google/wiki40b huggingface dataset:
Erhards Bricke

Dzīves gājums

Dzimis 1877. gada 20. janvārī Rīgā vai Saratovā  no Vidzemes guberņas izceļojušā muižas nomnieka Viktora Georga Brickes un viņa sievas Beātes Kristīnes, dzimušas Masingas, ģimenē. 
1897. gadā beidza Kazaņas 3. ģimnāziju. Studēja Rīgas politehniskajā institūtā (RPI), ko beidza 1903. gadā, turpināja studijas ārzemēs (1904-1906). Pēc atgriešanās Latvijā bija RPI docents Metalurģijas un Neorganiskās ķīmijas katedrā, 1910. gadā izdeva mācību grāmatu "Superfosfāta ražošana", ievēlēts par RPI ķīmijas profesoru.
Pirmā pasaules kara laikā kopā ar RPI evakuējās uz Krieviju, pēc Krievijas pilsoņu kara beigām bija Pļehanova Maskavas tautsaimniecības institūta (Московский институт народного хозяйства, 1919-1929) profesors un Mākslīgā mēslojuma zinātniskā institūta direktors (Научный институт по удобрениям, 1923-1938). No 1931. gada vadīja arī Minerālvielu tehnoloģijas katedru Sarkanās armijas Militāri Ķīmiskajā akadēmijā (Военно-химическая академия РККА).
1932. gadā izveidoja žurnālu "Rūpnieciskā Laboratorija" (Заводская лаборатория), ievēlēts par PSRS Zinātņu akadēmijas īsteno locekli, bija PSRS ZA viceprezidents (1936-1939).
1939. gadā atcelts no amatiem, pēc Vācijas uzbrukuma PSRS evakuēts uz Urāliem, kur strādāja metalurģiskajos uzņēmumos. Pēc kara beigām no 1945. gada līdz dzīves beigām bija PSRS Zinātņu akadēmijas Metalurģijas institūta nodaļas vadītājs.
Miris 1953. gada 28. septembrī, apglabāts Maskavas Novodevičjes kapsētā.
Trīs no Pārdaugavas

Dalībnieki un darbība

Ansamblī dziedāja Fēlikss "Liksis" Ērmanis, Vilnis Baumanis un Mārtiņš Ērmanis, balsis pavadot ar ģitārām. Darbību sākot Fēliksam bija 44 gadi, Vilnim - 30 un Mārtiņam - 16. Ansambļa programmās ietilpa gan pirmskara Latvijā pazīstamas ziņģes, gan Viļņa Baumaņa sacerētas humoristiskas kuplejas un balādiskā stilā darinātas dziesmas, piemēram: "Tauta šai malā, tauta tai malā", "Dziesma tālāk iet", "Zemgaļu balāde", "Tēvzemei" un citas, kurās atspoguļotas latviešu tautas likteņgaitas. Trīs no Pārdaugavas visaktīvākā koncertēšana notika 1970. un 1980. gados. Savā 25 gadus ilgajā pastāvēšanas laikā ansamblis apmeklēja tikpat kā visus latviešu centrus ASV un Kanādā, parasti kuplinādams kādu balli, organizācijas jubileju vai citu sarīkojumu. Plašākai publikai tas koncertēja trimdas latviešu dziesmu svētkos Sietlā, Vankūverā, Toronto, Milvoki.

