Turki Vācijā

Turki Vācijā (arī Vācijas turki, turku: Almanya Türkleri) ir turku tautības iedzīvotāji, kas dzīvo Vācijā un veido lielāko mazākumtautības grupu valstī.

Emigrācija uz Vāciju

Ievērojamākā iedzīvotāju migrācija uz Vāciju 1960. gados bija sekas straujajam dabiskajam iedzīvotāju skaita pieaugumam pašā Turcijā, kā arī darbaspēka trūkumam ziemeļrietumu Eiropā. 1950. gadu vidū visās Rietumeiropas valstīs, tai skaitā Rietumvācijā, tika piedzīvots ievērojams darbaspēka trūkums. Kā viens no labākajiem risinājumiem tika izraudzīta darbaspēka piesaistīšana no Vidusjūras valstīm. Sakarā ar Berlīnes mūra celtniecību 1961. gadā, darbaspēka krīze tika vēl vairāk saasināta un Vācija noslēdza ar Turciju pirmo darbaspēka ievešanas līgumu. Vācijas darba devēju iespaidā 1962. un 1963. gadā iebraukušajiem strādniekiem tika noteikts divu gadu uzturēšanās termiņš.
Saskaņā ar līgumu, 1961. gadā turku viesstrādnieku skaits valstī bija 7.116. Līgums Vāciju padarīja par līderi viesstrādnieku uzņemšanas ziņā un jau 1973. gadā Vācijā bija 80% no visiem Eiropā esošajiem turku viesstrādniekiem, bet šis īpatsvars līdz 1990. gadam samazinājās līdz 70%, kas tāpat Vāciju padarīja par līderi turku imigrantu skaita ziņā. Lielākā daļa turku bija pārliecināti, ka Vācijā viņi dzīvos tikai uz laiku un vēlāk atgriezīsies Turcijā, lai sāktu jaunu dzīvi ar nopelnīto naudu. 1966.–1967. gada recesijas laikā un sakarā ar naftas krīzi pēc 1973. gada bija novērojama straujākā turku viesstrādnieku izceļošana no Vācijas. Pēdējais lielākais turku izbraukšanas vilnis notika 1981.–1984. gadā, kad Vācija pieredzēja bezdarba krīzi. Tomēr izceļojušo turku skaits bija samērā mazs un turku minoritāte turpināja pieaugt.

Ģimeņu veidošana

1970. gados Turcijā atgriezās aptuveni 400.000 turku, bet citi no Turcijas brauca uz Vāciju, izmantojot tiesības ciemoties pie ģimenes locekļiem. Tā rezultātā 1974.–1988. gadā turku skaits Vācijā dubultojās un izlīdzinājās dzimumu līdzsvars, kā arī vidējais turku iedzīvotāju vecums bija kļuvis daudz jaunāks par vāciešu iedzīvotāju vidējo vecumu. 1987. gadā tikai 21% no vāciešiem bija jaunāki par 21 gadu, bet turku iedzīvotāju vidū šis īpatsvars bija 42%. 1967. gada recesijas laikā turku viesstrādnieku ievešana apstājās, bet pēc tam BfA (Bundesversicherungsanstalt für Angestellte) mainīja nosacījumus darba vīzu iegūšanai un ieveda pārsvarā sievietes. Politikas maiņa tika veikta tādēļ, ka darbaspēks bija nepieciešams tādās nozarēs kā apkalpojošā sfēra, elektronika, tekstilrūpniecība un apģērbu ražošana. Turklāt, bija nepieciešams sekmēt etnisku turku ģimeņu veidošanos. Bija paredzēts, ka tā tiks novērsti iespējamie draudi vietējai sabiedrībai. Vairums sievu brauca uz Vāciju pie saviem vīriem, kā arī daļa sieviešu cerēja tā panākt, ka viņu vīri un bērni varēs doties uz Vāciju kopā ar viņām. 1974. gadā tika veiktas izmaiņas viesstrādnieku ģimeņu veidošanas noteikumos un turku strādnieki to izmantoja, aizbraucot uz Turciju, apprecot sievas un, atgriežoties kopā ar viņām Vācijā. 1976. gadā turku viesstrādnieku vidū sieviešu īpatsvars jau sasniedza 27%.

Berlīnes mūra nojaukšana

Pēc Berlīnes mūra nojaukšanas 1989. gadā sākās intensīvas diskusijas par nacionālā sastāva un pilsonības jautājumiem, kā arī par turku minoritātes vietu apvienotās Vācijas valstī. Publiskās debates pārauga ksenofobiskā attieksmē un vardarbīgā rīcībā pret turku tautības iedzīvotājiem. Visspēcīgākā pretestība turku minoritātei bija Vācijas austrumu pavalstīs, kur apvienošanās ietvaros tika īstenotas plašas sociālas un ekonomiskas reformas. Turku minoritāte jutās apdraudēta visā Vācijā un sākotnējais 1.500 policijai ziņoto vardarbīgu uzbrukumu skaits gada laikā pieauga līdz 2.000. Politikā parādījās aicinājumi veidot „zonas bez ārzemniekiem” (Ausländer-freie Zonen) un attīstījās neonacistu grupējumi, izraisot lielāku sabiedrības interesi par integrācijas jautājumiem un liberāļu pausto „multikulturālas sabiedrības” veidošanas ideju. Ļoti lēni tika virzīti grozījumi pilsonības likumā, aizstājot izcelsmes principu ar dzimšanas vietas principu pilsonības iegūšanā. Problemātisks jautājums joprojām ir dubultpilsonība. Neskatoties uz šiem kavējošajiem faktoriem, arvien vairāk otrās turku iedzīvotāju paaudzes pārstāvji iesaistās politikā.

Politiskā darbība

Vācijas politikā turki bijuši samērā inerti, jo sākotnējie turku imigranti domāja, ka ieradušies Vācijā tikai uz laiku. Tikai daži turki ir ieguvuši Vācijas pilsonību un lielākā daļa Vācijas turku interesējas par Turcijas, nevis Vācijas politiku. Politiskā aktivitāte no turku puses pieaugusi pēdējo gadu laikā, pat nepilsoņu vidū. Vairākums turku ir Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas (SPD) atbalstītāji dēļ šīs partijas nostājas imigrācijas un naturalizācijas jautājumos. Sociālajā aptaujā pēc 2005. gada Vācijas federālajām vēlēšanām atklājās, ka 90% turku balsojuši par Gerharda Šrēdera Sociāldemokrātu un Zaļo apvienību. Šobrīd gan federācijas, gan pavalstu līmenī ir daudzi turku izcelsmes deputāti. 2008. gadā Džems Ezdemirs (turku: Cem Özdemir) kļuva par Vācijas Zaļās partijas vadītāju.