google/wiki40b huggingface dataset:
Baltacis

Izplatība

Baltacis izplatīts galvenokārt Eiropas  centrālajā un dienvidaustrumu daļā, izplatības areālam austrumu virzienā plešoties pāri Vidusāzijai, sasniedzot Ķīnas ziemeļus un Mongolijas rietumus. Vietām baltacis sastopams arī Vidusjūras piekrastes valstīs Eiropā, Turcijā un dažās Tuvo Austrumu valstīs. Baltacis ir gājputns un ziemā migrē uz Vidusjūras reģionu, kā arī uz zemienēm pie Melnās un Kaspijas jūras, Ziemeļāfriku un Indiju.

Izskats

Baltacis ir vidēji liela pīle. Tās ķermeņa garums ir 38—42 cm, spārnu plētums 63—67 cm, svars tēviņam 470—730 g, mātītei 464—727 g.
Baltača apspalvojums ir piesātinātā, kastaņbrūnā krāsā. Muguras apspalvojums ir nedaudz tumšāks nekā galva un sāni, bet vēders un zemaste ir koši balti, kas to palīdz atšķirt no līdzīgās cekulpīles. Arī spārnu malas ir baltas, bet tās redzamas tikai lidojumā. Abi dzimumi izskatās līdzīgi, tikai tēviņam acis ir baltas, tām izceļoties uz tumšā apspalvojuma, bet mātītei acis ir tumšas, kā arī apspalvojums pelēcīgāks, bez sarkanā tonējuma. Jaunie putni līdzīgi mātītēm.

Uzvedība un barība

Baltači ir ļoti draudzīgi un sabiedriski putni, ziemas sezonā veidojot lielus barus, bieži jauktus ar citām nirējpīlēm, piemēram, ar cekulpīlēm un brūnkakļiem. Bieži tos var novērot arī pa vienam un nelielās grupās. Baltacis parasti barojas, ienirstot zem ūdens, bet mēdz arī vienkārši pabāzt zem ūdens tikai galvu un kaklu. Tas ēd dažādus ūdensaugus, kā arī nelielos apmēros gliemjus, ūdens kukaiņus, abiniekus un nelielas zivtiņas. Ļoti bieži barošanās notiek nakts laikā.
Kopumā baltači ir gājputni, bet to ziemošanas teritorija pārklājas ar ligzdošanas areālu un pārlidojumi nav tāli. Ligzdošanas teritorijas baltači pamet laikā no augusta līdz oktobrim, atgriežoties atkal martā.

Ligzdošana

Ligzdošanas sezona ilgst no aprīļa līdz jūnijam, baltacim ligzdojot seklos purva un saldūdens ezeros, kas ir apmēram metru dziļi. Ligzda parasti ir zema platforma, kas sastāv no meldriem un citiem ūdensaugiem, novietota uz zemes vai peldošām augu saliņām, paslēpta biezā meldru audzē. Dējumā ir 7—11 gaiši brūnas vai dzeltenpelēkas olas, tās perē tikai mātīte 25—28 dienas. Jaunie putni sāk lidot 55—60 dienu vecumā, dzimumbriedumu sasniedz apmēram gada vecumā. Reizēm novērojami hibrīdi ar brūnkakļiem.
6. maijs

6. maijs ir gada 126. diena pēc Gregora kalendāra (127. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 239 dienas.
Rēķini

Rēķini (latīņu: calculus) jeb bezgalīgi mazo lielumu analīze ir matemātikas nozare, kas ir saistīta ar momentānās izmaiņas aprēķināšanu (diferenciālrēķini) un bezgala daudz mazu daļu summēšanu, lai noteiktu kādu veselumu (integrālrēķini). Abas nozares (diferenciālrēķinus un integrālrēķinus) kopā sasaista Ņūtona—Leibnica formula. Rēķinus 17. gadsimtā neatkarīgi viens no otra atklāja anglis Īzaks Ņūtons un vācietis Gotfrīds Leibnics.
Rēķini parasti tiek apgūti pirms citu, sarežģītāku matemātikas nozaru apgūšanas. Mūsdienās rēķinus plaši izmanto zinātnē, inženierijā, ekonomikā un fizikā, ar to palīdzību var atrisināt daudzas problēmas, kuras nevar atrisināt vienīgi ar algebras palīdzību.
Baktrija

Baktrija (persiešu: باختر, Bākhtar; senpersiešu: Bāxtriš; tadžiku: Бохтар) ir vēsturisks reģions Centrālāzijā, mūsdienu Afganistānas un Tadžikistānas teritorijā.

