas simetriskas, ģeometriskas figūras. 1787. gadā Hladni šos eksperimentus aprakstīja grāmatā Entdeckungen über die Theorie des Klanges ("Skaņas teorijas atklājumi"). Šie atklājumi bija nozīmīgi akustiskā fenomena pētīšanā un mūzikas instrumentu darbības izpratnē. Par godu Hladni pētījumiem eksperimentos iegūtās figūras nosauca par Hladni figūrām.

Kimātikas dziedniecība

Jaunā laikmeta kustības dalībnieki apgalvoja, ka kimātikai ir dziednieciskas īpašības. Ir spekulēts, ka noteikti skaņas viļņi var stimulēt dziedniecību. Lai gan ir pētīts, ka zemas amplitūdas, augstas frekvences skaņa var palīdzēt kaulu lūzumu ārstēšanā, nav nekādu medicīnisku pierādījumu skaņas viļņu dziednieciskajām īpašībām.
Kustības dalībnieku pieņēmumu dēļ kimātiku nereti zinātnieku aprindās uzskata par pseidozinātni.

Demonstrācija

Kimātikas rakstu veidošanas demonstrācija, izmantojot Hladni plāksni un vijoles lociņu.
Play media
Georgs Andrejevs

Biogrāfija

Dzimis Tukumā. Ar izcilību beidzis 1948. gadā Tukuma sākumskolu un 1952. gadā Tukuma 1. vidusskolu. Pēc tam izvēlējies studēt medicīnu. 1953. gadā absolvēja RMI, kur viņš ieguva doktora grādu medicīnā. 1959. gadā absolvēja ārstu kvalifikācijas fakultāti, Maskavas Centrālajā ārstu kvalifikācijas institūtā. Pēc tam, no 1961. līdz 1984. gadam, turpinājis studijas anestezioloģijā un intensīvās terapijas medicīnā (Maskavā, Ļeņingradā, Kijevā un Vīnē). 1964. ieguvis maģistra grādu medicīnā, 1972. gadā kļuva par Medicīnas zinātnes doktoru. 1991. viņam piešķirts habilitētā doktora (habil. medicinae doctoris) grāds. No 1995. gada ir Anesteziologu karaliskās koledžas (Apvienotā Karaliste) ievēlēts biedrs. No 1996. gada Eiropas Anesteziologu Akadēmijas biedrs un no 1997. gada Vācu Anesteziologu sabiedrības biedrs.

Politiskā darbība

1990. gadā tika ievēlēts Augstākajā padomē no LTF saraksta. Balsojis par Latvijas neatkarības atjaunošanu 1990. un 1991. gados. Bija Ārlietu ministrs Ivara Godmaņa pirmajā valdībā. 1993. gadā ievēlēts 5. Saeimā. Bija Valda Birkava valdībā.
No 1995. līdz 1998. gadam bija vēstnieks Kanādā. No 1998. līdz 2004. gadam bija Latvijas vēstnieks Eiropas Padomē.
Jau tajā laikā, 20 gadus pirms VDK kartotēkas publicēšanas, atzina savu sadarbību ar VDK. 
2004. gadā tika ievēlēts Eiroparlamentā un atzīts par Eiropas Gada cilvēku Latvijā. 2008. gada novembrī izstājies no "LPP/LC (Latvijas Pirmā Partija/Latvijas ceļš)". Tad viņš arī paziņoja, ka gatavojas beigt savas politiķa gaitas līdz ar termiņa beigām Eiropas parlamentā 2009. gadā. Tomēr nākamā gada martā publiski paziņojis, ka būs partijas Sabiedrība citai politikai vēlēšanu kandidāts 2009. gada Eiropas parlamenta vēlēšanās, neiestājoties pašā partijā.
Zemes kamene