Latvijā

Padomju laikos "Trīs No Pārdaugavas" ieraksti nelegāli izplatījās no ārzemju radinieku atvestajām platēm pārrakstītajās lentās, un līdzās Ilmāra Dzeņa, Larisas Mondrusas, Čikāgas Piecīšu un dažu citu trimdas latviešu ieskaņojumiem, bija vieni no populārākajiem, kas skanēja daudzu latviešu mājās.
1990. gadā Trīs no Pārdaugavas devās koncertturnejā uz Latviju, uzstādamies deviņās pilsētās: Saldū, Liepājā, Preiļos, Madonā, Alūksnē, Daugavpilī, Valmierā, Bauskā un Rīgā - visur lielajās āra estrādēs, ieskaitot Rīgas Mežaparku, kur bija pulcējušies ap 25 tūkstoši klausītāju. "Pārdaugaviešiem" tas bija liels emocionāls pārdzīvojums, īpaši tamdēļ, ka viņu dziesmas jau bija Latvijā pazīstamas no slepeni ievestiem ierakstiem, kas bija gājuši no rokas rokā. Kaut Latvijas durvis toreiz vēl bija tikai puspavērtas, 1990. gads daudziem palicis atmiņā kā tautas kopā saplūšanas brīdis, saistīts ar lielām cerībām. Trīs no Pārdaugavas viesošanās bija daļa no šīs pacilātības.  Pēc Latvijas koncertturnejas ansamblis uzstājās vēl tikai nedaudz reižu, jūtot, ka, trimdai beidzoties, "viss jau pārdzīvots un pateikts" un jānāk jaunām, jauneklīgākām dziesmotām grupām. Mārtiņš Ērmanis aizgāja viņā saulē 2000. gadā un viņa tēvs, Fēlikss - 2004. gadā.
Rakstīšana

Rakstīšana ir process, kurā ar rakstāmrīku attēlo tekstu, izmantojot kādu no rakstības sistēmām. Tas ir viens no cilvēku saskarsmes veidiem, kurā izmanto redzamas zīmes (burtus, hieroglifus, logogrammas un citas), kas savstarpēji ir saistītas un apzīmē noteiktus priekšmetus, darbības, apstākļus un tamlīdzīgi. Rakstīšanas rezultātu vispārīgi sauc par tekstu, savukārt tās izmantotāju sauc par lasītāju. Rakstīšana ir rakstu valodas pamatā. Cilvēkus, kuri profesionāli nodarbojas ar rakstīšanu, sauc par rakstniekiem un žurnālistiem.

Vēsture

Rakstīšanas aizsākumā tika pierakstīti tikai skaitļi, nevis vārdi vai pat teikumi. Aptuveni 3200 gadus p.m.ē. vārdus un teikumus sāka rakstīt Senajā Divupē (Šumerā). Aptuveni 600 gadus p.m.ē. Amerikā, neatkarīgi no Vecās pasaules, rakstīšanu aizsāka olmeki.
Arī Senajā Ēģiptē rakstīšana aizsākās drīz pēc tās uzsākšanas Šumerā, tomēr vēsturnieku vidū nav vienprātības, vai ēģiptieši rakstīšanu aizguva no šumeriem, vai tomēr viņi paši to aizsāka. Lai arī rakstīšanas veids ir līdzīgs šumeriem, tajā izmantotās ēģiptiešu hieroglifu fonogrammas stipri atšķiras no šumeru rakstības. Līdzīgas debates vēsturnieku vidū ir arī par Harapas rakstības rašanos Indas upes krastos, Senajā Indijā. Tur rakstīšanas pirmsākumi tiek datēti aptuveni ar 2600. gadu p.m.ē. Senajā Ķīnā rakstīšana sākās aptuveni 1200 gadus p.m.ē.

Mūsdienu nozīme

Mūsdienās rakstīšanas procesā arvien vairāk tiek izmantotas dažādas tehnoloģijas. Piemēram, lai ierakstītu tekstu datorā, izmanto tastatūru. Rakstīšana ir izplatīts saziņas veids dažādos tiešsaites sociālajos tīklos un e-pastu sarakstēs.
2005. gada Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā

2005. gada Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā notika Madridē, Spānijā, no 19. līdz 25. septembrim. Čempionāts sastāvēja no grupas un individuālā brauciena vīriešiem, sievietēm, vīriešiem līdz 23 gadu vecumam. Tas bija 72. Pasaules čempionāts.
Šarls Aznavūrs