Lokalizācija

Baktrija atrodas uz ziemeļiem no Hindukuša kalnu grēdas un uz dienvidiem no Hisora Alaja kalniem. Lielākā pilsēta reģionā ir Balha (agrāk Baktra). Baktrija robežojas ar Margiānas, Gandhāras, Sogdiānas un Arahozijas reģioniem.

Iedzīvotāji

Vēsturiski reģionā dzīvoja baktrieši, mazāk skiti, bet mūsdienās tadžiki un puštuni. Sākotnēji baktrieši bija zoroastristi, vēlāk budisti un musulmaņi.
Stirnurags

Nosaukums

Vietas nosaukums cēlies no smilšu un sakņu sanesumiem Lielupes krastā, ko vietējie iedzīvotāji dēvēja par "ragiem".

Vēsture

1495. gadā Livonijas ordeņa mestrs Volters fon Pletenbergs nodeva lēnī šo apvidu un plostu Lielupes pārcēlājam Jānim Bildringam (Büldring) .
Pēc 1660. gada līguma hercogam Jēkabam izdevās paturēt tiesības uz Slokas un Bulduru muižām, un Kurzemes—Zviedrijas robeža gāja gar hercoga Bulduru un zviedru valdībai piederošās Buļļu muižas robežu. Kad 1755. gadā Lielupe izlauzās uz jūru tagadējā ietekas vietā un nācās izveidot no jauna pārceltuvi pie Lielupes grīvas no Vārnukroga uz Buļļu muižas plosta krogu, kas ceļotājiem no Rīgas kalpoja kā robežpāreja uz Kurzemes hercogisti.
Zemnieku—zvejnieku mājas un plosta krogu vairākkārt nācās celt no jauna ceļojošās smilšu kāpas dēļ. 1832. gadā tagadējā Stirnuraga krastā bija Zubriņu (Subring) mājas un vēl 1891. gadā tas attēlots kā Buļļu muižai piederīga zeme.
1920. gada 2. martā Latvijas valdība šo apvidu iekļāva jaunizveidotajā Rīgas Jūrmalas pilsētā. Pēc Otrā pasaules kara 1946. gada sākumā tas bija Rīgas pilsētas Jūrmalas rajona sastāvdaļa. Kopš 1959. gada 11. novembra atrodas atjaunotajā Jūrmalas pilsētā.
Artūrs Ēķis

Biogrāfija

Beidzis Rīgas Horeogrāfijas vidusskolu, pēc absolvēšanas savas prasmes papildinājis Ļeningradas Horeogrāfijas skolā un Lielajā teātrī. No 1962. līdz 1977. gadam viņš bija Latvijas Nacionālās operas baleta solists un pedagogs. Vēlāk kļuva arī par deju pasniedzēju Horeogrāfijas vidusskolā, konservatorijā un Latvijas Kultūras akadēmijā.
Bijis Latvijas profesionālā baleta asociācijas prezidents un Latvijas teātra darbinieku savienības priekšsēdētājs. 1965. gadā saņēmis Latvijas PSR Nopelniem bagātā skatuves mākslinieka goda nosaukumu.
Filmējies Rīgas kinostudijas filmās "Vella kalpi", "Vella kalpi Vella dzirnavās", epizodiskās lomās filmās "Ilgais ceļš kāpās" un "Īsa pamācība mīlēšanā", kā arī citos kinostudijas darbos.
Zilā govs (mitoloģija)