Izplatība

Zemes kamene ir izplatīta Palearktikas apgabala rietumos. Zemes kamenes sugā izšķir deviņas pasugas, kuru areāli atšķiras. Nominālā pasuga Bombus terrestris terrestris ir izplatīta kontinentālajā Eiropā; Bombus terrestris africanus — Ziemeļāfrikā; Bombus terrestris audax — Britu salās; Bombus terrestris calabricus — Dienviditālijā un Sicīlijā; Bombus terrestris canariensis — Kanāriju salās (Grankanārijā, Gomerā, Jerro, Palmā, Tenerifē); Bombus terrestris dalmatinus — Francijas dienvidaustrumos, Itālijas ziemeļos, Balkānu pussalā un Anatolijas blakus reģionos, Aizkaukāzā, Kaukāzā, Irāna ziemeļos, Urāla dienvidos, Alajā un Altajā; Bombus terrestris lusitanicus — Francijas dienvidrietumos, Pirineju pussalā, Baleāru salās, Madeirā;Bombus terrestris sassaricus — Sardīnijā; Bombus terrestris xanthopus — Korsikā, Capraia salā, Elbā. Ir iespējama divu pasugu, Bombus terrestris lusitanicus un Bombus terrestris terrestris intergradācija no Dienvidfracnijas līdz centrālai Vācijai, kur abu hibrīds ir Bombus terrestris var. ferrugineus Schmiedeknecht, 1878.
Enriko Paoli

Biogrāfija

Šahu iemācījies spēlēt deviņu gadu vecumā. Pēc profesijas skolotājs. Līdz 26 gadu vecumam nav spēlējis šaha turnīros. Pirmo panākumus guvis nacionālajos šaha turnīros 1937. gadā Merano (2. vieta), 1938. gadā Milānā (3. vieta). 1939. un 1943. gadā izcīnījis 3. vietu Itālijas šaha čempionātos. FIDE Paoli 1951. gadā piešķīra starptautiskā meistara (IM) nosaukumu, bet 1964. gadā viņš kļuvis par FIDE starptautisko arbitru. Trīs reizes uzvarējis Itālijas šaha čempionātos (1951, 1957, 1968). Pasaules šaha olimpiādēs Itālijas izlases sastāvā piedalījies 4 reizes (1954, 1970-1972, 1976). Uzvarējis starptautiskajos šaha turnīros Vīnē (1950/1951), Impērijā (1959), Redžo nell'Emīlijā (1968/1969). No 1958. gada bijis gadskārtējo starptautisko šaha turnīru organizators Itālijas pilsētā Redžo nell'Emīlijā.
Atstājis vērtīgu ieguldījumu šaha galotņu teorijā. Paoli šaha kompozīcijas saņēmušas 176 balvas dažādos konkursos. Par sasniegumiem šahā 1996. gadā viņam piešķirts FIDE starptautiskā lielmeistara (GM) goda nosaukumu.
Automašīnu klasifikācija

Automašīnas var klasificēt pēc vairākiem atšķirīgiem kritērijiem, tomēr visaptveroša klasifikācija nepastāv, jo transportlīdzekļus bieži var ievietot vairākas kvalifikācijas kategorijas, vai arī tiem nav atbilstības nevienai kategorijai. Šeit ir uzskaitīta visbiežāk izmantotās klasifikācijas.
Romānika

Romānika ir mākslas stils, kas bija izplatīts Eiropā 10.-13. gs., taču aizsākās jau ap 8. gs. Visizteiksmīgāk tas izpaudās arhitektūrā. Romānikai raksturīgs masīvums un skaidras formas. Romānikas stila celtnes sastopamas arī Latvijā, lai gan laika gaitā tās tikušas ievērojami pārbūvētas, piemēram, Sv. Jura baznīca (tagad Dekoratīvi lietišķās mākslas un dizaina muzejs), kas ir senākā līdz mūsdienām saglabājusies celtne Rīgā un Turaidas pils, kuras kompleksā ietilpst vienīgais donžons Latvijā, kas saglabājies līdz mūsdienām.

