google/wiki40b huggingface dataset:
Karri Reme

Spēlētāja karjera

Savu profesionālā spēlētāja karjeru Reme uzsāka 2003. gadā, kad spēlēja SM līgas klubā Lahti "Pelicans". Uzreiz pēc 2003.—04. sezonas, viņu draftēja 2004. gada NHL draftā. Viņu, ar kopējo 191. numuru, izvēlējās Tampabejas "Lightning", bet Reme turpināja spēlēt Somijā, arī 2004.—05. sezonu aizvadot "Pelicans" rindās. 2005.—06. sezonā Remo kļuva par Somijas čempionu, spēlējot Hēmenlinnas "HPK" rindās.
2006. gada vasarā Tampabejas klubs parakstīja divu gadu līgumu ar Remo. Tiesa, 2006.—07. sezonā NHL Kari aizvadīja vien divas spēles, praktiski visu sezonu spēlējot tās AHL fārmklubā - Springfildas "Falcons". 2007.—08. sezonā Reme "Lightning" rindās aizvadīja jau 22 spēles. Uz 2008.—09. sezonu "Lightning" parakstīja līgumu ar Olafu Kolcigu, tādēļ Reme sezonu uzsāka AHL klubā Norfolkas "Admirals". Tiesa, sezonas gaitā Reme aizvadīja 24 spēles arī Tampabejas rindās.
2009. gada 23. jūnijā Karri parakstīja divu gadu līgumu ar "Avangard", komandas sastāvā nākamajās divās sezonās piedaloties arī KHL Zvaigžņu spēlēs. 2011.—12. gada sezonā Reme kopā ar "Avangard" sasniedza Gagarina kausa finālu, tajā gan piekāpjoties Maskavas "Dinamo" vienībai. Omskā vārtsargs spēlēja līdz pat 2012.—13. gada sezonas izskaņai, četru komandas rindās aizvadīto sezonu gaitā trīs reizes tiekot atzīts par KHL mēneša labāko vārtsargu.
2013. gada 5. jūlijā Reme noslēdza divu gadu līgumu ar NHL vienību Kalgari "Flames", nākamajā sezonā pildot komandas pamatvārtsarga funkcijas. 2014.—15. gada sezonā Reme kļuva par "Flames" otro vārtsargu aiz Jonasa Hillera, un pagarināja līgumu ar komandu uz trešo sezonu.
Somijas izlases rindās Reme spēlējis 2006. gada Pasaules čempionātā junioriem, kur, lai gan aizvadīja vienīgi vienu spēli, izcīnīja bronzas medaļas. Rāmo piedalījās arī 2008. un 2009. gada Pasaules čempionātos, 2009. gadā aizvadot pat vienu spēli.
2012. gada NBA izslēgšanas spēles

2012. gada NBA izslēgšanas spēles ir turnīrs pēc 2011.—2012. gada NBA regulārās sezonas beigām. Izslēgšanas spēles sākās 2012. gada 28. aprīlī. Tajās piedalās astoņas komandas no katras konferences, kas ir iekļuvušas savas konferences astoņu labāko komandu skaitā.
Abu konferenču čempioni tiksās 2012. gada NBA finālsērijā.
Ķīmiskais simbols

Ķīmiskais simbols ir katra ķīmiskā elementa nosaukuma īpašs saīsinājums no tā latīniskā nosaukuma. Šie simboli tiek starptautiski izmantoti (tos atzinusi organizācija IUPAC) un tos lieto arī tādās valstīs, kurām ir no latīņu alfabēta atšķirīgi alfabēti (grieķu, arābu, kirilica). Mūsdienu ķīmiskie simboli sastāv no viena lielā burta vai (pārsvarā) viena lielā un viena mazā burta. Lielais burts vienmēr ir elementa latīniskā nosaukuma pirmais burts, bet otrais ķīmiskā simbola burts ir viens no tuvākajiem nākamajiem nosaukuma burtiem.
Immanuels Taivans