Zilā govs (lībiešu: si’ņņist ni’emõd) jeb jūras govs (mie’r ni’emõd) lībiešu un pārējo Baltijas somu mitoloģijā ir zilganpelēka, govij līdzīga būtne bez ragiem un ar lielu tesmeni. Tās dzīvojušas jūrā, bet klusā un miglainā laikā pa vienai vai vairākām no jūras reizēm iznākušas un ganījušās piekrastē, ēdot jūrmalas zāli, ko parastās govis neēdot. Jūras vai ezera krastā zilās govis reizēm ganījušas tā sauktās jūras meitas, ko rietumlībieši dēvējuši arī par Māras meitām, bet zilās govis attiecīgi par Māras govīm (māŗi ni’emõd). Tomēr zilās govis varējušas arī parādīsies bez ganiem.
Ja zilajām govīm pietuvojoties cilvēki, tās nobīstoties un parasti iebēgot atpakaļ jūra vai izgaistot, aiz sevis atstājot zilus dūmus. Jūras meitas vai jūras māte zilās govis reizēm cilvēkiem uzdāvinājušas, taču ja cilvēki jūras govis ņēmuši bez atļaujas, tās atriebjoties. No mītiskajām zilajām govīm esot cēlusies Latvijas zilā govs.
Rūsiņš

13.gadsimta Latvijas nominālie un faktiskie valdnieki Rūsiņa laikā

Atbilstoši viduslaiku politiskajām tradīcijām katrai Senlatvijas zemei bija savs faktiskais valdnieks, kas atradās vasaļattiecībās ar savu feodālo senioru. Pakļaujoties savam senioram, vasalis ieguva savu zemi, vai daļu no tās atpakaļ kā lēni. Satekles vecākais sākotnēji bija Pleskavas kņaza Vladimira vasalis, bet pēc padošanās Livonijas bīskapam Albertam viņš kļuva par Alberta vasali, pretī saņemot savu pilsnovadu kā lēni.
Pludmales futbols

Vēsture

Pludmales futbols radās Brazīlijā un izauga līdz starptautiska sporta veida nozīmes līmenim. Zināmu sportistu piedalīšanās sacensībās no liela futbola, tādi, kā francūzis Ēriks Kantonā, spāņi Mičels un Hulio Saninass un brazīļi Romario, Žuniors un Ziko sekmēja televīzijas translāciju paplašinājumu - pludmales futbolu sāka rādīt 170 pasaules valstīs. Tas padarīja pludmales futbolu par vienu no pašiem dinamiskāk attīstošajiem sporta veidiem pasaulē un piesaistīja lielu daudzumu reklāmu un sponsoru.
Niklass Bekstrems

Spēlētāja karjera

2006. gada NHL draftā viņu Vašingtonas "Capitals" izraudzījās ar kopējo 4. kārtas numuru. Tādējādi viņš kļuva par ceturto ar visaugstāko numuru NHL draftā izraudzīto zviedru hokejistu. NHL viņš sāka spēlēt ar 2007.—2008. gada sezonu. Pirms tam pārstāvēja Zviedrijas Elitsērijas klubu Brynäs IF.
Pirmo punktu NHL N. Bekstrems guva 2007. gada 5. oktobrī. Debijas sezonā viņš bija viens no galvenajiem pretendentiem uz Kaldera balvu, tāpat tika iekļauts simboliskajā debitantu pirmajā izlasē. Otrajā sezonā zviedrs bija kluba rezultatīvākais hokejists, kā arī turpmākajās sezonās viņš bija viens no labākajiem zviedru spēlētājiem līgā un viens no NHL rezultatīvākajiem. 2018. gadā kopā ar "Capitals" izcīnīja Stenlija kausu.
Zviedrijas hokeja izlases rindās izcīnījis sudrabu 2014. gada Olimpiskajā turnīrā, tāpat izcīnījis zelta medaļu 2006. gada Pasaules čempionātā Rīgā un bronzu 2005. gada Pasaules U-18 čempionātā. Piedalījies arī 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs.
2014. gada Olimpiskajās spēlēs Bekstrema dopinga analīzes bija pozitīvas, kā rezultātā viņam tika liegts spēlēt finālā. 2014. gada marta vidū SOK nolēma, ka sportistam ir piešķirama medaļa.
Kalētu pagasts

Upes

Bārta, Vārtāja, Ruņa, Apše, Āžu upe, Birztala un Vidvide.