Dzīvesgājums

Dzimis armēņu emigrantu ģimenē Parīzē. Deviņu gadu vecumā pameta skolu un sāka uzstāties. Neliela augums un unikāla tenora īpašnieks. Kļuva pazīstams 1946. gadā, kad Aznavūru ievēroja Edīte Piafa un uzaicināja kopīgā tūrē Francijā un ASV. Aznavūrs uzstājies kopā ar Fredu Astēru, Andrea Bočelli, Bingu Krosbiju, Reju Čārlzu, Bobu Dilanu, Laizu Minelli, Džošu Grobanu, Širleju Besiju, Hosē Karerasu, Lauru Pauzīni, Nanu Muskuri, Hulio Iglesiasu, Mireju Matjē, Lučāno Pavaroti, Plasido Domingo, Siselu Kirkebū un Selīnu Dionu.
Aznavūrs sacerējis apmēram tūkstoš dziesmu dažādās valodās (franču, angļu, itāļu, spāņu, vācu valodās). Izdoti vairāk nekā 100 miljoni ierakstu.
Aznavūrs filmējies vairāk nekā septiņdesmit kinofilmās, tēlojis lomas tādās filmās kā Fransuā Trifo "Šaujiet uz pianistu" (Tirez sur le pianiste, 1960), Ten Little Indians (1974), Kloda Šabrola The Hatter's Ghost (1982), vēsturiskā filmā "Ararats" (2002).
1997. gadā saņēmis Cēzara goda balvu. 2017. gadā par koncertdarbību Aznavūram piešķirta zvaigzne Holivudas Slavas alejā.
No 2009. gada Aznavūrs bija Armēnijas vēstnieks Šveicē un ANO.
Jaungulbenes pagasts

Upes

Asarupe, Liede, Olene, Vijata.

Ezeri

Siladzirnavu ezers, Ušurs.

Vēsture

Jaungulbenes muiža no 1806. gada piederēja Tranzē  dzimtai (Transѐe), tās kungu māja pārbūvēta ap 1878. gadu angļu neogotikas stilā.
Pagasta luterticīgie iedzīvotāji piederēja pie Gulbenes evaņģēliski luteriskās draudzes līdz 1936. gadam, kad atdalīja Jaungulbenes un Vecgulbenes draudzes. Jaungulbenes baznīca uzcelta 1893. gadā un bija Gulbenes draudzes galvenā baznīca. 
Līdz 1920. gada agrārajai reformai Jaungulbenes pagastā bija Jaungulbenes (Neu-Schwanenburg) muiža ar Jauno, Silto, Dronenieku, Stukmaņu, Līgo, Bērziņu, Madernieku, Cīrabiržu, Abravas, Gulbīša, Liedeskalna un Siladzirnavu pusmuižām. Jaungulbenes muižu ar pusmuižām 12 246,28 ha kopplatībā sadalīja 511 vienībās (jaunsaimniecībās) un tās centrā iekārtoja lauksaimniecības skolu. 
Pagastā darbojās sērkociņu stiebriņu fabrika "Švāndorfs", vairāki piensaimniecības uzņēmumi (divas pienotavas un četras krejotavas) un dzirnavas (Siladzirnavas, Līgo dzirnavas, E. Ābeltiņa dzirnavas ar zāģētavu). Skolas: Siltā pagastskola, Daukstu pagastskola, Gulbīša skola, Kaivas skola. Jaungulbenes pilī darbojās divgadīga lauksaimniecības skola.  
1935. gadā Madonas apriņķa Jaungulbenes pagasta platība bija 252 km² un tajā dzīvoja 4672 iedzīvotāji. 
1945. gadā pagastā izveidoja Daukstu, Jaungulbenes, Līgo un Siltāju ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Jaungulbenes ciems ietilpis Gulbenes apriņķī (1947-1949) un Cesvaines (1949-1956) un Gulbenes (pēc 1956. g.) rajonos. 1956. gadā Jaungulbenes ciemam pievienoja likvidēto Adulienas ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Jaungulbenes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Gulbenes novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Jaungulbene, Gulbītis (pagasta centrs), Abrava, Aduliena, Agrumi, Kaipi, Pauri, Siladzirnavas.
Bismuts