Dzīves gājums

Dzimis 1946. gada 23 martā. Studēja Leņingradas Pediatriskajā Medicīnas institūtā (1963-1969), pēc studiju beigām strādāja Krāslavas rajona slimnīcā par bērnu ārstu (1969-1971). Pēc 1971. gada aspirantūrā Rīgas Medicīnas institūtā (1971-1974), kuru nobeidzot aizstāvēja medicīnas zinātņu kandidāta disertāciju fizioloģijas specialitātē.
Strādāja par zinātnisko līdzstrādnieku Latvijas Eksperimentālās un klīniskās medicīnas institūtā (1974-1976), bet drīz vien tika uzaicināts darboties RMI Plaušu ķirurģijas laboratorijā (1976-1991). Līdztekus piestrādāja Rīgas Ātrās Palīdzības stacijā (1974-1982).
1991. gadā aizstāvēja medicīnas zinātņu doktora grādu pulmonoloģijas specialitātē, iecelts par Latvijas Medicīnas akadēmijas Plaušu fizioloģijas laboratorijas vadītāju (1991-1998).
1998. gadā viņš bija viens no pirmajiem Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes profesoriem, Patoloģijas katedras vadītājs. Līdztekus Paula Stradiņa Klīniskās universitātes slimnīcas funkcionālās diagnostikas nodaļas vadītājs (2002).
Angļu valoda

Vēsture

Angļu valoda radusies no anglofrīziešu dialektiem, kurus Lielbritānijā no ziemeļrietumu Vācijas un ziemeļu Nīderlandes ienesa ģermāņu ieceļotāji un romiešu karavīri. Senangļu valodu spēcīgi ietekmēja skandināvu valodās runājošo vikingu karagājieni Anglijā 8. un 9. gadsimtā, bet 11. gadsimtā franciski runājošo normāņu uzbrukums, kuri izraisīja gramatikas vienkāršošanos un leksikas bagātināšanos. Normāņi valdīja 300 gadus, kuru laikā franču valodai bija cienījamāks statuss kā angļu valodai, kas izraisīja arī izmaiņas rakstībā - th lietošanu burtu þ un ð vietā un ģerundiju parādīšanos. Ap 15. gadsimtu notika tā saucamā "lielā patskaņu mija" — izmaiņas garo patskaņu izrunā, kas ir viens no iemesliem, kāpēc mūsdienu angļu valodas rakstība neatbilst izrunai. Šajā laikā valdības struktūrās izplatījās Londonas dialekts, izraisot valodas standartizāciju. 17. gadsimtā Lielbritānija kļuva par koloniālu lielvalsti, kas izraisīja angļu valodas izplatību visā pasaulē un atšķirīgu standartizētu dialektu veidošanos kolonijās.

Gramatika

Angļu valodā vairākums vārdu ir kopdzimtē, tomēr reizēm izšķir arī sieviešu un vīriešu dzimti, reizēm dzimumu līdztiesības vārdā tiek mēģināts veicināt kopdzimtes vārdu lietošanu. Vārdi tiek locīti minimāli — ir nominatīvs, ģenitīvs un akuzatīvs, tomēr tos lieto tikai personu vietniekvārdu locīšanai. Tiek izšķirts vienskaitlis un daudzskaitlis. Angļu valodā ir divu veidu artikuli — noteiktais artikuls the un nenoteiktie artikuli a un an. Darbības vārdiem ir trīs personas katrā skaitlī.

