google/wiki40b huggingface dataset:
Liberum veto

Liberum veto (no latīņu valodas - "brīvais veto") bija Polijas—Lietuvas ūnijas parlamentārās uzbūves princips, ka jebkuram seima deputātam bija tiesības pārtraukt jebkura jautājuma apspriešanu seimā vai seima darbību (un tā jau pieņemtos lēmumus) kā tādus. Deputātam vajadzēja tikai skaļi izsaukties latīniski Sisto activitatem! ("Es pārtraucu darbības") vai poliski Nie pozwalam! ("Es neļauju"). Rezultātā no 1573. līdz 1763. gadam, kad notika apmēram 150 seimu, aptuveni trešdaļā no tiem netika pieņemts nekāds lēmums.
Šis vienprātības princips 1589. gadā tika ieviests kā obligāts, bet 1666. gadā šo principu ieviesa arī vaivadiju seimikos. Šī principa avots bija tradīcija, ka seima lēmumi tika pieņemti vienprātīgi. Katrs deputāts pārstāvēja savu apgabalu un bija atbildīgs apgabala šļahtas priekšā par seima lēmumiem. Lēmums, kas būtu pieņemts mazākumam balsojot pret, tika uzskatīts par politiskās vienlīdzības pārkāpumu. Liberum veto principu dažreiz saista arī ar Radomas konstitūcijas principu Nihil novi, kas aizliedza Polijas karalim pieņemt likumas bez šļahtas piekrišanas.
Tradicionāli tiek uzskatīts, ka liberum veto pirmoreiz izmantoja Trāķu vaivadijas deputāts Vladislavs Siciņskis (lietuviešu valodas versijā Čičinsks) no Upītes pie Panevēžas 1652. gadā. Siciņska persona ir folklorizējusies, tēls izmantots daudzu autoru, tostarp Ādama Mickēviča un Mairoņa, darbos.
18. gadsimtā liberum veto tika izmantots aizvien biežāk, un šo principu veiksmīgi izmantoja Krievija un Prūsija, iejaucoties Polijas iekšpolitikā un paralizējot valsts attīstību. Pēc 1764. gada konvokācijas seima Varšavā liberum veto vairs praktiski netika izmantots. Turpmāk deputāti pirms seima sēdes dibināja t.s. konfederācijas (konfederacja), kur vienojās par apskatāmajiem jautājumiem. Pilnībā liberum veto tika atcelts 1791. gadā, Polijai pieņemot Eiropā pirmo moderno konstitūciju. 
Šo konstitūciju anulēja 1793. gada seims Grodņā, kas Krievijas sūtņa Jakoba Johana fon Zīversa spiediena rezultātā panāca Polijas Otro dalīšanu un faktisko valsts bojāeju.
Aprikožu samtbeka

Augšanas apstākļi

Mikorizas sēne. Vidus un dienvidu Eiropā novērota augšana zem papelēm, ozoliem, priedēm. Viduseiropā sastopama no jūlija līdz oktobrim.

Barības vērtība

Ēdama bez iepriekšējas novārīšanas.

Līdzīgās sugas

Līdzīgas šai sēnei ir sarkanā samtbeka, kuras cepurīte sarkana, un bifeļādas samtbeka, kuras cepurītes virsma ļoti nelīdzena.
Johans Melhiors Gotlībs Bēzeke

Dzīvesgājums

Dzimis 1746. gada 26. septembrī Burgā pie Magdeburgas luterāņu mācītāja un pedagoga Kristiāna Vilhelma Bēzekes ģimenē. Mācījās Kloster-Bergenas skolā (1761-1765), studēja teoloģiju un tieslietas Frankfurtes pie Oderas universitātē (1766-1771) un Halles universitātē (1771-1774), 1772. gadā ieguva  Dr. jur. grādu. 
1774. gadā viņš pieņēma hercoga Pētera uzaicinājumu un sāka strādāt par Academia Petrina tiesībzinātņu profesoru, bija pirmais akadēmijas prerektors (1775). Izpētīja ap 200 Kurzemes un Zemgales putnu sugu.  
Miris 1802. gada 8. oktobrī Jelgavā.
1,2,3-Triazols

Iegūšana

1,2,3-Triazolu un tā atvasinājumus iegūst, iedarbojoties ar slāpekļūdeņražskābi HN₃ vai tās organiskajiem atvasinājumiem (azīdiem) uz savienojumiem ar trīskāršo saiti (tā saucamā ciklopievienošanās reakcija).
Var iegūt, dekarboksilējot triazolkarbonskābes.