Arhitektūra

Romānika visvairāk izpaudās arhitektūrā, īpaši piļu un sakrālajā arhitektūrā. Arhitektūrai raksturīgs simetriskums un regulāru ģeometrisko formu izmantojums. Lai celtnes izturētu velvju radīto sānspiedienu, tika veidotas biezas sienas ar nelieliem logiem. Griestu pārseguma veidošanai izmantoja cilindriskās, vēlāk krusta, velves un pusloka arkas. Pilis un baznīcas tika veidotas līdzīgas cietokšņiem, to centrālie elementi parasti bija torņi, īpaši donžons - liels, brīvi stāvošs tornis. Baznīcu arhitektūras pamatā bieži bija kristiešu krusta forma, tika celtas trīs vai piecu jomu bazilikas ar vienu vai diviem šķērsjomiem jeb transeptiem. Baznīcu austrumdaļā veidoja pusapaļas apsīdas. Centrālo jomu no sānu jomiem nodalīja ar arkādēm, kuras balstīja kolonnas vai pilastri. Klosteru baznīcās sāka veidot krustejas - arkāžu galeriju ieskautu baznīcas pagalmu. Pazīstamas romānikas baznīcas ir Pizas katedrāle Itālijā un Vormsas katedrāle Vācijā.

Tēlotāja māksla

Tēlotāja māksla viduslaikos bija pakārtota reliģijai. Tai raksturīgs simbolisku tēlu izmantojums un formu stilizācija. Netika ievērotas anatomiskās un fiziskās tēlu īpatnības, piemēram, cilvēki netika attēloti ievērojot ķermeņa proporcijas, viņu tērpu kritums nebija atbilstošs realitātei. Figūru izmērus bieži noteica hierarhija. Izplatīti bija ornamenti, kā arī augu un dzīvnieku attēlojumi. Samērā izplatīta bija monumentālā glezniecība un tēlniecība. Tēlniecībai bija nozīmīga loma arhitektūras dekoru izveidē. Galvenais tēlniecības veids bija kapiteļu un portālu rotāšana ar ciļņiem. Baznīcas tika rotātas ar freskām kurās tika attēlotas ainas no svēto dzīves un Bībeles. Līdz mūsdienām saglabājusies tikai neliela daļa šo gleznojumu. Attīstījās arī grāmatu miniatūru māksla, kas bija aizsākusies jau Karolingu dinastijas laikā 7.-10. gs.

Romānika Latvijā

Romānikas stila atsevišķas pazīmes saglabājušās tikai dažos arhitektūras pieminekļos Rīgā, piemēram, Rīgas Doma (celta kā Sv. Marijas baznīca 1211–1270) ēkā, kurā joprojām skaidri nolasāmi romānikai raksturīgie plānojuma, apjomu kompozīcijas un arhitektonisko detaļu izveides paņēmieni. Tipiskas romānikas detaļas ir apaļloka arkām pārsegtās logu ailas un apaļloku arkatūras, kas stiepjas zem dzegām. Kāpjošas arkatūras motīvs izmantots šķērsjoma zelmiņa apdarē, taču drīzāk te var saskatīt stilizētu cilvēku figūru virkni ar augstāku stāvu centrā, kam abās pusēs stāv aizvien mazāki cilvēciņi, tādējādi simbolizējot sabiedrisko hierarhiju viduslaiku pasaulē. Atsevišķi romānikas formālie elementi saskatāmi arī Rīgas sv. Jura baznīcas (1209) un Rīgas sv. Jēkaba baznīcas (1225) arhitektūrā.
Kojusalas dārzs

Kojusalas dārzs ir viens no vecākajiem Rīgas parkiem, kas atrodas Latgales priekšpilsētā starp Kojusalas, Grēdu un Fridriķa ielām. Parka platība 1,5 ha.

