google/wiki40b huggingface dataset:
Wikispecies

Wikispecies ir viens no Wikimedia Foundation projektiem, kas ir balstīts uz wiki programmatūru. Tas ir tiešsaistes brīva satura katalogs ar sugām. Šis katalogs ir vairāk domāts zinātniekiem, nevis plašam cilvēku lokam. Wikispecies darbojas ar GNU Free Documentation License licenci un CC-BY-SA 3.0. Projekts tika uzsākts 2004. gada septembrī.
Baltijas ceļš

Baltijas ceļš (igauņu: Balti kett, lietuviešu: Baltijos kelias) bija akcija Igaunijā, Latvijā un Lietuvā, kas notika 1989. gada 23. augustā plkst. 19.00, kad apmēram divi miljoni cilvēku, sadevušies rokās, vismaz 15 minūtes veidoja apmēram 670 km garu dzīvo ķēdi, kas savienoja Baltijas valstu galvaspilsētas (Tallinu, Rīgu un Viļņu). Šī demonstrācija tika sarīkota, lai pievērstu pasaules uzmanību vēsturiskajiem notikumiem, no kuriem cietušas Baltijas valstis. Baltijas ceļš notika tieši 50 gadus pēc Molotova—Ribentropa pakta parakstīšanas, kad 1939. gada 23. augustā PSRS un Vācija sadalīja ietekmes sfēras Eiropas austrumu un ziemeļu daļā.

Plānošana

Ideja par publisku protesta akciju esot ierosinājis viens no Igaunijas Tautas frontes līderiem Edgars Savisārs, un tā pirmo reizi apspriesta Baltijas republiku tautas kustību sanāksmē Pērnavā 1989. gada 15. jūlijā, bet vienošanās par akcijas organizēšanu parakstīta Baltijas Padomes sanāksmē 12. augustā Cēsīs. Akcijas dalībniekiem tika organizēti autobusi, katra lauku rajona iedzīvotājiem bija plānots veidot cilvēku ķēdi noteiktā ceļa posmā. Akcija tika koordinēta ar radio palīdzību.

Maršruts

Baltijas ceļš savienoja Baltijas valstu galvaspilsētas – Tallinu, Rīgu un Viļņu. Viļņā tas sākās pie Ģedimina torņa un turpinājās no Viļņas pa A2 autoceļu caur Širvintām, Ukmerģi uz Panevēžu, tad pa Via Baltica caur Pasvali pie Latvijas–Lietuvas robežas uz Bausku. No Bauskas Baltijas ceļš turpinājās uz Rīgu caur Iecavu un Ķekavu. Rīgā maršruts no Bauskas šosejas turpinājās pa Ziepniekkalna un Mūkusalas ielu, šķērsoja Akmens tiltu un turpinājās pa Kaļķu un Brīvības ielu. No Rīgas Baltijas ceļš turpinājās pa Pleskavas šoseju cauri Vangažiem, Siguldai, Līgatnei, Mūrniekiem un Drabešiem uz Cēsīm, tad caur Lodi uz Valmieru. No Valmieras akcija turpinājās maršrutā Jēči, Lizdēni, Rencēni, Oleri, Rūjiena, Ķoņi līdz Latvijas–Igaunijas robežai. Igaunijā maršruts veda caur Karksi-Nuiju, Viljandi, Tiri un Raplu uz Tallinu.

Akcijas dalībnieku skaits

Pēc dažādām aplēsēm, akcijā piedalījās no viena līdz diviem miljoniem dalībnieku, t. i., 25–30% Baltijas valstu pamatiedzīvotāju. Nepārtrauktas cilvēku ķēdes izveidei katrā valstī bija nepieciešami vismaz 200 tūkstoši cilvēku. 
Aģentūra Reuters nākamajā dienā ziņoja, ka protesta akcijā piedalījušies apmēram 700 tūkstoši igauņu un viens miljons lietuviešu, bet Associated Press ziņoja, ka Latvijā piedalījušies apmēram 400 tūkstoši dalībnieku. Savukārt PSRS ziņu aģentūra TASS izplatīja informāciju, ka akcijā piedalījušies 300 tūkstoši dalībnieku Igaunijā un gandrīz 500 tūkstoši Lietuvā.
No helikopteriem un lidmašīnām uzfilmētie video liecināja, ka cilvēku ķēde patiesi ir bijusi nepārtraukta visā tās garumā. Lielajās pilsētās un to tuvumā cilvēki veidoja vairākas paralēlas ķēdes un arī pulcējās laukumos, tādēļ akcijas dalībnieku skaits oficiāli tiek vērtēts tuvu diviem miljoniem.