Rakstība

Angļu valodā kopš 9. gadsimta tiek lietots latīņu alfabēts, pirms tam lietoja anglosakšu rūnas. Angļu rakstība ir vēsturiska, nevis fonētiska, tāpēc vārdu izruna bieži vien ir ļoti atšķirīga no rakstības, sagādājot ievērojamas grūtības valodas apguvē — tiek uzskatīts, ka salīdzinot ar lielāko daļu valodu, kurās lieto alfabētu, angļu valodas rakstība ir vissarežģītākā.
Atkarska

Vēsture

1385. gadā vietā, kur tagad atrodas pilsēta, tika nodibināts tatāru hana Etkara uluss, pēc kā tika nodēvēta Etkaras upe. 1699. gadā pēc cara Pētera I rīkojuma Medvedicas labajā krastā tika ierīkota sloboda, ko nodēvēja pēc Etkaras upītes. 1780. gadā pēc Katrīnas II rīkojuma Etkaras slobodai piešķīra pilsētas statusu, tagadējo nosaukumu un tā kļuva par apriņķa centru. Pēc Tambovas—Saratovas dzelzceļa izbūves (1871—1872) un atzara uz Voļsku izveidošanas (1893) Atkarska kļuva par ievērojamu transporta mezglu un strauji izauga par reģiona labības tirdzniecības centru. Mūsdienās mašīnbūves un pārtikas rūpniecības centrs.
Emīls Šallops

Biogrāfija

Piedzimis Brandenburgas pilsētā Frīzakā. No 1856. gada līdz 1861. gadam mācījies Berlīnes ģimnāzijā, kuru pabeidzis ar labām sekmēm. Skolas gados daudz interesējies par latīņu un grieķu valodām, sacerējis dzejoļus latīņu valodā, kā arī tulkojis vācu poēziju latīņu valodā. 1858. gadā apguvis stenogrāfiju, vēlāk no 1865. gada līdz 1872. gadam strādājis Prūsijas parlamentā par stenogrāfu, bet no 1872. gada bijis Vācijas parlamenta Reihstāga stenogrāfists. 1869. gadā apprecējies, taču 1879. gadā viņa pirmā sieva mirusi. Atkārtoti apprecējies 1881. gadā, taču arī otrā sieva mirusi 1884. gadā. Vēlāk apprecējies arī trešo reizi. No visām laulībām Šallopam bijuši septiņi bērni.
Šahu iemācījies spēlēt 1856. gadā Berlīnē. 1861. gadā iepazinies ar pirmajām šaha grāmatām, un šī paša gada oktobrī pievienojies Berlīnes akadēmiskajam šaha klubam. 1863./64. gada ziemā kļuvis par Berlīnes šaha biedrības biedru. 1864. gadā nospēlējis dažas partijas pret Ādolfu Andersenu. 1867. gadā piedalījies 6. Rietumvācijas šaha kongresā Ķelnē. No 1879. līdz 1889. gadam bijis Berlīnes šaha savienības priekšsēdētājs. Daudz darba un pūļu ieguldījis Vācijas šaha savienības dibināšanā un kopš 1890. gada aprīļa bijis viens no tās ietekmīgākajiem biedriem. 1880. gadā bijis 4. vietā Vīsbādenes šaha turnīrā. 1885. gadā dalījis 2. vietu Herefordas šaha turnīrā. 1886. gadā bijis otrais Notingemas šaha turnīrā. 1893. gadā zaudējis maču Andrejam Ašarinam. 1898./99. gadā dalījis 2. vietu Berlīnes ziemas turnīrā.
Daudz laika veltījis arī šaha literatūras izdošanai. Apkopojis daudzu šaha turnīru partijas (Leipciga - 1877, 1879, Parīze - 1878, Berlīne - 1881, Nirnberga - 1883), kā arī izdevis grāmatu, kas veltīta pirmajam mačam par Pasaules šaha čempiona titulu starp Vilhelmu Steinicu un Johannesu Cukertortu 1886. gadā. No 1887. gada līdz 1890. gadam bijis žurnāla "Deutsches Wochenschach" redaktors.
Šallopa vārdā ir nosaukts aizsardzības variants Karaļa gambītā - 1.e4 e5 2.f4 exf4 3.Zf3 Zf6.
Lēvenrū parks