Vēsture

Nosaukums bismuts ir radies aptuveni 1660. gados. Šī vārda izcelsme ir neskaidra. Tiek pieļauts, ka nosaukums ir radies no vācu vārdiem Weisse Masse, kas nozīmē ‘baltā masa’. Tas bija viens no pirmajiem 10 metāliem, kas cilvēcei bija zināmi. Līdz tam bismuts nereti tika saukts par svinu vai alvu. Alķīmiķi uzskatīja, ka no šī metāla var izgatavot sudrabu. 1753. gadā franču ķīmiķis Klods Fransuā Žeofruā (Claude François Geoffroy) pierādīja, ka bismuts ir atsevišķs ķīmiskais elements, un ka tas nav ne svins, ne alva.

Atrašanās dabā

Zemes garozā bismuta koncentrācija aptuveni 50 daļiņas no miljarda. Parasti bismuts ir atrodams tādu minerālu sastāvā, kā bismutīns (Bi₂S₃) un bismīts (Bi₂O₃). Tīrā veidā bismuts ir atrodams Austrālijā, Bolīvijā un Ķīnā. Rūpnieciski to visvairāk iegūst Ķīnā, Peru, Meksikā, Japānā un Kanādā.

Izotopi

Dabiskais bismuts sastāv no viena izotopa — bismuta-209, kas tika uzskatīts par vissmagāko no dabā esošajiem stabilajiem izotopiem. 2003. gadā tika atklāts, ka šis izotops ir alfa radioaktīvs. Tomēr dabiskā bismuta radioaktivitāte ir ārkārtīgi vāja (daudz vājāka par dabisko radioaktivitātes fonu), jo tā pussabrukšanas periods ir 1,9×10¹⁹ gadu, kas ir miljards reižu vairāk par Visuma vecumu.
Āpšu iela (Rīga)

Sabiedriskais transports

Posmā starp Sūnu un Telts ielu pa Āpšu ielu kursē 10. maršruta tramvajs.
Feska

Feska (grieķu: Φέσι, turku: Fes), arī čečeja un tarbušs (arābu: طربوش) ir sarkana filca cepure, kas līdzīga īsam konusam. Par feskas izcelsmes vietu uzskata Grieķiju, un to 19. gs. valkāja Osmaņu impērijā dažādu reliģiju un tautību iedzīvotāji. Pēc impērijas sadalīšanas feskas popularitāte ievērojami mazinājusies. Cepures nosaukums cēlies no Fēsas pilsētas (Maroka) nosaukuma.

Vēsture

Feskas pirmsākumi meklējami Antīkajā Grieķijā un atsevišķās pilsētvalstīs kā Damaska, kur to valkāja viduslaiku Bizantijas grieķi. Līdz ar bizantiešu Anatolijas pakāpenisku pievienošanu Osmaņu impērijai, no grieķiem šo tradicionālo galvassegu pārņēma arī paši osmaņi.
Sultāna Mahmuda II valdīšanas laikā (1808-1839) galmā pamazām tika ieviests eiropeisks ģērbšanās stils, kas nomainīja tradicionālos uzsvārčus un kaftanus. Galma jauno modi visā impērijā ātri pārņēma sabiedrība, valsts iestāžu darbinieki un valdošā inteliģence. Pārmaiņu laikā tika pieņemti eiropeiskie mēteļi, žaketes un bikses, bet pārmaiņas tomēr neskāra galvassegas. Islāma prasība vīriešiem lūgšanās pie zemes cieši piespiest galvu nesekmēja augstu un spicu cepuru nēsāšanu, tādēļ ar sultāna firmanu (rīkojums) feskas augstums tika samazināts un tika noteikts par oficiālo formas tērpa galvassegu visiem impērijas pavalstniekiem, neatkarīgi no viņu piederības milletam.