Īpašības

1,2,3-Triazola gredzens ir neparasti stabils, salīdzinājumā ar citiem savienojumiem, kuri satur 3 slāpekļa atomu ķēdi. Karsējot vakuumā līdz 500 °C, tas atšķeļ N₂ molekulu, veidojot aziridīnu - trīslocekļu ciklu. 1,2,3-Triazola cikls ir stabilāks pat par benzola gredzenu (oksidējot benzotriazolu - savienojumu, kura molekulā benzola gredzens savienots ar triazola gredzenu - vispirms oksidējas benzols un veidojas 1,2,3-triazoldikarbonskābe). Jutīgāks triazols ir pret reducētājiem.
1,2,3-Triazola atvasinājumi vienlaicīgi ir vājas bāzes (pie slāpekļa atoma esošo ūdeņraža atomu var aizvietot ar metāla atomu) un vājas N−H skābes.

Izmantošana

Triazolu izmanto organiskajām sintēzēm. 1,2,3-Triazola cikls ietilpst dažu medikamentu sastāvā.
Grenāda olimpiskajās spēlēs

Medaļu tabulas

Skatīt arī: Olimpisko medaļu skaits pēc valsts
HK 21A1

HK 21A1 - Vācijas kompānijas Heckler & Koch galveno uzdevumu ložmetēja HK 21 modifikācija, kuram munīcijas padeve ir tikai no patronlentes.

Raksturojums

Dažādu kalibru piemērojumi un magazīnu barošanas iespēja nebija vajadzīga lielākajai daļai pircēju, un tās tika atmestas.
HK 21A1, salīdzinot ar HK 21 ir viens galvenais uzlabojums - iespēja izmantot magazīnas atmešanu. HK 21A1 munīcijas padeve ir tikai no patronlentes. Tika veikti arī pārveidojumi, lai varetu veikt pielādēšanu, nepaceļot vāku, līdz ar to HK 21A1 šauj ar aizvērtu aizslēgu, nevis atvērtu, tā padarot pārlādēšanu daudz vieglāku un ātrāku. 
Ložmetējs tika ieviests 1971. gadā, un jau 1978. gada martā Heckler & Koch piedāvāja HK 21A1 ar 5,56 mm variantu (HK 23A1) turpmākajai SAW testēšanai. HK 21A1 izmēģināja ASV armija tai pašā laikā, kad tika testēts FN Minimi, bet ASV tomēr izvēlējās FN Minimi. Zināms, ka šis ierocis izmanto 1200 m tēmēkli. HK 21A1 ražošana Heckler und Koch pašlaik ir pārtraukta, bet pēc licences tas joprojām tiek ražots Portugālē un Grieķijā. Tas ir sastopams Meksikas un Bangladešas bruņoto spēku sauszemes bruņojumā.
Sudrabkalns (pilskalns)