Vēsture

Tagadējais Lēvenrū parks veidojies ap muižas kompleksu, kas Tallinas Kristīnentāles apkaimē radās 17. gadsimta beigās.
Pēc Zviedrijas kapitulācijas Ziemeļu karā muiža nonāca toreizējā Igaunijas gubernatora Frīdriha fon Lēvena (vācu: Friedrich von Löwen) (1728-1736) īpašumā, kura vārdā muiža, bet vēlāk arī Lēvenrū izpriecu dārzs tika nodēvēts. 18. gadsimta vidū muiža kļuva par ievērojamāko Tallinas arpilsētas rezidenci. 
18. gadsimta beigās muiža nonāca ģenerāļa Frīdriha fon Rozena īpašumā. Jaunais īpašnieks ne vien organizēja jaunu ēku būvniecību, bet plānoja arī ainavu parka izveidi ar kanāliem, mākslīgām salām, tiltiem.
1798. gadā Lēvenrū vasaras muižas teritorijā tika atvērts izpriecu un atpūtas dārzs ar vasaras restorānu, konditoreju, deju zāli, boulinga zāli, šautuvi. Šeit tika rīkotas arī teātra izrādes, kuru iniciators bija Augusts fon Kocebī. Bez izklaides funkcijām vasaras dārzā bija iespējams saņemt arī dziednieciskās procedūras, tā kā Linnu ielas rajonā toreiz tecēja dzelzi, sēru un citas minerālvielas saturošs avots.
19. gadsimtā muiža piederēja Frīdriha Noltkeles sabiedrībai, kas šeit ražoja etiķi, šokolādi un krāsas. Šajā laikā Tallinas iedzīvotāju vidū Lēvenrū izpriecu dārzu sāka izkonkurēt Kadriorga. Spēcīgā konkurences Lēvenrū izpriecu dārzu noveda dziļā pagrimumā, vairākus gadu desmitus ēkas stāvēja neizmantotas.
Turpinot saimniecisko darbību Lēvenrū muižas īpašumā tika izveidots apjomīgs zivju dīķis.
1866. gadā Lēvenrū muižā izcēlās ugunsgrēks, kura laikā tika nopostīta pati muižas ēka, kā arī vairākas saimniecības ēkas.
1936. gadā Lēvenrū muižas īpašumus iegādājās AS Kopli, kas vēlējās šeit izveidot valsts mēroga dārzkopības mācību centru.
Padomju laikos bijušajos Lēvenrū īpašumos tika izvērsta plaša saimnieciska darbība, ieskaitot augļkopību un zivjaudzēšanu. Lēvenrū dīķos tika audzētas foreles, vēlāk arī karpas. Padomju saimniecība tika likvidēta 1957. gadā.
1976. gadā parkā tika uzcelta Pionieru pils. Pēc Igaunijas neatkarības atjaunošanas ēka pārbūvēta par lielveikalu "Kullo".
1993. gadā Lēvenrū parks ieguva valsts aizsargājamās teritorijas statusu.
Autobusu satiksme Jūrmalā

Vēsture

SIA “Jūrmalas autobusu satiksme” ir dibināts 1958. gada 20. novembrī un tolaik tā nosaukums bija “Auto Transporta kombināts”, kas veica pasažieru pārvadājums Jūrmalas pilsētā ar PAZ autobusiem un RAF markas mikroautobusiem. 1962. gadā uzņēmums pārdēvēts par ATU-36 (Autotransporta uzņēmumu Nr.36). 1965. gadā autobusu depo parādās pirmie LAZ markas autobusi, savukārt 1974. gadā Jūrmalas pilsētas ielās sāk braukt pirmie no ārvalstīm ievestie autobusi no Ungārijas – dzeltenie Ikarus. 1991. gadā uzņēmums tiek nodēvēts par “Valsts Autotransporta firma Jūrmala”.  1997. gadā uzņēmumu privatizē, un tas tiek nodēvēts par  SIA “ Autotransporta firma Jūrmala-SV”. No 2012. gada līdz 2017. gada sākumam  pasažieru pārvadājumu nozarē strādāja ar nosaukumu SIA “Autobusu parks Jūrmala-SV” un no 2017. gada 20. februāra uzņēmums maina nosaukumu – SIA “Jūrmalas autobusu satiksme“. No 2018. gada 12. februāra tika mainīta vairāku autobusu numerācija un to saraksti, un tika slēgti vairāki maršruti. Tāpat ir iegādāti 14 jauni autobusi.
Pēdējā indulgence