Feska bruņoto spēku formas tērpā

No 1840. līdz 1910. gadam feska ar tumši zilu pušķi bija oficiālā osmaņu armijas galvassega, līdz tika ieviestas aizsargkrāsas laiviņas. Tomēr fesku paturēja vēl atsevišķas vienības kavalērijā un artilērijā, kur feskas malas izgatavoja no aitādas un augšdaļa bija veidota no drēbes. Ēģiptes armija turpināja feskas lietošanu līdz pat 1950. gadam.
Neskatoties uz to, ka feska ir izskatīga un uzkrītoša galvassega, tā ir diezgan nepraktiska. Ja feskai neaplika aizsargkrāsas drānu, tā bija ļoti labs mērķis pretinieka šāvējiem. Feska praktiski nepasargā tās nēsātāju no saules. Sakarā ar to feska kļuva tikai par parādes tērpa sastāvdaļu un to līdz aptuveni 1960. gadiem Āfrikā izmantoja tikai pēdējās britu, francūžu, beļģu un spāņu kolonistu armijas.

Aizliegums nēsāt feskas

1925. gada 25. novembrī Turcijas Lielā nacionālā asambleja pieņēma Cepuru likumu (Şapka Kanunu), ar kuru noteica, ka fesku, sariku (feska ar apkārt apsaitētu drānu vijumu) un citu līdzīgu galvassegu vietā nēsājamas cepures (platmales, cilindri u.tml., turku: şapka).
Ludmila Rudenko

Sporta gaitu sākums

Šahu desmit gadu vecumā iemācījis spēlēt tēvs. Pēc pamatskolas beigšanas pārcēlusies uz Odesu, lai studētu ekonomiku. Odesā nopietni aizrāvusies ar peldēšanu, bijusi pilsētas čempione 400 metru brasa distancē, bet 1925. gadā kļuvusi šajā distancē par Ukrainas vicečempioni. Pēc augstskolas beigšanas 1925. gadā pārcēlusies uz Maskavu, kur strādājusi par ekonomisti.

Šahistes izaugsme

Šahs šajā laikā Rudenko vairāk ir bijis kā vaļasprieks. 1925. gadā laikraksta «Комсомольская правда» organizētājā turnīrā viņa piedzīvoja sāpīgus zaudējumus un palika vienā no pēdējām vietām. Taču neveiksme nesalauza jauno šahisti, un jau 1927. gadā Rudenko izcīnīja tiesības pārstāvēt Maskavu pirmajā PSRS sieviešu čempionātā, kurā ierindojās augstajā 5. vietā. 1928. gadā Rudenko uzvarēja Maskavas sieviešu šaha čempionātā, uzvarot visās 12 partijās. Tajā gadā viņa apprecējās ar zinātnieku Ļevu Goldšteinu un pārvācās uz Ļeņingradu. 1931. gadā pārim piedzima dēls. Ļeņingradā sākās Rudenko sadarbība ar pazīstamiem šaha meistariem Pjotru Romanovski un Aleksandru Tolušu, kas veicināja viņas izaugsmi. 1932. gadā Rudenko pirmo reizi uzvarēja Ļeņingradas sieviešu šaha čempionātā, vēlākajos gados šo panākumu viņa spēja atkārtot vēl septiņas reizes (1936, 1947, 1957, 1958, 1962, 1963).

Otrais Pasaules karš

Otrā Pasaules kara laikā Rudenko organizēja Ļeņingradas bērnu evakuāciju no blokādē nonākušās pilsētas. Šo savu darbu viņa vienmēr tika uzskatījusi par svarīgāko savā mūžā.

Pasaules čempione (1950—53)

Pēc Pasaules šaha čempiones Veras Menčikas nāves čempiones vieta bija vakanta. 1949./1950. gadā Maskavā notika Pasaules čempiones nosaukuma izcīņas turnīrs, kura uzvarētāja kļūtu par jauno Pasaules čempioni. Rudenko lieliski aizvadīja šīs sacensībās, pārliecinoši ieņemot 1. vietu.
1950. gadā FIDE jaunajai Pasaules čempionei piešķīra starptautiskā meistara nosaukumu. Tādējādi Rudenko kļuva par pirmo sievieti, kurai šis nosaukums tika piešķirts.
1952. gadā Rudenko uzvarēja PSRS sieviešu šaha čempionātā Tbilisi. Tā bija viņas vienīgā uzvara šajā turnīrā, kurā Rudenko pavisam piedalījās 17 reizes.
Tomēr 1953. gadā Rudenko nacās piekāpties mačā par Pasaules čempiones nosaukumu pret Jeļizavetu Bikovu ar 6:8 (+5 -7 =2).