Apraksts

Sudrabkalns ir savrups, apaļīgi konusveidīgs kalns ar ļoti stāvām nogāzēm. Virs apkārtnes pilskalns paceļas par 22 - 26 m. Tam nav nekādu redzamu mākslīgi veidotu nocietinājumu. Tā plakuma caurmērs 45 - 50 m. un tam ir neliels ap 3 m. liels kumpums vidusdaļā. Sudrabkalns ļoti labi eksponējas ainavā, it sevišķi tā D puse, kas nekad nav bijusi apaugusi ar kokiem. Pilskalna nogāzēs ir vairāki kara laika ierakumi, bet pilskalna kopējo tēlu tie nav mainījuši 
Pilskalna plakumā un nogāzēs konstatēts intensīvs un dziļš kultūrslānis. Arī visu pilskalna pakāji apņem apmetnes kultūrslānis. Apmetnes platība ir aptuveni 2 ha. un kultūrslāņa biezums tur vietām sniedzas 0,6 m dziļi. Gan pilskalnā, gan apmetnē atrastas bezripas keramikas gludās, ar nagiespiedumiem rotātās, apmestās, gludinātās, švīkātās un arī ripas keramikas lauskas Tās liecina par ilgstošu pilskalna apdzīvotību. Iespējams, jau no I g.t.p.m.e līdz pat vēlajam dzelzs laikmetam. Senatnē pilskalna tuvumā esot atrasti gan akmens cirvji, gan dzelzs šķēpa gali. 1999. gadā pilskalna Z pakājē zviedru arheologs J. Strems atrada dzelzs šaurasmens cirvi.
Pilskalnu pirmais reģistrējis Kārlis fon Lēviss of Menārs 1922. gadā. 1926. gadā savas Zemgales pilskalnu apzināšanas ekspedīcijas laikā pilskalnu apsekojis un uzmērījis Ernests Brastiņš.
20. gs. nogalē pilskalnu vairākkārt apsekojis un pētījis arī arheologs J. Urtāns.
Pilskalna tuvumā atrodas vairāki savrupi un apaļi uzkalniņi, kādu no tiem saista ar eventuālu kulta vietu. .
Arābi

Etniskā identitāte

Piederību arābiem nosaka valoda, kultūra un izcelsme. Viduslaikos par arābu uzskatīja cilvēku, kas cēlies no senajām arābu ciltīm. Mūsdienās pieņemts par arābiem uzskatīt Arābu līgas valstu iedzīvotājus, taču šāda definīcija var sevī iekļaut citu etnisko grupu pārstāvjus, tajā pašā laikā neiekļaujot arābu diasporu. Arābi, kuri nav musulmaņi, ne vienmēr sevi uzskata par arābiem, jo īpaši tas attiecināms uz jūdaistiem.

Vēsture

Arābi cēlušies no semītu ciltīm, kas ienāca Arābijas pussalā no Divupes un pirmoreiz minēti kādā asīriešu uzrakstā, kas datēts ar 853. gadu pirms mūsu ēras. Arābi pieminēti arī Vecajā derībā. Tiek pieņemts, ka sākotnēji šis nosaukums attiecināts uz tuksnešos dzīvojošajām semītu ciltīm. Visskaidrākā liecība par pirmajiem arābiem ir fragmentāri uzraksti arābu pirmvalodā no kuriem agrākie datēti ar mūsu ēras 8. gadsimtu. 
Par arābu vēsturi līdz kristietības izplatībai saglabājies maz liecību un tikai pēc islāma rašanās 7. gadsimtā sākās arābu pasaules uzplaukums. Islāms apvienoja klejojošās ciltis un tika izveidota musulmaņu valsts - kalifāts. Jau 8. gadsimta vidū tam bija izdevies iekarot ne vien Arābijas pussalu un Tuvos Austrumus, bet arī plašas teritorijas Centrālāzijā, Ziemeļāfrikā un Spānijā. Tradicionāli tiek uzskatīts, ka šis uzplaukums beidzās 13. gadsimtā, kad pēdējo no arābu kalifātiem- Abāsīdu kalifātu iekaroja Mongoļu impērija.
No 1513. līdz 1918. gadam lielākā daļa arābu atradās Osmaņu impērijas pakļautībā.
Benilukss

Vēsture

Līgumu, kas izveidoja Beniluksa Muitas savienību, parakstīja triju valstu emigrācijas valdības 1944. gada 5. septembrī Londonā un tas stājās spēkā 1948. gadā. Tas pārstāja darboties 1960. gada 1. novembrī, kad to aizstāja Beniluksa Ekonomiskā savienība, kuru izveidoja ar Hāgas līgumu 1958. gada 3. februārī. Tā priekštece ir (joprojām spēkā) Beļģijas-Luksemburgas Ekonomiskā savienība, ko nodibināja 1921. gada 25. jūlijā.
Baikāla-Amūras maģistrāle

Baikāla-Amūras maģistrāle (BAM) (krievu: Байкало-Амурская магистраль (БАМ)) ir 1520 mm platuma dzelzceļš Krievijas Federācijas Sibīrijas un Tālo Austrumu daļā.
Tā kopējās būvniecības izmaksas pārsniegušas 14 miljardus ASV dolāru, celtniecībā izmantoja arī Latvijas PSR darbaspēku un finansējumu (galvenokārt Taksimo stacijas būvē). Kopējais garums no Taišetas līdz Klusā okeāna piekrastei ir 4324 km, elektrificēts ir vienīgi iecirknis Taišeta-Taksimo (1469 km).

