Zemgale (valsts)

Valdnieki

Pirmais vikingu sāgās pieminētais, bet vārdā nenosauktais zemgaļu ķēniņš (kong) dzīvojis pirms 1022. gada un maksājis meslus zviedru karalim Olavam (Olof Skötkonung, ap 980—1022).  1106. gadā zemgaļi (зимъгола) pie Daugmales sakāva iebrukušo Polockas kņaza Vseslava Bračislaviča dēlu (Vseslaviču) karaspēku, radot tam 9000 vīru lielus zaudējumus. 
1205. gada notikumu sakarā Indriķa hronikā pieminēts zemgaļu valdnieks Viestards kā Zemgales augstdzimušais (maior natu de Semigallia). 1206. gadā viņš dēvēts par zemgaļu kungu (Semigallorum princeps) un 1208. gadā arī par zemgaļu karavadoni (dux Semigallorum). 1219. gadā Viestards atkaroja Mežotnes pili un šo notikumu sakarā Indriķa hronikā pieminēti arī Mežotnes pilsnovada vecākie (seniores) Madis un Gailis. Atskaņu hronikā Viestardu kopš 1225. gada jau dēvēja par Zemgales ķēniņu (vācu: konic Vesters).
Livonijas Atskaņu hronikā 1259. gada zemgaļu sacelšanās sakarā pieminēts zemgaļu karavadonis Šabis (ein vromer helt, hieß Schabe), kas 1260. gadā Lietuvas karaļa Mindauga parakstītajā dokumentā Šabis (Schabbe) pieminēts starp karaļa Mindauga vasaļiem un kunigaišiem. 
Tāpat Atskaņu hronikā 1279.—1280. gada notikumu sakarā atkārtoti pieminēts zemgaļu vadonis Tērvetē (houbetman, 08659. rinda, houbet zû Terwetein, 09041. rinda) vai ķēniņš Nameisis (kunic Nameise). 
1312. gadā Romas pāvesta sūtņa Moliānas Franciska rakstītajā izmeklēšanas protokolā Nameisis tika dēvēts par Zemgales karali jeb lielkungu (rex sue dominus Nameyxe), kas liecina par viņa vadošo stāvokli tā laikā Zemgales ķēniņvalstī (Semigalia).
Pēdējais vārdā neminētais Zemgales vadonis (Semegallen houbtman, 10699. rinda) krita 1287. gada Garozas kaujā.

Upmales kristianizēšana

1219. gadā Upmales zeme (Austrumzemgale) pieņēma kristīgo ticību un tika iekļauta Sēlijas bīskapijā, bet tās otrais bīskaps Lamberts savu rezidenci 1225. gadā no Sēlpils pārcēla uz Mežotni. 1226. gadā tika nodibināta Zemgales bīskapija, zemgaļu ķēniņš Viestards piekrita atļaut savā zemē sludināt kristīgo ticību, taču pats nekristījās un saglabāja pārvaldību pār savu zemi. 1228.—1229. gadā Zobenbrāļu ordenis mestra Folkvina vadībā karoja ar Zemgales ķēniņu Viesturu. 1231. gadā Rīgas bīskaps Nikolajs nelikumīgi likvidēja Zemgales bīskapiju. Mežotnes un Upmales teritoriju pievienoja Rīgas diecēzei, bet pārējo Zemgales daļu nodeva Rīgas domkapitulam un ordenim. 1232. janvārī pāvests Gregorijs IX atcēla Rīgas bīskapa Nikolaja rīkojumus un personīgi iecēla savu vicelegātu Alnas Balduīnu (Balduin von Alna, bei Thuin) par Zemgales un Kursas bīskapu.

Zemgales karš ar Livonijas ordeni (1259—1290)