Sižets

Veikala direktore Erna Zāle pēc norunas ar apavu fabrikas pārstāvi sāk tirgot "kreiso preci" - sporta apavus. To viņa uzdod sava veikala jaunajai pārdevējai Olgai. Pēc revīzijas Olgai kļūst skaidrs, ka viņa iesaistīta mahinācijā. Baidoties ka Olga paziņos milicijā, viņu nolemj novākt.
Petrs Mrāzeks

Spēlētāja karjera

Hokeju Mrāzeks uzsāka spēlēt HC Vitkovice kluba junioru sistēmā, 2008. gadā izejot laukumā arī tās Čehijas Ekstralīgas komandas sastāvā. 2009. gada vasarā Mrāzeks pārcēlās uz Ziemeļameriku, kur pievienojās Ontārio hokeja līgas kluba Otavas "67's" rindām, tajā aizvadot nākamās trīs sezonas. 2012.—13. gada sezonu Mrāzeks uzsāka ECHL vienībā Toledo "Walleye", taču jau visai drīz tika izsaukts uz Amerikas hokeja līgas klubu Grendreipidsas "Griffins".
2012.—13. gada sezonā Mrāzeks debitēja NHL, aizvadot divas spēles Detroitas "Red Wings" sastāvā. 2014.—15. gada sezonā Mrāzeks kļuva par "Red Wings" otro vārtsargu aiz Džimija Hauarda. 2015.—16. gada sezonā Mrāzekam izdevās izkonkurēt arī Hauardu. 2017.—18. gada sezonās vidū tika aizmainīts uz Filadelfijas "Flyers", savukārt vasarā pievienojās Karolīnas "Hurricanes" rindām.
Čehijas hokeja izlases rindās spēlējis 2012. gada Pasaules čempionātā, kā arī 2012. gada Pasaules čempionātā junioriem, tajā tiekot atzīts par turnīra labāko vārtsargu.
7K-L1

7K-L1 (7К-Л1; GRAU indekss 11F91) bija PSRS pilotējamo kosmosa kuģu Sojuz sērija, kas bija paredzēta Mēness aplidojumam ar atgriešanos uz Zemes. Pirmā eksemplāra palaišanas mēģinājums notika 1967. gadā, pēdējais — 1970. No 14 palaišanas mēģinājumiem trīs veiksmīgi atgriezās uz Zemes. Neviens no tiem nenotika pilotējamā režīmā.
7K-L1 tika izstrādāts uz  Sojuz 7K-OK bāzes. Lai samazinātu kosmosa kuģa masu nesējraķetes ierobežotās celtspējas dēļ, konstruktori atteicās no orbitālā nodalījuma. Tā vietā tika piemontēts atbalsta konuss ar parabolisko antenu. Bija arī rezerves izpletnis un žiroskopu platforma un zvaigžņu sensori navigācijai kosmosā. Kosmosa kuģī bija vietas diviem kosmonautiem.
Cilvēka izsēdināšanai uz mēness tika izstrādāta nesējraķete N-1. Pirmajiem izmēģinājumu lidojumiem tās derīgā krava bija 7K-L1 modifikācija 7K-L1S. Tai bija papildu nodalījums, mazāks nekā Sojuz orbitālais nodalījums, kurā bija uzstādīta jaudīga fotoaparatūra, raķetes vadības sistēma un citas sistēmas. 7K-L1S tika palaisti divas reizes 1969. gadā, abi mēģinājumi bija neveiksmīgi raķetes avārijas dēļ.
Latvijas—Krievijas robeža