Vēsture

BAM tika plānots kā Transsibīrijas dzelzceļa alternatīvais dzelzceļš militāro konfliktu ar Japānu un Ķīnu gadījumā. Tā būve uzsākta jau 1930. gados, izmantojot Gulaga soda nometnē (Bamlagā) ieslodzīto darbu, taču pabeigts tikai līdz Bratskas stacijai. Otrā pasaules kara laikā ieslodzītie būvēja 486 km garu dzelzceļa līniju no Komsomoļskas līdz Sovetskaja Gavaņas ostai, taču tā netika pabeigta.
1974. gadā PSKP CK ģenerālsekretārs Leonīds Brežņevs paziņoja par Baikāla-Amūras maģistrāles celtniecības turpināšanu un tā tika pasludināta par komjaunatnes triencienceltni. 1984. gadā BAM rietumu daļa tika svinīgi savienota ar austrumu daļu, taču vilcienu kustība pa dzelzceļu netika atklāta daudzo nepabeigto tiltu un tuneļu dēļ. BAM pabeigšana atkārtoti tika pasludināta arī 1991. un 2003. gadā, kad tika nodots ekspluatācijā Severomuiskas tunelis.
PostgreSQL

PostgreSQL, bieži saukta arī vienkārši par Postgres, ir bezmaksas objektu relāciju datubāzes pārvaldības sistēma (DBVS).
Ir implementācijas šādām platformām: Linux, Solaris / OpenSolaris, Win32, Win x86-64, Mac OS X, FreeBSD, QNX 4,25, QNX 6.

Vēsture

PostgreSQL ir nekomerciālās DBVS Postgres pēctecis, un ir izstrādāta Kalifornijas universitātē Berklijā. Postgres izstrādāšanā, kas sākās 1986.gadā, iesaistījās arī Michael Stonebraker, kas bija daudz agrāka projekta Ingres vadītājs. Nosaukums «Postgres" tiek atšifrēts kā "Post Ingres», attiecīgi, izstrādājot Postgres tika izmantotas jau agrāk izveidotas iestrādnes.
Stonebraker un viņa studenti izstrādāja šo jauno datu bāzu vadības sistēmu (DBVS) astoņus gadus (1986-1994.g.). Šajā laikā tā sintaksē tika ieviestas procedūras, noteikumi, lietotāja tipi un daudzas citas komponentes. Darbs nebija veltīgs – 1995.gadā izstrādne tika sadalīta vēlreiz: Stonebraker izmantoja iegūto pieredzi veidojot komerciālu DBVS Illustra, bet viņa studenti izstrādāja jaunu Postgres versiju - Postgres95, kurā vaicājumvaloda POSTQUEL - mantojums no Ingres - tika aizstāta ar SQL.

Tajā laikā Postgres95 tika izplatīta ārpus universitātes telpām un nodota entuziastu komandai. No tā laika šai DBVS tika piešķirts vārds, ar kuru mēs to pazīstam arī šobrīd – PostgreSQL.

Trigeri

Trigeri tiek definēti kā funkcijas, kas tiek iniciētas ar DBL operācijām. Piemēram, INSERT darbība var palaist trigeri, kurš pārbauda pievienotā ieraksta atbilstību noteiktiem nosacījumiem. Rakstot funkcijas var tikt izmantotas dažādas programmēšanas valodas (sk. iepriekš).
Trigeri ir saistīts ar tabulām. Daudzi trigeri tiek izpildīti alfabētiskā secībā.

Noteikumi

Noteikumu mehānisms, ir mehānisms, kas tiek izmantots ne tikai lietotāju apstrādei BDL operācijās, bet arī atlases darbībās. Galvenā atšķirība no trigeru mehānisma ir tā, ka noteikumi nostrādā vaicājumu analizēšanas stadijā, pirms izvēlētās optimālās plāna izpildes un īstenošanas procesa.