Eksčempione

Pasaules čempiones nosaukumu neizdevās atgūt arī 1956. gadā, kad Rudenko palika pēdējā vietā mačturnīrā, iegūstot tikai 4½ punktus no 16 iespējamajiem un krietni atpaliekot no uzvarētājas Olgas Rubcovas. Līdz 1960. gadu vidum Rudenko turpināja piedalīties vietējos un starptautiskos turnīros.

Apbalvojumi

1953. gadā par sasniegumiem šahā Olgai Rubcovai tika piešķirts PSRS Nopelniem bagātā sporta meistares nosaukums, bet 1957. gadā viņa tika apbalvota ar ordeni "Goda Zīme". 1976. gadā kā viena no pirmajām šahistēm saņēma FIDE sieviešu šaha lielmeistares nosaukumu.
Josefs Jandačs

Karjera

Spēlēt hokeju sācis dzimtās pilsētas Berounas klubā TJ Lokomotiva. 14 gadu vecumā pārgāja uz HC Kladno jauniešu komandu. Tomēr pēc trīs gadiem atgriezās Berounā. 1985. gadā debitēja kluba pieaugušo komandā. 1993. gadā, kad komanda iekļuva Čehijas 1. līgā, ģimenes apstākļu un veselības problēmu dēļ beidza spēlētāja karjeru . 
1994. gadā kļuva par Dienvidkorejas kluba Seulas "Seoktop" treneri. Vēlāk strādājis ar Berounas "Medvědi", HK Kralupy nad Vltavou un Prāgas "Slavia" jauniešu komandu, kā arī uz neilgu laiku atkal atgriezās Dienvidkorejā. No 2001. līdz 2003. gadam bija Liberecas "Bílí Tygři" galvenais treneris, bet no 2004. līdz 2008. gadam strādājis klubā HC České Budějovice. No 2008. līdz 2010.gadam bija Vladimīra Rūžičkas asistents Čehijas izlasē.
2010.—2011. gada sezonā strādāja kā HC Pardubice galvenais treneris, bet 2011.—2012. gada sezonu aizvadīja Prāgas "Sparta". Jandača vadībā komanda uzvarēja regulārajā čempionātā, bet izslēgšanas spēlēs aizkļuva līdz ceturtdaļfinālam.
Pirms 2012.—2013. gada sezonas, kļuva par KHL kluba Prāgas "Lev" galveno treneri, stājoties amatā vienlaicīgi ar ģenerālmenedžeri Normundu Sējēju. Tomēr pēc vairākiem neapmierinošiem rezultātiem 2012. gada 27. oktobrī tika atbrīvots no amata. Drīz pēc tam Jandačs atgriezās Prāgas "Sparta". 2013.—2014. gada sezonā viņa vadībā komanda izcīnīja bronzas medaļas Čehijas Ekstralīgā, bet 2015.—2016. gada sezonā iekļuva finālā, kur ar 2:4 sērijā piekāpās Liberecas "Bílí Tygři".
2015. gadā atkal pievienojās Čehijas izlases treneru korpusam, kļūstot par Vladimīra Vūjteka asistentu. 2016. gada janvārī tika apstiprināts, ka, Vūjtekam amatu atstājot, Jandačs kļūs par Čehijas izlases galveno treneri pēc 2016. gada Pasaules čempionāta. Pirmais nozīmīgais turnīrs kā izlases galvenajam trenerim Jandačam bija 2016. gada Pasaules kausa izcīņa. Tajā Čehijas izlase ieņēma 3. vietu grupā un pusfinālā neiekļuva. Jandačs izlasi vadīja līdz 2018. gadam, tā arī nespējot ar komandu izcīnīt godalgas.
Znojmo