Latvijas—Krievijas robeža ir 283.6 km gara Eiropas Savienības ārējā robeža, kas atdala divu suverēnu valstu — Latvijas Republikas un Krievijas Federācijas — teritorijas. Mūsdienu robeža balstās uz 2007. gada 27. martā Maskavā parakstīto Latvijas Republikas un Krievijas Federācijas līgumu par Latvijas un Krievijas valsts robežu, ievērojot EDSO pieņemto robežu nemainības principu.

Vēsture

Latvijas brīvības cīņu laikā 1920. gada 30. janvāra Latvijas-Krievijas pamiera līgumā noteica demarkācijas līniju uz 1. februāri, kas sakrita ar latviešu apdzīvotā Ludzas apriņķa austrumu robežu. Miera līguma parakstīšanas laikā Krievijas PFSR piekāpās robežas ziemeļu daļā (Abrenes/Pitalovas apvidū), bet Latvijas Republika dienvidu daļā (Drisas apvidū). KPFSR pusē — Aknišās, Jaunrozēs, Pridruiskā, Rosicā (Rasītē), Sebežā, Drisā — palika dzīvot daudz latviešu, bet Kacēnu pagastā, Linavas pagastā, Purvmalas pagastā, Augšpils pagastā un Gauru pagastā daudz krievu, jo miera līgumā noteiktā robeža starp Krieviju un Latviju nebija novilkta pēc stingriem etnogrāfiskiem principiem. 1920. gada 14. oktobrī Latvijas Ministru prezidents K. Ulmanis un ārlietu ministrs Z. Meierovics izdeva pavēli Latvijas armijai atkāpties uz Latvijas-Padomju Krievijas miera līgumā paredzētajām robežām. 1921. gada janvārī izveidoja robežkomisija, kuras sastādīto robežas aprakstu parakstīja 1923. gada 7. aprīlī Rīgā. Saskaņā ar to robežas kopgarums bija 351 km un tā sīkāk dalījās 106 robežpunktos, no kuriem pirmais atradās ziemeļos, Latvijas, Igaunijas un Krievijas robežas saskares punktā pie Kūdupes, bet pēdējais — nr. 106 — dienvidos, Daugavā iepretim Rosicas ietekai, kur tā saskārās ar Latvijas-Polijas robežu.
Otrā Pasaules kara laikā Padomju Savienība 1940. gadā okupēja Latvijas Republiku un 1944. gadā 23. augustā prettiesiski iekļāva Krievijas PFSR sastāvā 1075,31 km² tās teritorijas — Abrenes pilsētu un sešus apriņķa pagastus (Purvmalas, Linavas, Kacēnu, Upmales, Gauru un Augšpils pagastus).

Mūsdienu robeža

Robežas delimitāciju pabeidza 1998. gadā, bet tikai 2007. gada 27. martā parakstīja Latvijas—Krievijas robežlīgumu. 2009. gada 23. septembrī uzsāka robežas demarkāciju, ko vadīja Latvijas — Krievijas robežas demarkācijas komisija. Komisijas sēdes notika 2009 gada 23. — 24. septembrī Daugavpilī, 23. — 28. novembrī Maskavā, 2010. gada 25. — 26. februārī Jūrmalā, 24. — 28. maijā Pleskavā un 21. — 23. septembrī Rīgā. Robežas galīgā demarkācija noslēdzās tikai 2017. gada oktobrī, kad tika parakstīti gala dokumenti.
Valsts robeža starp Latvijas Republiku un Krievijas Federāciju sākas no Latvijas Republikas, Krievijas Federācijas un Baltkrievijas Republikas valsts robežu saskares punkta, kas atrodas uz Zilupes upes un tajā ietekošās Ņevericas upes aptuveni 0,1 km uz dienvidiem no "Draudzības kurgāna". Latvijas-Krievijas robežas gala punkts sakrīt ar Latvijas Republikas, Krievijas Federācijas un Igaunijas Republikas valsts robežu saskares punktu aptuveni 70 m ziemeļos no vietas, kur Pededzē ietek Laikupe.
Spēlmaņu nakts 1994