Vēsture

Kojusalas nosaukums, iespējams, cēlies no Rīgas ostas pārziņa Andreasa Kojes vārda, kurš 1596. gadā minēts, kā šīs salas īpašnieks. Jau 18. gadsimtā sala saplūda ar Daugavas krastu. Dārza vietā agrāk atradās Mazjumpravmuižas krogs, kas bija sena iebraucamā vieta pie Rīgas — Maskavas lielceļa. Apstādījumi sākti veidot jau 18. gadsimtā. Sākumā dārzam (saukts Cūku dārzs, Maskavas dārzs) bija, līdzīgi Ķeizardārzam, izteikti regulārs plānojums. Tur auga lielas liepas un bērzi. 1754.gadā muiža ar dārzu nonāca Rīgas pilsētas īpašumā. 19. gadsimta otrajā pusē Maskavas iela tika blīvi apbūvēta un krogs sāka zaudēt savu nozīmi. Lai piesaistītu apmeklētājus kroga nomniekiem nācās rūpēties par papildus labiekārtošanu. Sākot ar 1868. gadu Kojusalas dārzā sāka darboties restorāns un "bumbotava". Tas kļuva par Maskavas priekšpilsētas trūcīgo ļaužu pulcēšanās vietu. Apmeklētāju pastāvīgo ekscesu dēļ iestādi uz laiku nācās slēgt, un rezultātā panīka arī bez uzraudzības atstātie apstādījumi. Dārzam postījumus nodarīja arī 1901. gada ugunsgrēks, kad bojā gāja daļa apbūves. Ņemot vērā to, ka Kojusalas dārzs aizvien bija "forštates" iedzīvotāju pulcēšanās vieta, neilgi pēc ugunsgrēka Dārzu pārvalde uzņēmās apsaimniekot dārzu. 1906. gadā pēc Georga Kūfalta projekta to pārveidoja par ainavisku dārzu. 1927. — 1928. gadā Andreja Zeidaka vadībā dārzu pārkārtoja, izstādot tajā vairākus tūkstošus košumkrūmu un puķu. Tajā iekārtoja zālienus, kā arī izbūvēja koncertlaukumu un bērnu rotaļu laukumu. Parks stipri cieta Otrā pasaules kara laikā. Mūsdienās dārzs pilda apkārtējās apbūves pieticīgu apstādījumu funkcijas.

Apstādījumi

Parkā koku un krūmu sortiments ir neliels. Pavisam ir konstatētas 9 vietējās un 15 introducētās sugas. Vietējo koku sugas pārstāv egles, gobas, vīksnas u.c. sugas. No introducēto sugu senajiem stādījumiem ir saglabājusies Rīgas parkos resnākā baltā apse (1,47m diametrā), ka arī Pensilvānijas un zaļie oši. No vecajiem stādījumiem vēl var minēt rindās stādītās parastās liepas. Krūmu sugas ir parastās, vienīgi vēl var minēt republikā ir reti kultivēto vienirbuļa vilkābeli (pasuga nordica).
Gliemezis

Īpašības

Gliemeži, kas elpo ar plaušām, pieder pie plaušgliemežu grupas (Pulmonata), bet tie, kas elpo ar žaunām, veido polifilētisku grupu. Tas nozīmē, ka to sugas pieder dažādām taksonomiskām grupām, kas savstarpēji var nebūt tuvu radniecīgas. Kopumā abu veidu gliemeži ir sastopami visā pasaulē, turklāt dažas plaušgliemežu sugas mājo saldūdenī vai pat jūrā, bet dažas sugas ar žaunām mājo uz sauszemes.
Lielākajai daļai gliemežu uz to lentveida mēles ir tūkstošiem zobiem līdzīgu mikroskopisku struktūru. Šādu rīvei līdzīgu mēli sauc par radulu. Tās darbību arī var salīdzināt ar rīvi, jo barība tiek saberzta smalkās daļiņās. Lielākā daļa gliemežu ir augēdāji, bet dažas sauszemes sugas un daudzas jūras sugas ir visēdājas vai gaļēdājas.
Lielākie sauszemes gliemeži ir Āfrikas gigantisko gliemežu ģints (Achatina) sugu gliemeži. Tie sasniedz 38 cm garumu un sver apmēram 1 kg. Bet vislielākais gliemezis dzīvo jūrā - Austrālijas trompete (Syrinx aruanus). Tā čaula sasniedz 91 cm garumu un kopējais svars dzīvam gliemezim ir 18 kg.