Vēsture

Pilsēta veidojusies ap 11. gadsimtā celto Znojmo pili. 1226. gadā Znojmo tika piešķirtas pilsētas tiesības. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. 1809. gada 10./11. jūnijā pilsētā tika noslēgts Cnaimas pamiers starp Napoleonu un Austrijas erchercogu Kārli, kas pēc Agramas kaujas izbeidza Piektās koalīcijas karu starp Franciju un Austriju. No 1919. gada — Čehoslovākijā. Otrā pasaules kara gados Znojmo kā Sudetu apgabala daļa ietilpa Trešā reiha sastāvā. Pamatojoties uz Beneša dekrētiem, pēc kara pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Ekonomika

Pilsētas apkaimē - vīnkopība.
2018. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona

Pirmssezonas turnīrs

No 9. līdz 25. martam, Skonto stadionā tiek aizvadīts jauns pirmssezonas turnīrs-Virslīgas kauss,kurā piedalās visas komandas, kuras piedalās Virslīgā.

Pārspēles par vietu virslīgā

Metta/LU uzvarēja divu spēļu summā ar 10:2 un saglabāja vietu Virslīgā.
Spānijas ģeogrāfija

Robežas

Lielāko daļu Spānijas apskalo ūdeņi. Dienvidos un austrumos no Gibraltāra to apskalo Vidusjūra, dienvidrietumos un ziemeļrietumos - Atlantijas okeāns, bet ziemeļos Biskajas līcis. Savukārt sauszemes robežas tai ir ar Franciju un Andoru ziemeļaustrumos, bet rietumos ar Portugāli. Dienvidos tā robežojas arī ar nelielo Apvienotās Karalistes aizjūras teritoriju Gibraltāru. Spānijai ir arī piecas nelielas suverēnas teritorijas, kuras atrodas Marokas piejūras teritorijā.

Klimats

Spānijā pastāv četri lieli un atšķirīgi klimati: okeāniskais klimats, kontinentālais klimats, Vidusjūras klimats un kalnu klimats.
Lielākajā daļā Spānijas valda silts Vidusjūras klimats, kurš mainās atkarībā no ģeogrāfiskā novietojuma un augstuma virs jūras līmeņa. Spānijas ziemeļos gaisa temperatūra dažkārt ziemā ir zem 0 °C, bet Spānijas dienvidu piekrastē, diennakts vidēja gaisa temperatūra ziemā ir 13,9 °C. Valsts lielākajā daļā nokrišņu daudzums ir mazāks nekā 600 mm.
Marko Šturms

Spēlētāja karjera

1995.-96. un 1996.-97. sezonā Marko spēlēja DEL līgas klubā Landshutas EV. 1996. gada NHL draftā viņu ar kopējo 21. numuru izvēlējās Sanhosē "Sharks". Tās sastāvā viņš sāka spēlēt 1997. gadā un kopā aizvadīja septiņas pilnas sezonas, līdz 2005.-06. sezonā tika aizmainīts uz Bostonas "Bruins". 2004.-05. sezonas NHL lokauta laikā Šturms spēlēja DEL līgas klubā Ingolštatas ERC. "Bruins" rindās Štrums spēlēja līdz 2010. gadam, bet 2010.-11. sezonas gaitā pārstāvēja gan Losandželosas "Kings", gan arī Vašingtonas "Capitals". 2011.-12. sezonu Šturms iesāka Vankūveras "Canucks" sastāvā, taču drīz vien pievienojās Floridas "Panthers" rindām.
2012. gada vasarā Šturms atgriezās Eiropā, pievienojoties Vācijas hokeja līgas klubam Ķelnes "Haie".
Vācijas hokeja izlases sastāva Marko spēlējis trijos Pasaules čempionātos, trijās olimpiskajās spēlēs, kā arī 2004. gada Pasaules kausa izcīņā. Viņš spēlēs arī 2008. gada Pasaules čempionātā.
Kā pieradināt pūķi 3