Vēsture

Mūsdienu Kalētu pagasta teritorijā vēsturiski atradās Dižkalētu muiža (Gut Kalleten, Kalēti), Mazkrūtes muiža (Gut Klein-Kruhten).
1935. gadā Liepājas apriņķa Kalētu pagasta platība bija 75,9 km² un tajā dzīvoja 1880 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Kalētu un Ozolu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Kalētu ciems ietilpa Priekules (1949—1959) un Liepājas (1959—2009) rajonos. 1954. gadā Kalētu ciemam pievienoja likvidēto Ozolu ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Kalētu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Priekules novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Kalēti (pagasta centrs), Ozoli, Meiri, Upesmuiža.
Ivars Timermanis

Karjera

Profesionālā basketbolista karjeru uzsāka 1999. gadā, kad viņš sāka spēlēt Gulbenes "Buku" sastāvā. 2002. gadā I. Timermanis pārcēlās uz Rīgu, kur pievienojās "Barons/LU" komandai, kurā pavadīja vienu sezonu. Laika posmā no 2003. līdz 2007. gadam I. Timermanis pārstāvēja BK "Ventspils", kura sastāvā kļuva par trīskārtēju LBL čempionu. 2007. gadā I. Timermanis pārcēlās uz Vācijas Bundeslīgas komandu Brēmerhāfenes "Eisbären", kurā pavadīja 2 sezonas. No 2009. gada rudens līdz 2011. gada sākumam pārstāvēja LBL komandu BK Barons/LMT. 2011. gada martā pārgāja uz Igaunijas līgas klubu Rakveres "Tarvas". Tā sastāvā nospēlēja līdz 2012. gadam, kad oktobrī viņš pārgāja uz Rumānijas Ploeštī "CSU Asesoft". 2013.—2014. gada sezonas sākumu aizvadījis Ukrainas klubā Čerkasu "Mavpi", pēc nemieru Ukrainā sākuma pievienojies "Liepāja/Triobet" klubam.
2014. gada septembrī paziņoja par karjeras beigšanu.

Latvijas izlase

Latvijas izlases sastāvā debitēja 2003. gada 28. jūnija spēlē pret Igaunijas izlasi. Latvijas basketbola izlases sastāvā I. Timermanis vienreiz ir piedalījies Eiropas čempionāta finālturnīrā. Tas notika 2005. gadā Serbijā un Melnkalnē, kad Latvijas izlase izcīnīja 14. vietu, I. Timermanim vidēji spēlē laukumā pavadot 15,3 minūtes un gūstot 5,7 punktus. Gan 2007., gan 2008. gadā I. Timermanis atteicās no dalības izlasē.
Vilis Šūmanis

Dzīvesgājums

Dzimis 1887. gada 24. aprīlī Džūkstes-Pienavas pagasta "Nukās" zemnieku ģimenē. Mācījās Džūkstes pagasta skolā, tad Maskavas ķeizariskās lauksaimniecības biedrības lauksaimniecības vidusskolā (1901-1905). Pēc skolas beigšanas atgriezās Džūkstē un piedalījās 1905. gada revolūcijā. 
Lai izvairītos no represijām, viņš devās bēgļu gaitās uz Sibīriju, 1907. gadā emigrēja uz Šveici, līdz 1911. gadam studēja Minhenes un Sanktgallenes tirdzniecības augstskolās, strādāja privātfirmās un Krievijas impērijas Marseļas ģenerālkonsulātā.
Pēc Pirmā pasaules kara sākuma 1914. gadā Šūmanis atgriezās dzimtenē un tika iesaukts Krievijas armijā, 1917. gada sākumā latviešu strēlnieku pulkos.
Pēc Februāra revolūcijas tika iecelts par Valmieras apriņķa priekšnieku, pēc Oktobra revolūcijas atgriezās dzimtajā Džūkstē.
Latvijas Pagaidu valdība 1918. gada beigās viņu iecēla par Jelgavas apriņķa priekšnieku.
Pēc Rīgas atbrīvošanas 1919. gada maijā V. Šūmanis brīvprātīgi iestājās Latvijas armijā, strādāja Dienvidlatvijas brigādes štāba kancelejā līdz tā paša gada jūlijam, kad viņu iecēla par Latvijas Ārlietu ministrijas kancelejas pārvaldnieku, 1921. gadā par administratīvo, vēlāk par politisko direktoru. 1922. gada rudenī V. Šūmanis Latvijas delegācijas sastāvā piedalījās Tautu Savienības 3. pilnsapulces darbā, 1924. gada februārī Baltijas valstu kārtējā konferencē Varšavā, bet 1925. gada septembrī Ženēvā 10. Baltijas valstu konferencē, kurā piedalījās Latvijas, Igaunijas, Polijas un Somijas pārstāvji.
1924. gada vasarā viņu iecēla par Latvijas ārkārtējo sūtni un pilnvaroto ministru Itālijā. 1926. gada 1. decembrī viņš iesniedza Francijas prezidentam Gastonam Dumbergam sūtņa M. Valtera atsaukšanas grāmatu un savas akreditācijas pilnvaras. Pēc tam bija Latvijas sūtnis Somijā un Igaunijā.
Miris 1948. gada 27. oktobrī Cīrihē, apbedīts Ženēvā.
Porcija (pavadonis)