Daudzversiju atbalsts

PostgreSQL atbalsta vienlaicīgu vairāku lietotāju datubāzes modifikāciju, izmantojot Multiversion Concurrency Control mehānismu. Pateicoties tam, tas atbilst ACID prasībām, un praktiski novērš nepieciešamību bloķēt datubāzes lasīšanas iespējas.

Pārmantojamība

Tabulas var pārmantot citu tabulu īpašības un laukus. Turklāt dati, kas pievienoti radot jauno tabulu, automātiski piedalīsies (ja nav norādīts citādi) vaicājumos.
Šī funkcija ir pašreiz nav pilnībā pabeigta. Tomēr tā ir pieejama praktiskai izmantošanai.

Uzticamība

Saskaņā ar dažādu automatizētu programmatūru testiem uz kļūdu rašanos, PostgreSQL pirmkodā konstatēja 20 problemātiskās vietas uz 775 000 koda rindām (vidēji viena kļūda uz 39 000 koda rindiņām). Salīdzinājumam: MySQL - 97 problemātiskās vietas, viena kļūda uz 4000 koda rindiņām, FreeBSD - 306 problēmas, viena kļūda uz 4000 koda rindiņām, Linux (kodols) - 950 problēmas, viena kļūda uz 10 000 koda rindiņām.
Zebnica

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 1223. gadā. Kopš 20. gadsimta sākuma pilsēta specializējās mākslīgo ziedu ražošanā.

Ekonomika

Pilsētā atrodas dzelzceļa modeļu ražošanas uzņēmums "Tillig".
Melnais akmeņtārtiņš

Izskats

Melnais akmeņtārtiņš ir vidēji liels putns, tā ķermeņa garums ir 22—25 cm, spārnu plētums 50—55 cm, svars 100—170 g. Mātītes ir nedaudz smagākas nekā tēviņi: mātītes vidējais svars ir 135 g, tēviņam 118 g. Melnais knābis ir apmēram 2 – 3 cm garš un nedaudz uzliekts uz augšu. Kājas ir tumši sarkanbrūnas. Putna apspalvojums ir melns ar baltu: melna mugura ar baltu garensvītru uz muguras ass, melni spārni ar baltu joslu garenvirzienā gar ķermeni un paplatinājumu uz pleca, un baltu šķērsjoslu pie lidspalvu pamatnes gan spārniem, gan astei (šīs baltās joslas var labi saskatīt tikai lidojumā), melna galva un krūtis, balts vēders un zemaste. Riesta laikā uz melnās sejas un krūtīm tam ir vairākas baltas pazīmes — uz pieres starp knābi un acīm balts laukumiņš, virs acīm balta svītra un vairāki balti lāsumu krūšu sānos. Ziemas periodā galva un krūtis kļūst tumši brūnas ar dažiem baltiem lāsumiem. Jaunie putni ir līdzīgi ziemojošiem pieaugušajiem putniem. Melnbaltais apspalvojums lieliski nomaskē putnu akmeņainajā okeāna krastā un to ir ļoti grūti pamanīt.

Uzvedība

Akmeņtārtiņš visu laiku uzturas okeāna krastā, tas skraida pa piekrasti, apseko pludmales oļus, akmeņus, jūraszāles un dūņas, un “apgāž” vai pārcilā tos, meklējot tur paslēpušos bezmugurkaulniekus. To ļoti precīzi ilustrē putnu angliskais nosaukums — “turnstone”, ko varētu tulkot kā “akmeņvēlējs”. Melnais akmeņtārtiņš dod priekšroku akmeņainām, nevis smilšainām pludmalēm, lai gan ligzdošanas laikā tas pamatā uzturas mitrās grīšļu pļavās ligzdošanas vietu tuvumā.

Barība

Melnais akmeņtārtiņš barojas ar dažādiem bezmugurkaulniekiem, tie ir sprogkāji, gliemji, vēžveidīgie un kukaiņi. Reizēm tas barojas, ja atrod, arī ar citu putnu olām, maitu, sēklām un ogām. Melnais akmeņtārtiņš ir diezgan prasmīgs, lai atvērtu gliemeņu čaulas, iebāžot knābi nedaudz pavērto vāku spraugā.