Sižets

Filmas notikumi notiek gadu pēc iepriekšējās filmas notikumiem. Hikaps, Nezobs un citi turpina glābt notvertos pūķus un vest viņus uz Berku, kur pastāv pūķu un cilvēku utopija. Nezobs satiek pūķeni Gaismas Fūriju un iemīlas viņā. Hikaps sapņo par "Slēptās pasaules", pūķu drošās vietas, atrašanu. Viņš kopā ar Nezobu dodas ceļā, lai atrastu Slēpto pasauli, tomēr pa ceļam abiem būs jāaptur pūķu mednieks Grimmels, kurš ir vainīgs pie tā, ka Tumseju Fūrijas ir gandrīz izzudušas no Zemes virsmas.
Viendzimuma laulība

Viendzimuma laulība ir laulība starp viena dzimuma cilvēkiem. Pirmie likumi par viendzimuma laulību pasaulē parādījās pašā 21. gadsimta sākumā. 2013. gada augustā viendzimuma laulības slēgšana ir legalizēta 15 valstīs (Argentīnā, Beļģijā, Brazīlijā, Kanādā, Dānijā, Francijā, Islandē, Jaunzēlandē, Nīderlandē, Norvēģijā, Portugālē, Spānijā, Dienvidāfrikā, Urugvajā un Zviedrijā). Dažās valstīs viendzimuma laulību var noslēgt tikai atsevišķos apgabalos (Brazīlijā, Meksikā, ASV). Vairāku valstu valdības ir izteikušas gatavību nākotnē viendzimuma laulību legalizēt.

Latvijā

Latvijas Civillikums patlaban aizliedz laulības viena dzimuma personu starpā (35. p), bet Latvijas Satversmes 110. pants definē laulību kā savienību starp vīrieti un sievieti.
Satversmes 110. panta grozījumi tika pieņemti 2005. gadā ar mērķi novērst viendzimuma laulības legalizāciju Latvijā. Piemēram, šeit citāts no 2005. gada 15. septembra Saeimas sēdes stenogrammas:
 Tāpēc arī es ceru, ka Latvija tuvākajā laikā nepievienosies to valstu skaitam, kurās iespējama šī ģimenes parodija - viendzimuma laulības -, jo Latvijas Civillikuma 35. pants šobrīd aizliedz reģistrēt laulības starp viena dzimuma personām.
 — Saeimas deputāte Inese Šlesere (LPP), 2005. gada 15. septembra Saeimas sēdes stenogramma
Valsts prezidente Vaira Vīķe Freiberga Satversmes grozījumus izsludināja, neraugoties uz to, ka tie bija diskutabli, un pret to izsludināšanu tika savākti vairāk nekā 1900 paraksti. Satversmes grozījumu pieņemšana izraisīja starptautisku rezonansi, kā arī debates Eiropas Parlamentā.

Pasaulē

Eiropā viendzimuma laulības ir atļautas Nīderlandē (kopš 2001. gada), Beļģijā (2003), Spānijā (2005), Norvēģijā (2009), Zviedrijā (2009), Portugālē (2010), Islandē (2010), Dānijā (2012) un Francijā (2013). Ārpus Eiropas viendzimuma laulības ir atļautas Kanādā (2005), Dienvidāfrikā (2006), Argentīnā (2010), Jaunzēlandē (2013), Urugvajā (2013), kā arī vairākos ASV štatos: Masačūsetsā (2003), Konektikutā (2008), Aiovā (2009), Vērmontā (2009), Ņūhempšīrā (2010), Ņujorkā (2011), Kolumbijas apgabalā (galvaspilsētā Vašingtonā) (2009), Menā (2012), Mērilendā (2012), Vašingtonā (2012) un Kalifornijā (2008 (pirmoreiz), 2013 (atjaunotas)), savukārt 31 štata konstitūcijā iekļauts viendzimuma laulību aizliegums.