Atklāšana un nosaukums

Pavadonis tika atklāts 1986. gada 3. janvārī, Voyager programmas zinātniekiem izpētot starpplanētu zondes „Voyager 2” attēlus. Tam tika piešķirts pagaidu apzīmējums S/1986 U1.
Starptautiskā Astronomijas savienība pavadonim vēlāk piešķīra nosaukumu Porcija. Porcija ir tēls Viljama Šekspīra traģikomēdijā „Venēcijas tirgotājs”.

Orbīta un fizikālie parametri

Porcijas diametrs ir apmēram 140 ± 8 km. Porcijas vārdā ir nodēvēta pavadoņu grupa, kurā vēl atrodas Bjanka, Kresīda, Dezdemona, Džuljeta, Rozalinda, Kupidons, Belinda un Perita. Visiem šiem pavadoņiem ir līdzīgas orbītas un fotometriskās īpašības. Porcija ir mazizpētīts pavadonis. „Voyager 2” attēlos tas izskatās kā garens objekts, kura ass vērsta uz Urānu. Pavadoņa garuma pret platumu attiecība ir 0,8 ± 0,1. Porcijas virsma izskatās pelēka. 
Pavadoņa orbīta pakāpeniski samazinās paisuma spēku iedarbībā. Tas nozīmē, ka tālā nākotnē Porcija vai nu ietrieksies Urānā, vai izjuks gabalos, veidojot jaunu Urāna gredzenu.
Rubīnrīklītes

Latvijā

Latvijā sastopama viena rubīnrīklīšu ģints suga — Sibīrijas rubīnrīklīte (Calliope calliope), kas līdz šim novērota vienu reizi (Lauteros, 2016. gadā).

Kopīgās īpašības

Rubīnrīklītes ir mazi, kompakti dziedātājputni ar īsu asti. Sugām raksturīgs dzimumu dimorfisms — tēviņiem ir košas, krāsainas pakakles. Četrām sugām tās ir koši sarkanas, bet vienai melna (melnrīklītei (Calliope obscura)). 
Rubīnrīklītēm ir skaista, melodiska dziesma, kā jau par to liecina šīs putnu grupas kādreizējā piederība pie lakstīgalu ģints.
Torihosa—Kārtera līgumi