Ligzdošana

Melnais akmeņtārtiņš ligzdo piekrastes pļavās ar garu zāli un grīšļiem, ligzdošanas vietās ierodas laikā no maija sākumam līdz jūnija sākumam. Pirmie ierodas tēviņi. Melnais akmeņtārtiņš visbiežāk katru gadu atgriežas vecajās ligzdošanas vietās un veido pāri ar savu iepriekšējo gadu partneri. Starp grīšļiem un garu zāli, bieži zem vītoliem tiek iekārtota ligzda, kas ir neliela iedobe zemē. Tā tiek izskrāpēta pašu spēkiem, galvenokārt to dara tēviņš, pēc tam ligzda tiek izklāta ar sausu zāli. Dējumā ir 4 gaiši zaļas olas ar tumši brūniem raibumiem. Perē abi vecāki apmēram 22—24 dienas. Melnais akmeņtārtiņš šajā laikā ir ļoti agresīvs un uzbruks kaijai vai klijkaijai pat, ja tā atradīsies 100 metru attālumā no ligzdas. Drīz pēc izšķilšanās mazuļi pamet ligzdu, sekojot saviem vecākiem un barojoties pašiem. Pirmās divas nedēļas abi vecāki rūpīgi pieskata savus mazuļus un tos aizsargā, bet tad mātīte pamet ģimeni. Lidot jaunie putni sāk 28—30 dienu vecumā, bet pirmos īsos pārlidojumus spēj veikt apmēram 23 dienu vecumā.
Braslavs Rabars

Biogrāfija

1940. gadā pēc uzvaras Horvātijas čempionātā kļuvis par šaha meistaru. Otrā pasaules kara gados divas reizes piedalījies neoficiālajos Eiropas šaha čempionātos Minhenē. 20. gadsimta 50. gados bijis viens no Dienvidslāvijas labākajiem šahistiem. 1950. gadā FIDE viņam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu. Trīspadsmit reizes piedalījies Dienvidslāvijas šaha čempionātos, un 1951. gadā kļuvis par šī turnīra uzvarētāju, bet divus gadus vēlāk izcīnījis sudraba medaļu. Lieliski cīnījies Dienvidslāvijas izlases sastāvā dažādos šaha komandu turnīros. Pasaules šaha olimpiādēs piedalījies trīs reizes (1950, 1952, 1954). Kļuvis par uzvarētāju komandu un individuālajā vērtējumā 1950. gadā, kā arī izcīnījis 3 bronzas medaļas: 1952. gadā komandu un individuālajā vērtējumā, bet 1954. gadā tikai komandu vērtējumā. Eiropas komandu šaha čempionātā 1957. gadā izcīnījis sudraba medaļu komandu vērtējumā. 1946. gadā Belgradā palīdzējis savas valsts izlasei uzvarēt šaha Balkaniādē. 1955. gadā iekļuvis starpzonu šaha turnīrā Gēteborgā, kur nospēlējis neveiksmīgi, dalot tikai 14.-15. vietu.
Pēc profesijas bijis žurnālists un daudzus gadus rediģējis Horvātijas šaha žurnālu Šahovski glasnik. Daudz darba ieguldījis arī starptautiskā izdevuma Chess Informator ("Šaha informators") izdošanā, kurš iznāca Dienvidslāvijā no 1966. gada. Izdevuma vajadzībām izstrādājis oriģinālu šaha atklātņu kodu sistēmu, kas palīdzējusi sakārtot šaha partijas izdevumā. Vēlāk "Šaha atklātņu enciklopēdijā" Rabara kodu sistēma tika pilnveidota un ieguva nosaukumu ECO kods.
Kemba Volkers