Balsošana par 1994. gada Latvijas profesionālo teātru jauniestudējumu skates laureātiem notiek 1995. gada 1. jūnijā, bet balvu pasniegšanas ceremonija – 1995. gada 2. jūnijā Dailes teātrī. Scenārijs un režija - Baiba Rubess un Brigita Strode, skatuves iekārtojums - Andris Freibergs. Šās ceremonijas veidotāji ierosina Latvijas profesionālo teātru jauniestudējumu skates apbalvošanas ceremoniju nosaukt par Spēlmaņu nakti.

Žūrija

Žūrijā darbu turpina tie paši, kas vērtēja jau 1993. gada teātru sniegumu. Žūrijas priekšsēdētājs - Ģirts Nagainis.
Butēni

Izomēri

Butēnam ir 3 struktūrizomēri — 1-butēns, 2-butēns un metilpropēns (izobutilēns). 
2-butēnam turklāt novērojama cis - trans izomērija, jo abas metilgrupas var novietoties dažādās pusēs dubultsaitei.
Nuga

Nuga (franču: nougat [nu.ɡa]) ir konditorejas izstrādājums, ko tradicionāli gatavo no cukura vai medus un grauzdētiem riekstiem (visbiežāk mandelēm vai lazdu riekstiem), dažkārt pievienojot arī šokolādi. Nugu parasti izmanto šokolādes batoniņu un šokolādes konfekšu pildījumos vai dažādu kūciņu un tortu krēmos un rotājumos.

Ražošana

Vispirms nugas ražošanā izmantotos riekstus attīra no riekstu atlūzām, čaumalām, putekļiem un citiem mehāniskajiem piemaisījumiem. Tad attīrītos riekstus apgrauzdē. Grauzdēšanas laikā tie iegūst izteiktāku smaržu un zaudē mitrumu. Atkarībā no izmantoto riekstu un nugas veida, izmanto dažādus grauzdēšanas režīmus un apgrauzdēšanas pakāpes.
Pēc tam apgrauzdētos riekstus dzesē, vienlaikus atdalot arī to miziņu, kas grauzdēšanas laikā kļuvusi trausla. Tālāk riekstus sasmalcina, samaisa un pievieno pārējās nugas izejvielas. Tad izejvielu maisījumu padod uz nerūsošā tērauda veltņiem, kur to apstrādā, iegūstot smalki viendabīgu masu, ko tad īpašās iekārtās noteiktu laiku karsē un spēcīgi maisa, līdz rodas nugai raksturīgā mīkstā un plūstošā konsistence.
Ja nugai pievienota šokolāde, nugas masu papildus vēl temperē. Visbeidzot, gatavo nugas masu plūsmā atdzesē un automātiski iesaiņo (visbiežāk spainīšos vai kartona kastēs).
Jerve (stacija)

Stacijas ēka

Lai gan pieturas punkts pašreizējā vietā tika atklāts jau 1923. gadā, Jerves stacijas ēka tika pabeigta vien trīs gadus vēlāk. Saskaņā ar ievērojamā jūgendstila arhitekta Kārļa Burmaņa (igauņu: Karl Burman) ieceri ēka tika ieturēta nacionālā romantisma stilistikā. Oriģinālā stacijas ēka var lepoties ar izsmalcinātām fasādes aprisēm — augstiem pusaploces formas logiem un īpašas formas jumtu. 1999. gadā stacijas ēka tika iekļauta valsts kultūras pieminekļu sarakstā. Kopš 2008. gada vēsturiskajā stacijas ēkā darbojas jauniešu centrs.
Uzvaras piemineklis