Torihosa—Kārtera līgumi (spāņu: Tratados Torrijos-Carter, angļu: Torrijos–Carter Treaties) ir divi starp ASV un Panamu 1977. gadā noslēgti līgumi, ar kuriem tika atcelts agrākais 1903. gada Heja—Bunau—Varila līgums. Saskaņā ar Torihosa—Kārtera līgumiem no 1979. gada Panamas kanāla zona pārgāja abu valstu kontrolē, savukārt 1999. gada 31. decembrī ASV pameta Panamu, nododot kanāla zonu Panamas kontrolē.
1903. gadā tika noslēgts Heja—Bunau—Varila līgums, saskaņā ar kuru amerikāņi "uz mūžīgiem laikiem" ieguva Panamas kanāla celtniecības un ekspluatācijas tiesības, kā arī neierobežotu kontroli pār Panamas kanāla zonu. Lai arī panamieši ilgstoši tiecās pārskatīt minēto vienošanos, tikai 1960. gados, pēc vairākiem panamiešu nemieriem un demonstrācijām, starp ASV un Panamu aizsākās sarunas par turpmāko kanāla zonas likteni. Neskatoties uz to, ka 1967. gadā tika parakstīta jauna vienošanās, tā tomēr netika ratificēta Panamas parlamentā.
Jaunas sarunas par starpvalstu līgumu noslēgšanu norisinājās no 1977. gada 15. februāra līdz 10. augustam. 1977. gada 7. septembrī ASV prezidents Džimijs Kārters un Panamas premjers Omārs Torihoss parakstīja jaunos līgumus. Panama ratificēja līgumus referendumā 1977. gada 23. oktobrī, kurā divas trešdaļas no 96% balsstiesīgajiem panamiešiem nobalsoja par ratifikāciju. Savukārt, neskatoties uz atsevišķu republikāņu senatoru iebildumiem, līgumi 1978. gada 16. martā un 18. aprīlī tika ratificēti arī ASV Senātā.
Figūru modelēšana

Apakšgrupa

Apakšgrupas modelēšana ir atvasināta no idejas, ka darbs ir progresējis, ja mākslinieks vēlas, lai viņa darbs tiktu attēlots mazāk ass vai kantains. Katra skaldne tiktu sadalīta mazākās, vairāk detalizētākās skaldnēs (parasti kopā pa 4). Tomēr vairāk pieredzējušiem figūru modelētājiem izdodas izveidot viņu skaldnes modeli bez tā sadalīšanas apakšgrupās. Būtībā figūru modelēšana tiek sadalīta ļoti vienkāršā poligona vadības konceptā.

Četrstūris

Kvadrātveida virsmas, kuras parasti sauc par četrstūriem, ir būtiska vienība figūru modelēšanā. Ja mākslinieks sāk modelēšanu ar kubu, tad māksliniekam būs 6 četrstūrveida skaldnes pirms presēšanas. Kamēr lielākā daļa 3D modelēšanas lietotņu nodrošina neierobežota izmēra skaldnes iespējas, to rezultāti bieži vien ir vairāk paredzami un patstāvīgi strādājot ar četrstūriem. Tas ir tāpēc, ka uzzīmējot X un savienojot to ar četrstūra virsotnēm, tā pamatne gandrīz vienmēr paliks tāda pati. Gandrīz vienmēr, jo, kad četrstūris ir kas cits bez perfekta paralelograma (piemēram, robs vai trapece), tad pamatne parasti būs atšķirīga. Arī sadalot četrstūri divos vai četros trijstūros, tas padara vieglāku modeļa sagatavi priekš programmatūras, kas var apstrādāt tikai trijstūrus

Priekšrocības un trūkumi

Figūru modelēšana ir modelēšanas metode, kas ir ātra un viegli apgūstama. Tā ir arī ievērojami ātrāka nekā ievietojot katru punktu atsevišķi. Tomēr ir sarežģīti pievienot lielu daudzumu detaļu modelim, izmantojot šo veidošanas tehniku bez pieredzes.
Raundas boa

Nosaukums

Sugas latīniskais nosaukums ir par godu franču ceļotājam un tirgotājam Žanam-Žakam Dussumieri, kurš Indijas okeānā savāca lielu skaitu zinātnei līdz tam nezināmu molusku un zivju kolekciju.

Izskats

Garums 1—1,5 m. Ķermeni klāj nelielas zvīņas, katra no tām beidzas ar izteiktu ķīli. Pieaugušo mugura pamatā tumši brūna, vēders gaišāks ar tumšiem plankumiem. Diennakts laikā boa maina krāsu no tumšākas dienas gaišajā periodā līdz gaišākai posmā no vakara mijkrēšļa līdz rītausmai. Mazuļu krāsa stipri atšķiras no pieaugušo čūsku atturīgā krāsojuma — tie ir košā ķieģeļkrāsā ar dzelteniem plankumiem. Šādi grāmatā "Sārtie baloži un zeltainie sikspārņi" pieaugušu Raundas boa apraksta Džeralds Darels:
"Boa bija apmēram trīs pēdas gara, pamatā olīvzaļa ar nespodri dzelteniem plankumiem uz astes pusi. Galva tai bija garena un šaura, gandrīz lapas formā. Kopumā šī čūska nemaz neizskatījās pēc boa'".