Iekļaušana UNESCO sarakstā

2009. gada 30. jūlijā tika apstiprināta akcijas Baltijas ceļš iekļaušana UNESCO "Pasaules atmiņa" dokumentālā mantojuma sarakstā.
Valodu saime

Par valodu saimi sauc valodu grupu, kas apvienota pēc to kopējā priekšteča — pirmvalodas.
Valodu saimju koncepcija ir pamatota pieņēmumā, ka laika gaitā valodas pamazām sadalās dialektos, kuri tālāk attīstās jaunās valodās. Tomēr lingvistiskā izcelsme ir mazāk skaidra, nekā bioloģiskā, jo jāņem vērā tādi aspekti kā valodu sajaukšanās tirdzniecības un citu kontaktu rezultātā, kurpretim bioloģijā starpsugu sajaukšanās normāli nenotiek. Kreolisko un citu jaukto valodu veidošanās procesā var būt vairāki tiešie priekšteči no ļoti atšķirīgām valodu saimēm. Daudzas zīmju valodas attīstās pilnīgā izolācijā un tām var vispār nebūt priekšteča. Tomēr šādi gadījumi ir relatīvi reti un lielākoties valodas ir iespējams nešaubīgi klasificēt.
Valodu saimes kopējais priekštecis reti ir zināms tieši, jo lielākajai daļai valodu zināmā vēsture ir relatīvi īsa. Tomēr, pateicoties valodnieka Augusta Šleihera 19. gadsimtā izstrādātajai salīdzinošajai metodei, daudzas pirmvalodu iezīmes ir iespējams rekonstruēt. Piemēram, rekonstruētais indoeiropiešu valodu saimes kopējais priekštecis saucas indoeiropiešu pirmvaloda. Šāda valoda nav pārbaudāma vai pierādāma ar rakstu pieminekļu palīdzību, jo šajā valodā runāja pirms rakstību izgudrošanas.
Dažreiz pirmvalodu ir iespējams identificēt ar vēsturiski zināmu valodu. Latīņu valodas provinciālais dialekts ("tautas latīņu valoda" — sermo vulgaris) kļuva par mūsdienu romāņu valodu priekšteci, tādējādi kā romāņu pirmvalodu var identificēt latīņu valodu. Līdzīgi sennorvēģu valoda (tās dialekti) ir mūsdienu norvēģu, zviedru, dāņu, fēriešu un islandiešu valodu pirmvaloda.
Valodu saimes var tikt sadalītas smalkākās filoģenētiskās vienībās, ko parasti sauc par saimes grupām vai zariem, jo valodu saimes vēsture bieži tiek attēlota kokveidīgas diagrammas veidā. Termins saime nav ierobežots ne ar vienu šāda "koka" līmeni. Baltu valodu saime, piemēram, ir indoeiropiešu valodu saimes atzars.
Valodas, kuras nav iespējams droši klasificēt kā kādai saimei piederošas, sauc par izolētajām valodām. Valodu saimes robežās izolētu valodu (piemēram, grieķu valodu indoeiropiešu valodu saimē) arī sauc par izolētu, bet parasti paskaidrojot izolētības pakāpi. Šajā gadījumā grieķu valodu var saukt par izolētu indoeiropiešu valodu. Par klasiski izolētu valodu uzskata basku valodu, jo tās leksikas, fonētikas un sintakses vēsture nav zināma, neskatoties uz to, ka valoda ietekmējusies no kaimiņu romāņu valodām.
Saiknes valodu saimju iekšienē un starp valodu saimēm kombinācijā ar DNS analīzi un fosilajiem pierādījumiem bieži izmanto antropologi, lai rekonstruētu aizvēsturiskās tautu staigāšanas, kā arī citus vēsturiskus notikumus, piemēram, lauksaimniecības izplatību.
Īzaks Luria

Biogrāfija

Dzimis Jeruzalemē 1534. gadā, pēc tēva nāves kopā ar māti pārcēlies dzīvot pie tēvoča uz Kairu. 22 gadu vecumā pārcēlies dzīvot uz vientuļu Nīlas salu, lai netraucēti studētu Zohar, apciemojis savu ģimeni tikai sabata laikā, runājis reti un vienīgi ivritā. Pieredzējis daudzas vīzijas, kurās ticies ar pravieti Eliju. 35 gadu vecumā devies atpakaļ uz dzimteni, apmeties Safedas pilsētā (tagad Cftata Izraēlā), kur izveidojis savu Kabalas skolu. Kopā ar saviem līdzgaitniekiem Mozu Kordovero un Jāzepu Karo radīja jaunu izpratni par Kabalu, iespaidoja arī ebreju reliģiju kopumā. Miris epidēmijas laikā 38 gadu vecumā, viņa dzīvestāstu un uzskatus ir apkopojis viņa skolnieks un sekotājs rabīns Haims Vitals no Kalabrijas (1543-1620).
Andris Šnē