Saimnieciskais pielietojums un kaitējums

Vairāku gliemežu sugu gaļa tiek izmantota pārtikā, līdz ar to šos gliemežus audzē speciālās audzētavās. Pārtikā izmanto sugas no visu veidu gliemežiem - gan sauszemes gliemešus, gan saldūdens un jūras gliemežus. Viens no pazīstamālajiem ir parka vīngliemezis, kuru pārtikā izmanto arī Latvijā. Lai arī gliemežu gaļa lielākajai daļai cilvēku skaitās delikatese, ir tautas, kurām gliemežu gaļa ir viens no lētākajiem un vieglāk pieejamiem pārtikas produktiem, kas bagāts ar olbaltumvielām. Daudzās valstīs tukšās gliemežu čaulas tiek apstrādātas un pārdotas kā suvenīri.
Neapšaubāmi daudzas sugas lauksaimnieki uzskata par kaitēkļiem lauksaimniecībai. Ir sugas, kas bojā labības sējumus, jo barojas ar graudauga saknēm. Ir sugas, kas lielos daudzumos noēd dažādu augu lapas un augļus.

Kultūrā

Tā kā gliemezis ir lēns, tas daudzām tautām simbolizē slinkumu un laiskumu. Kristietībā to izmanto kā viena no nāves grēku - slinkuma simboliem. Psalmā 58:8 gliemeža gļotas tiek izmantotas kā metaforisks sods.
Dažās tautās gliemezis ir dievišķs. Piemēram, Senajā Grieķijā dzejnieks Hēsiods raksta, ka gliemezis norāda pareizo laiku, kad jāsāk novākt labība, sākot rāpot pa labības stiebru uz augšu. Acteku kultūrā mēness dievs Tekistekatls uz muguras nesa gliemeža māju, tādējādi simbolizējot atdzimšanu - gliemeža spēja ielīst mājiņā un atkal izlīst ir analoģiska mēness izmaiņām.
Pauls Šmits

Dzīve Igaunijā

1934. gadā beidzis skolu Tallinā, pēc tam divus gadus mācījies Tartu Universitātē, kuru nav pabeidzis. 1930. gadu otrajā pusē bijis viens no Igaunijas spēcīgākajiem šahistiem un nopietns konkurents tā laika Igaunijas šaha līderim Paulam Keresam. 1936. gadā nospēlējis neizšķirti maču ar Keresu par Igaunijas šaha čempiona nosaukumu — 3½:3½. 1937. gadā uzvarējis starptautiskā šaha turnīrā Pērnavā, apsteidzot Keresu, Gideonu Štālbergu un Salo Floru.
Pārstāvējis Igaunijas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījies 2 reizes (1937, 1939) un komandu vērtējumā izcīnījis bronzas (1939) medaļu.

Dzīve Vācijā

Pēc 1939. gada Pasaules šaha olimpiādes Buenosairesā atgriezies Eiropā un kā etniskais vācietis pārgājis Vācijas pilsonībā. Otrā pasaules kara gados sekmīgi piedalījies dažādos šaha turnīros. 1940. gadā izcīnījis 2. vietu Vācijas 32. šaha čempionātā, bet gadu vēlāk dalījis pirmo vietu Vācijas 32. šaha čempionātā un uzvarējis papildu mačā par čempiona nosaukumu ar 3½:½. 1942. gadā Zalcburgā piedalījies spēcīgā starptautiskā šaha turnīrā un dalījis 3.-4. vietu (uzvarēja Aleksandrs Aļehins).
Pēc kara šaha turnīros spēlējis retāk, arī rezultāti vairs nav sasnieguši iepriekšējo līmeni, jo radušās problēmas ar veselību. 1949. gadā Rietumvācijā publicējis savu grāmatu par šahu — "Šaha meistars domā" (vācu: "Schachmeister denken"). Par vēsturiskajiem panākumiem turnīros FIDE 1950. gadā Šmitam kā vienam no pirmajiem piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.