Izplatība

Agrāk bija sastopama Maurīcijā un apkārtējās saliņās. Kolonizācijas laikā izdzīvoja vienīgi Raundā, sekmīgi reintroducēta Ganerskveinā.

Dzīvesveids

Aktīva naktīs. Sākotnēji dzīvoja cietkoku mežos un palmu savannās. Pēc vides degradācijas boa mitinās izdzīvojušās palmu audzēs un krūmājos. Dienas laikā gozējas latānijas palmu vēdekļos un sauso lapu vainagā, kas nokarājas līdz palmu pamatnei. Pārtiek no salā sastopamajām ķirzakām un putnu mazuļiem.

Aizsardzība

IUCN Sarkanajā grāmatā Raundas boa šobrīd ierindojusi apdraudēto sugu sarakstā. Salas veģetācija un fauna bija stipri cietusi no tur ievazātajām invazīvajām sugām — kazām un trušiem. 20. gadsimta 80. gados šīs sugas tika izskaustas, ļaujot salai pamazām atgūt savu sākotnējo dabisko vidi. 1996. gadā savvaļā bija atlikušas ne vairāk par 250 čūskām. Taču dzīvesvides atjaunošanas rezultātā to populācija 2012. gadā bija pieaugusi jau līdz 1400 īpatņiem.
2012. gadā Maurīcijas savvaļas fonds sadarbībā ar Darela savvaļas dzīvnieku aizsardzības trestu no Raundas rūpīgi pārveda 30 boa tēviņus un 30 mātītes uz Ganerskveinas saliņu, kuru tās kādreiz apdzīvoja. 2013. gadā tur tika konstatēti Raundas boa jaunuļi, kas liecināja par sekmīgi īstenotu boa reintrodukcijas programmu Ganerskveinā.
Metronidazols

Metronidazols ir sintētisks 5-nitroimidazola atvasinājums ar antibiotisku un antiprotozoju darbību. To izmanto anaerobās infekcijas profilaksei un terapijai, dažādas izcelsmes peritonītu, ginekoloģiskas un pēcdzemdību infekciju, kā arī endokardītu gadījumā. Tas ir efektīvs arī giardiāzes, trihomoniāzes un amebiāzes ārstēšanā. Tas ir pirmais izvēles preparāts vidēji smagos Clostridium difficile izraisīta kolīta gadījumos. Metronidazols ir pieejams gan orālā, gan krēma, gan intravenozā formā. Tā kā preparāts labi uzsūcas no gremošanas trakta un nokļūst audos,amebiāzes un citu protozoonožu izraisīto slimību ārstēšanai lieto iekšķīgi. Citos smagos gadījumos metronidazolu ievada vēnā. Metronidazola blaknes ir dispepsija, galvassāpes, alerģiskas reakcijas (nieze, nātrene), metāliska garša, sarkani-brūns urīns, reizēm arī lēkmes. Tas izraisa arī disulfirāmam līdzīgu reakciju un riebumu pret alkoholu. Metronidazolu nevajadzētu lietot agrā grūtniecībā, kā arī barojot ar krūti.
Voldemārs Maldonis

Dzīvesgājums

Dzimis Tirzas pagasta "Daudziņu" mājās. Mācījās Tirzas pagastskolā, tad Tirzas, Vecpiebalgas, Liezeres draudzes skolās. 1889. gadā beidza Cēsu pilsētas skolu un strādāja par skolotāju Blomē (1889-1892) un Torņakalnā (1892-1895). 1895. gadā Rīgas Aleksandra ģimnāzijā kā eksterns nolika abitūriju. Studēja Tērbatas Universitātes Teoloģijas fakultātē (1895-1900). 1901. gadā Rīgā nodibināja un vadīja privātu sieviešu ģimnāziju ("Maldoņa ģimnāziju") līdz 1909. gadam.
No 1909. līdz 1912. gadam bija luterāņu mācītājs un skolotājs Lubānā, no 1912. līdz 1919. gadam pirmais mācītājs Cēsu pilsētas draudzē. Pēc Februāra revolūcijas 1917. gadā bija pagaidu Vidzemes Zemes padomes loceklis. No 1919. gada Latvijas Universitātes mācību spēks, Latvijas Universitātes Teoloģijas fakultātes dekāns, sistemātikas profesors.
Papildinājies Marburgas universitātē Vācijā, kur aizstāvēja teoloģijas doktora grādu. Vidzemes un vēlāk Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas konsistorijas viceprezidents.
Miris 1941. gada 22. februārī Rīgā.
Mazais trušbandikuts