Pēc Zemgaļu sacelšanās sākuma 1259. gadā, Livonijas ordeņa mestrs Burhards no Hornhauzenas organizēja lielu karagājienu un Zemgali. Nespējot ieņemt Tērvetes pili, ordeņa mestrs nolēma uzcelt savu pili Dobes pilskalnā Zemgales rietumu daļā. 1264. gadā Livonijas ordeņa mestrs Konrāds sapulcināja lielu karaspēku, kas sastāvēja no ordeņa brāļu, karakalpu, "zemes ļaužu" un citu krustnešu karapulkiem, kas pirms tam bija karojuši un dedzinājuši sacēlušos kuršu pilis Kurzemē, lai atkārtotu to pašu arī Zemgalē. Tomēr ordeņa karaspēks piedzīvoja smagu sakāvi. Kaujā uz Zemgales robežas, kur bija izveidoti aizsprosti, krita sešsimt iebrucēju karaspēka vīru, starp tiem divdesmit ordeņa brāļu un daudzi tika ievainoti. 1265. gadā ordenis uzcēla Mītavas pili, no kuras ordeņa karaspēks atkārtoti devās sirojumā uz Zemgali, bet atkal tika sakauts kaujā pie Mītavas. 
Tikai 1270. gadā Livonijas ordeņa mestram Valteram no Nordekes izdevās ieņemt Tērvetes pili. 1272. gadā Zemgale piekrita pāriet kristīgajā ticībā un 6. jūlijā Rīgā parakstītajā miera līgumā bija paredzēts, ka vācu ordeņa brāļi tika atzīti par virskungiem, bet zemgaļi paturēja savu pārvaldību un tiesības. Pēc 1279. gada Aizkraukles kaujas zemgaļi atteicās no kristīgās ticības. 
1279. gadā Rīgas arhibīskaps  Johans I no Lūnes Rīgas franciskāņu klosterī veda sarunas ar zemgaļu ķēniņa Nameiša pārstāvjiem. 1280. gadā Zemgales ķēniņš Nameisis atbrīvoja Tērveti un uzbruka Rīgai, ko aizstāvēt palīdzēja kristīto latgaļu karaspēks no Cēsīm. 1280.—1281. gada ziemā Livonijas ordeņa mestrs Konrāds no Feihtvangenas no Mītavas pils devās karagājienā uz Dobeli, taču to ieņemt nespēja. 1281. gadā Livonijas ordeņa mestrs Konrāds no Feihtvangenas ar 14 000 karavīriem aplenca Tērvetes pili, zemgaļi piekrita maksāt nodevas un aplenkums tika pārtraukts. 
1287. gada 26. martā notika Garozas kauja starp Livonijas ordeņa mestra Villekīna vadīto krustnešu karaspēku un zemgaļiem. Kaujā ordeņa karaspēks tika pilnīgi sagrauts, kaujā krita ordeņa mestrs un vairāki komturi, tomēr bojā gāja arī zemgaļu karavadonis, kura vārds palicis nezināms. 1288.—1289. gada ziemas karagājienā Livonijas ordeņa mestrs Kuno no Hacigenšteinas kopā ar Tērbatas un Sāmsalas vasaļiem un latgaļu sabiedrotajiem nodedzināja Dobeles pilsētu (hronikā: hachelwerke), bet pili neiekaroja un atkāpās uz Tērvetes Svētkalnu. 1289. gadā Rīgas arhibīskaps Johans II no Fehtes veda sarunas ar zemgaļu pārstāvjiem par viņu padošanās noteikumiem. 1289.—1290. gada ziemā ap 2500 Livonijas ordeņa brāļu un to kuršu sabiedroto no Kursas puses uzbruka Dobelei un nodedzināja pilsētu. 
1286.—1290. gadā krustneši pilnīgi izpostīja Zemgales ziemeļu daļu un tās iedzīvotāji kopā ar karaspēku pārcēlās uz nepakļautajām zemgaļu un žemaišu zemēm tagadējās Lietuvas teritorijā. Spriežot pēc 13.—16. gadsimta arheoloģiskā materiāla un vietvārdiem, zemgaļi apmetās Raseiņu, Šauļu, Upītes, Kernaves, Ukmerģes un Kauņas apkārtnē.

Livonijas pilsoņu karš (1297—1330)

Pēc Livonijas pilsoņu kara sākšanās Zemgale uz laiku kļuva par starptautisko tiesību subjektu.
1298. gadā Rīgas arhibīskaps Johans III noslēdza militāru savienību ar Lietuvas dižkunigaiti Vīteni, kuram uzvaras gadījumā apsolīja atdot Livonijas ordenim pakļautās zemes Zemgalē.
Savukārt Rīgas domkapituls 1289. gada 12. jūnijā pēc uzvaras kaujā pie Turaidas noslēdza militāru savienību ar Dānijas karali Ēriku VIII, kurā bija paredzēts, ka Zemgale un „Naleres un Terakes apvidi” (Semgallen und die Gebiete von Nalere und Therake — 'Nalsenes un Tovrakstes zemes?') uz mūžīgiem laikiem piederēs Dānijas kronim. Dānijas karalis apsolīja līdz ziemas sākumam sūtīt savu karaspēku un aicināt savus Dāņu Igaunijas un Kurzemes vasaļus iesaistīties Rīgas arhibīskapijas aizsardzībā.
1300. gadā Rīgas arhibīskaps kopā ar domkapitula pārstāvjiem un diviem Zemgales sūtņiem ieradās Romā un iesniedza trīs plašus ziņojumus par Vācu ordeņa noziegumiem pret kristīgajiem Livonijā, Prūsijā un Zemgalē.

Sadalīšana pēc Melnas līguma (1422)

Pēc 1422. gadā noslēgtā Melnas līguma Livonijas ordeņa mestrs atteicās Zemgales dienvidu daļas, kas pārgāja Žemaitijas kunigaitijas pārvaldībā.
1426. gada jūnija sākumā tika nosprausta jauna Livonijas ordeņa valsts un Lietuvas dižkunigaitijas robeža, kas 1921. gadā kalpoja par pamatu mūsdienu Latvijas—Lietuvas robežas izveidei.