Dzīve ASV

1951. gadā aizstāvējis ķīmijas doktora grādu Heidelbergas Universitātē un drīz vien kopā ar sievu pārcēlies uz Kanādu, bet vēlāk uz ASV, kur apmeties Filadelfijā un uzsācis darbu kā universitātes profesors. Vēlāk pārgājis darbā uz Bell Telephone Company un apmeties Pensilvānijas pilsētā Allentounā, kur līdz savai aiziešanai pensijā 1982. gadā nodarbojies ar elektroķīmijas pētniecību. Mūža pēdējā posmā ar šahu nodarbojies maz, pārsvarā spēlējis tikai vieglās partijas, tomēr sadraudzējies ar citu zinātnei pievērsušos šahistu Rubenu Fainu. Miris no miokarda infarkta.
Svētais Hieronīms (Karavadžo)

Kompozīcija

Gleznā attēlots Svētais Hieronīms, Baznīcas doktors Romas Katoļu baznīcā un populārs gleznu temats pat priekš Karavadžo, kurš radīja arī citas gleznas ar viņu meditācijā un rakstot. Šajā attēlā Hieronīms iegrimis lasīšanā un izstieptā rokā tur rakstāmspalvu. Ticis ierosināts, ka Hieronīms attēlots tulkojot "Vulgātu".

Vēsture

Parasti tiek uzskatīts, ka glezna tapusi no 1605. līdz 1606. gadam, pamatojoties uz 17. gadsimta mākslas biogrāfa Džanpjetro Bellori apgalvojumiem, lai arī Deniss Māhons piedāvā 1602. līdz 1604. gadu. Saskaņā ar Bellori, Karavadžo gleznu radīja pēc kardināla Šipiones Borgēzes pasūtījuma, kurš par kardinālu kļuva 1605. gadā, bet ir iespējams ka Borgēze to ieguva vēlāk, jo tā nav pieminēta 1613. gada Šipiones Franuči dzejā, kas aprakstīja Borgēzes Karavadžo kolekciju. Lai arī datums var būt neprecīzs, tiek uzskatīts, ka darbs nācis no Karavadžo vēlā Romas perioda, kas noslēdzās ar gleznotāja trimdu Maltā 1606. gadā.
Par to, vai "Svētais Hieronīms" ir Karavadžo darbs, dažkārt tiek izteiktas šaubas, jo no 1700. līdz 1893. gadam tas Borgēzes inventāra sarakstos tika piedēvēts Husepem de Riberam.
Trabzonas miera konference

Trabzonas miera konference notika starp Osmaņu impēriju un Aizkaukāza Sejmu no 1918. gada 12. marta līdz 13. aprīlim. Sarunu mērķis bija izbeigt Pirmo pasaules karu Kaukāzā. Krievijas Impērija Kaukāza operācijas gaitā bija iebrukusi dziļi osmaņu teritorijā, taču izmantojot revolucionāro haosu, osmaņi 1918. gada 12. februāri sāka pretuzbrukumu, atgūstot zaudētās teritorijas. Sejma delegācija uzstāja uz 1914. gada robežām un armēņu autonomiju Rietumarmēnijā. Osmaņi pieprasīja robežas, ko tiem Brestļitovskas miera līgumā bija atdevuši boļševiki - Karsas, Ardahanas un Batumi apgabalus, kas bija zaudēti 19.gs. Gruzīnu un armēņu delegātiem tas bija nepieņemami, kamēr musulmaņu (azerbaidžāņu) delegāti, kas bija radniecīgi turkiem, bija gatavi apmierināt osmaņu prasības. Aizkaukāza Sejma vairākums 13. aprīlī nobalsoja par kara pieteikšanu osmaņiem un atsauca miera sarunu delegāciju. Osmaņi ieņēma Batumi, bet tika apstādināti pie Karsas. 22. aprīlī tika noslēgts pamiers un atsāktas sarunas. Lai sarunas notiktu starp divām valstīm, osmaņi Sejmam pieprasīja Aizkaukāzu pasludināt par neatkarīgu valsti un 22. aprīlī pasludināja Aizkaukāza Demokrātiskās Federatīvās Republikas izveidošanu.