Vēsture

Pieminekļa celtniecība un Uzvaras parka pārbūve noritēja no 1979. līdz 1985. gadam, projekta autori bija tēlnieki Ļevs Bukovskis un  Aivars Gulbis, piedaloties Leonīdam Kristovskim, mākslinieks Aleksandrs Bugajevs, arhitekti Ermēns Bāliņš, Edvīns Vecumnieks un Viktors Zilgalvis.
Zīmīgi, ka bronzas skulptūtas "Karavīri atbrīvotāji" autors Ļevs Bukovskis pats bija piedalījies Otrajā pasaules karā kā Latviešu leģiona karavīrs. 
Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija (VKPAI) izvērtēja objekta atbilstību iekļaušanai valsts aizsargājamo kultūras pieminekļu sarakstā un konstatēja, ka Uzvaras pieminekļa mākslinieciskā kvalitāte neatbilst kritērijiem, kādi izvirzāmi valsts aizsargājamam kultūras piemineklim.
Naktī no 1997. gada 5. uz 6. jūniju Pērkonkrusta dalībnieki mēģināja uzspridzināt Uzvaras pieminekli, spridzināšanas laikā bojā gāja divi no spridzinātājiem.
2012. gada aprīlī, neilgi pēc referenduma par valsts valodas statusa piešķiršanu krievu valodai, portālā Mana Balss.lv privātpersonu grupa nāca klajā ar iniciatīvu nojaukt Uzvaras pieminekli.
Šajā sakarā Latvijas Republikas Ārlietu ministrija norādīja, ka pieminekļa nojaukšana varētu būt pretrunā ar 1994. gada aprīlī noslēgto Latvijas Republikas un Krievijas Federācijas valdību savstarpējo vienošanos, kuras 13. pantā rakstīts, ka abas valstis apņemas nodrošināt memoriālo būvju un karavīru apbedījumu vietu sakopšanu, saglabāšanu un pieejamību.

Raksturojums

Alegoriskā memoriālā ansambļa centrā atrodas 79 m augsts obelisks, ko veido piecu dažāda augstuma skaldnes, kuras vainago piecstaru zvaigznes. Tas simbolizē piecus kara gadus un uzvaras salūtu.
Obeliska pakājē iekalti gadskaitļi 1941 • 1945, kas simbolizē Otrā pasaules kara periodu pēc Vērmahta uzbrukuma PSRS līdz Sabiedroto valstu uzvarai. Bronzas karavīru grupa pauž prieku par uzvaru, bet sengrieķu uzvaras dievei Nīkei līdzīgā plandošā apmetnī tērptās sievietes alegorija interpretēta kā Dzimtene – māte. Ideoloģiskās cenzūras dēļ nav īstenota tēlnieka Aivara Gulbja sākotnējā iecere – izveidot humānu mātes tēlu ar bērnu rokās.
Latvijas sabiedrībā pastāv pretrunīgi viedokļi par to — daļa Latvijas sabiedrības uzskata, ka Uzvaras piemineklis simbolizē ne vien Sarkanās armijas uzvaru, bet arī Latvijas okupāciju, tāpēc ir nepieciešama tā demontāža. 2019. gadā Factum veica aptauju, kurā secināja, ka 41% Latvijas iedzīvotāju vēlas Uzvaras pieminekli saglabāt, 36% vēlas to demontēt, bet 15% vēlas to pārdēvēt par okupācijas atceres memoriālu un pārvietot uz citu vietu.
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Papua-Jaungvinejā

Sarakstā apkopotas tās vietas Papua-Jaungvinejā, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. UNESCO sarakstā no Papua-Jaungvinejas ir iekļauta 1 vieta (kultūras objekts), savukārt 7 vietas ir iekļautas oficiālajā kandidātu sarakstā . Papua-Jaungvineja Pasaules mantojuma konvenciju ratificējusi 1997. gada 28. jūlijā.