Karjera

Vidusskolas gados viņš pārstāvēja Rice High School basketbola komandu. Trešajā gadā viņš tika iekļauts prestižajā McDonald's All-American izlasē. Pēc vidusskolas absolvēšanas viņš sāka studijas Konektikutas Universitātē. Pirmajā gadā NCAA Konektikutas "Huskies" ar K. Volkeru sastāvā aizkļuva līdz Final Four turnīram. Trešajā gadā (2010.—2011. gada sezona) viņš "Huskies" sastāvā kļuva par NCAA čempionu, finālā tika pārspēta Batleras universitātes komanda. K. Volkers tika atzīts par ievērojamāko sniegumu uzrādījušo spēlētāju.
2011. gada NBA draftā viņu Šarlotas "Bobcats" izraudzījās ar kopējo 9. kārtas numuru. Visu karjeru aizvadījis šajā klubā (mainījis nosaukumu no "Bobcats" uz "Hornets"). K. Volkers ir komandas visu laiku visrezultatīvākais spēlētājs. Trīs reizes piedalījies NBA Visu zvaigžņu spēlē (2017—2019).
2018. gada 17. novembra zaudētā spēlē pret Filadelfijas "76ers" (119—122) K. Volkers guva 60 punktus, uzstādot savu un komandas vienā spēlē gūto punktu rekordu.
ASV U-18 izlases sastāvā ir izcīnījis sudraba medaļu Amerikas U-18 čempionātā, finālspēlē zaudējot Argentīnas izlasei.
Bataanas Nāves maršs

Bataanas Nāves Maršs bija kara noziegums Otrā pasaules kara laikā, ko pastrādāja Japānas armija 1942.gadā Filipīnās. Tā bija vardarbīga karagūstekņu pārvietošana, kā laikā tie tika visādos veidos pazemoti un spīdzināti, tā dēļ lielākā daļa no viņiem gāja bojā.

Vēsture

1941. gada beigās Japāna vienlaicīgi iebruka vairākās Dienvidaustrumāzijas valstīs, arī Filipīnās. Lielākā daļa no Filipīnu un ASV spēkiem bija spiesti atkāpties. Ievērojama daļa šo spēku palika Bataanas pussalā.
Apmēram 70 000 filipīniešu un ASV kareivju ģenerāļa Edvarda Kinga jaunākā (Edward P. King) vadībā 1942. gada 9. aprīlī padevās japāņiem, kurus komandēja ģenerālis Masaharu Homma. Tā kā nebija pietiekami daudz kravas auto, lai pārvestu karagūstekņus, tie nākamajā dienā tika konvojēti pārgājienā uz 100 km attālo O`Donela karagūstekņu nometni.
Gūstekņi tika sisti, tiem tika liegts ēdiens un ūdens vairākas dienas. Tos, kuri pakrita un atpalika no pārējiem, nonāvēja dažādos veidos: nošaujot, nocērtot galvas vai nodurot. Tika pielietota arī tā saucamā japāņu saules procedūra — gūstekņus turēja aprīļa saulē bez ūdens un bez galvassegas.
Pa to laiku sabiedroto spēki citur Filipīnās turpināja cīnīties un gūstekņu kolonna, kas virzījās no Bataanas, nejauši tika apšaudīta no ASV spēku puses. Pēc tam karagūstekņus sadzina dzelzceļa vagonos, lai veiktu ceļu no Sanfernando pilsētas līdz Kapasai. Daudzi mira no malārijas, karstuma, ķermeņa atūdeņošanās un dizentērijas.
Tas pats turpinājās O`Donela nometnē. Aptuveni 10 000 karagūstekņu gāja bojā, tomēr dažiem izdevās aizbēgt. Nometni sasniedza apmēram 54 000 vīru. 1942. gada 6. jūnijā filipīniešu karavīrus amnestēja un tie tika atlaisti, turpretī amerikāņu gūstekņus pārvietoja uz nometni Kabanatuanā.
Pēc Japānas kapitulācijas 1945. gadā sabiedrotie notiesāja ģenerāli Hommu un atzina par vainīgu kara noziegumos, to skaitā Bataanas nāves pārgājienā un par zvērībām, kas pēc tam turpinājās O`Donela un Kabanatuanas nometnēs. 1946. gada 3. aprīlī Hommu izpildīja nāvessodu.
Katru gadu sagūstītie karavīri tiek godināti Bataanas dienā (9.aprīlī). Batanā ir memoriāls par godu bojāgājušo piemiņai.
Artis Lazdiņš

Jauniešu komandas

Futbolā sācis trenēties agrā jaunībā, kad tēvs Lazdiņu aizveda uz vietējā kluba FK Limbaži treniņiem pie trenera Valda Matīsa. 2000. gadā viņa ģimene pārcēlās uz dzīvi ASV. Tur Ņujorkā atradis sludinājumu, ka vietējā futbola skola Černomorec aicina pieteikties jaunus futbolistus. Tā bija ukraiņu komanda, kas piedalījās vietējā jauniešu čempionātā.