Izskats un īpašības

Mazajam trušbandikutam bija kompakts, apaļīgs ķermenis ar arkveidā izliektu muguru, atgādinot jaunu trusēnu. Purniņš garš, smalks un smails, ausis garas un stāvas, līdzīgas truša ausīm, caur kurām dzīvnieciņš atvēsināja ķermeni. Priekškājas īsas un smalkas, trīs nagi sēpcīgi un labi attīstīti, bet pārējie divi sīciņi. Pakaļkājas bija izteikti garākas, ķepām bija tikai tīrs pirksti. līdzīgi kā ķenguriem, otrais un trešais pirksts bija saauguši kopā. Aste gara, tieva un pūkaina, galā veidojot kuplu cekulu. Šai sugai dzimumu dimorfisms bija mazāk izteikts kā lielajam trušbandikutam — lai arī abi dzimumi bija apmēram vienādi lieli, tēviņi bija izteikti smagāki nekā mātītes. Mazā trušbandikuta ķermeņa garums bija 200—270 mm, astes garums 120—170 mm, svars tēviņam 362—435 g, mātītei 310—312 g. Ausu garums apmēram 50—66% no ķermeņa garuma.
Tā mīkstais, zīdainais kažociņš varēja būt gaišā smilšu krāsā vai pelēkbrūnā. Vasaras periodā kažokam nebija akotmatu. Pavēdere un kājas bija gaišas, gandrīz baltas, ķepiņas gaiši rozīgas, bez matojuma. Aste balta ar šauru, pelēku vai melnu garenvirziena svītriņu, kas sniedzās pāri apmēram trešdaļai astes. Mazajam trušbandikutam bija izteikta ķermeņa smaka, kāda, piemēram, nav lielajam trušbandikutam. Mātītei uz vēdera ir soma, kas atveras uz aizmuguri.

Uzvedība un barība

Mazais trušbandikuts dzīvoja smilšanos un mālainos tuksnešos, kāpās ar nabadzīgu veģetāciju, zemiem kokiem un krūmiem. Līdzīgi kā citi bandikuti mazais trušbandikuts bija naktīs aktīvs somainis, tam bija labi attīstīta oža un redze, piemērota redzēšanai tumsā. Tas bija visēdājs, kas galvenokārt pārtika no kukaiņiem (skudrām un termītiem), to kāpuriem, zirnekļiem, bet barojās arī ar sēklām, augu saknēm, augļiem, sīpoliem, sēnēm un ļoti maziem mugurkaulniekiem (daž'diem nelieliem grauzējiem). Trušbandikutam nebija nepieciešams dzert ūdeni, nepieciešamo šķidrumu tas uzņēma ar barību. Ar priekšķepām rokot augsni, tas atrada barību un to uzlaizīja ar savu ļoti garo mēli.
Pa dienu tas atpūtās paša izraktās alās, kuras sneidzās 2—3 metru dziļumā. Alas ieeja tika vaļīgi aiztaisīt ciet. Nelūktus ciemiņus tas centās padzīt, tiem kožot un cenšoties iebiedēt ar šņākšanu.

Vairošanās

Mazais trušbandikuts varēja vairoties jebkurā gada mēnesī, bet visbiežāk tas notika laikā no marta līdz maijam. Parasti piedzima divi mazuļi, bet reizēm vareja būt arī viens vai trīs mazuļi. Grūsnības periods ilga 21 dienu. Mātīte no jauna sapārojās pēc 50 dienām pēc dzemdībam. Mazuļi pēc dzimšanas ielīda soma un palika piestiprinājušies pie zīdekļa 70—75 dienas. Pēc izlīšanas no somas mazuļus māte turpināja zīdīt vēl 14 dienas.