Profesionālā karjera

No 2004. līdz 2005. gadam spēlē FK Auda, bet nākamās četras sezonas - FK Ventspils, ar ko kopā kļuva gan par Latvijas čempionu, gan arī spēlēja UEFA Eiropas līgā. No 2010. līdz 2012. gadam spēlē FK Jelgava, ar kuru kopā 2010. gada maijā izcīnīja Latvijas kausu. 2012. gada augustā līdz ar vairākiem citiem līderiem pamet Jelgavu un septembrī paraksta līgumu ar Polijas ekstraklases klubu Piast Gliwice.

Izlašu karjera

Lazdiņš ir spēlējis Latvijas U-19 jauniešu izlasē. 2010. gada jūnijā pirms Baltijas kausa izcīņas Lazdiņu pirmoreiz uzaicināja uz pieaugušo izlasi. Izlasē viņš debitēja turnīra otrajā spēlē pret Igaunijas izlasi, nomainot Juri Laizānu.
Biksbīts

Biksbīts (sarkanais berils) (nosaukts Jūtas minerālu kolekcionāra Mainarda Biksbija (Maynard Bixby) vārdā) ir koši sarkans minerāla - berila paveids. Biksbīta krāsa var variēt no orandži sarkanas līdz purpursarkanai. Uzskata, ka koši sarkano biksbīta krāsu dod mangāna piejaukums, taču iespējams, arī litijs. Juvelierkvalitātes biksbītu atrod ļoti reti - vislielākie slīpētie biksbīta kristāli ir mazāk nekā 3 karātus (600 mg) smagi. Biksbīta kristāli ir pieprasīts kolekciju materiāls. Sinonīmi: sitaparīts, pārtridžeīts.

Atradnes

Biksbīts sastopams topāzu saturošos riolītos kopā ar biksbijītu, kvarcu, ortoklazu, topāzu.
Galvenās biskbīta atradnes atrodas ASV, Jūtas štatā, Vahvahas un Tomasa grēdās. Vēl biksbīts atrasts Meksikā (Valle de las Plumas), Patagonijā, Spānijā (Žirona), Indijā (Sitapara), Dienvidāfrikā (Postmasburga).
Vera Singajevska

Dzīvesgājums

Kā Singajevskas oficiālais dzimšanas datums reģistrēts 1923. gada 12. jūnijs, bet dzimusi viņa ir pusotru mēnesi agrāk: "Piedzimu pavasarī, kad ziedēja ķirši un čivināja putni, naktī no 27. uz 28. aprīli. Pēc pāris dienām izkritu no šūpuļa, un visi nobijās, ka būšu beigta. Lai es ar nesataisītu sirdi neaizietu mūžībā, mani nokristīja turpat sādžā pareizticīgo koka baznīciņā. Pēc tam visa ģimene, izņemot mani, saslima ar vēdertīfu, un tēvs nevarēja manu dzimšanu valsts reģistros iegrāmatot. To viņš izdarīja vēlāk. Tā tas kļūdainais ieraksts radās."
No 1945. līdz 1953. gadam strādāja Jelgavas teātrī, pēc tam līdz 1992. gadam — Jaunatnes teātrī, arī Nacionālajā teātrī.
1947. gadā izveidoja tautas deju ansambli "Kalve", kas joprojām darbojas LLU paspārnē.Bijusi precējusies ar aktieri Tālivaldi Āboliņu, dēli Gundars un Māris (LTV skaņu operators). Studenšu korporācijas Varavīksne goda filistre.
Apbedīta 1. Meža kapos līdzās savam vīram Tālivaldim.

Apbalvojumi

1959. gadā saņēma LPSR Valsts prēmiju, 1995. gadā - IV šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. 1997. gadā saņēma Latvijas Teātru darbinieku savienības ikgadējo Spēlmaņu nakts Balvu par mūža ieguldījumu teātra mākslā.