Biogrāfija

1997. gadā absolvējis Latvijas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultāti. 1994. gadā kļuvis par Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcijas Arheoloģijas centra speciālistu, 2002. gadā — par centra vadītāju.
1999. gadā kļuvis par docētāju Latvijas Universitātē, viduslaiku vēstures katedrā. 2011. gadā kļuvis par Vēstures un filozofijas fakultātes dekānu un pildījis šos pienākumus līdz 2015. gadam. Vadījis Krustpils viduslaiku pils no 1995. līdz 2001. gadam notikušo arheoloģisko izpēti. Vadījis arī pārbaudes izrakumus 17. gs. nocietinājumā Kobrona skanstī Rīgā, Torņakalnā.
Nodarbojies ar arheoloģijas teoriju, Latvijas viduslaiku vēstures un vēlā dzelzs laikmeta sabiedrību attiecību pētīšanu. Ir vairāk nekā 80 zinātnisku un populārzinātnisku rakstu autors.
1998. gadā kļuvis par Eiropas Arheologu asociācijas biedru.
SKS 26. ekspedīcija

Lidojuma gaita

Maiņas pieņemšana no 25. ekspedīcijas notika 2010. gada 25. novembrī. Daglass Vīloks nodeva stacijas komandēšanu Skotam Kellijam.
2010. gada 15. decembrī no Baikonuras kosmodroma startēja kosmosa kuģis Sojuz TMA-20. Tas ar SKS saslēdzās 17. decembrī. Stacijā ieradās D. Kondratjevs, K. Kolmena, P. Nespoli.
Naktī no 14. uz 15. martu notika stacijas vadības nodošana SKS 27. ekspedīcijas komandierim Dmitrijam Kondratjevam. 
16. martā kosmosa kuģis Sojuz TMA-01M atvienojās no stacijas un noalaidās uz zemes.
Belgerne-Šildava

Vēsture

Pilsēta izveidota 2003. gadā, apvienojot 973. gadā pirmoreiz minēto Belgerni un 1170. gadā pirmoreiz minēto Šildavu.

Cilvēki

Šildava ir Prūsijas feldmaršala Augusta Neidharta Gneizenava (August Neidhardt von Gneisenau, 1760-1831) dzimtā pilsēta.
Da Vinči kods (filma)

Sižets

Filmas galvenais varonis profesors Roberts Lengdons (Toms Henkss) tiek iesaistīts senu noslēpumu atklāšanā, kas saistīti ar Svēto grālu. Kopā ar kriptogrāfijas speciālisti Sofiju Nevē (Odrija Totū) viņš cenšas izprast mīklainas norādes, kas varētu būt iešifrētas Leonardo da Vinči gleznā "Svētais vakarēdiens". Situāciju sarežģī tas, ka tai pašā laikā viņiem nākas bēgt no policijas kapteiņa (Žans Reno), kurš tur Lengdonu aizdomās par Luvras muzeja kuratora slepkavību un vēlas viņu arestēt. Bez tam Romas Katoļu baznīcas organizācija Opus Dei cenšas darboties pret Svētā grāla noslēpumu atklāšanu.
Anatolijs Soloņicins

Biogrāfija

Soloņicina īstais vārds ir Oto, šādu vārdu viņa tēvs izvēlējies par godu čeļuskiniešu glābšanas ekspedīcijas vadītājam Oto Šmitam. Sākoties Lielajam Tēvijas karam, šis vāciskais vārds Padomju Savienībā saprotamu iemeslu dēļ zaudēja popularitāti, un Oto Soloņicins kļuva par Anatoliju Soloņicinu.
Bijis Sverdlovskas teātra aktieris, darbojies arī Minskas, Novosibirskas, Tallinas teātros.
Pirmā kinoloma bija 1963. gadā uzņemtajā Gļeba Panfilova filmā "Kurta Klauzevica lieta" (Дело Курта Клаузевица). Plaši pazīstams kļuva pēc Andreja Rubļova lomas Andreja Tarkovska filmā "Andrejs Rubļovs" (1966). Izlasījis žurnālā Iskusstvo Kino publicēto filmas scenāriju, Soloņicins Sverdlovskas teātrī paņēma atvaļinājumu un atbrauca uz Maskavu, tikās ar Tarkovski un tika apstiprināts galvenajai lomai. Viņa kandidatūru atbalstīja vēsturnieki, no divdesmit aktieru fotoprovēm izvēlēdamies Soloņicinu.
No tā laika Tarkovskis aicināja Soloņicinu visās savās filmās, aktieris pat kļuva Tarkovskim par savdabīgu talismanu. Ja nebija Soloņicinam piemērotas lomas, Tarkovskis tādu izdomāja, piemēram, garāmejošo ārstu savā 1974. gada filmā "Spogulis". 1972. gadā Soloņicins tēloja doktoru Sartoriusu Tarkovska filmā "Solāris". Īpaši veiksmīga aktierim bija Rakstnieka loma Tarkovska filmā "Stalkers" (1979).
Soloņicins saņēma piedāvājumus arī no daudziem citiem režisoriem. Viņš filmējies Gļeba Panfilova filmā "Ugunī brasla nav" (В огне брода нет, 1968), Alekseja Germana filmā "Pārbaude uz ceļa" (Проверке на дорогах, 1971), Sergeja Gerasimova filmā Любить человека (1973), Ņikitas Mihalkova filmā "Savējais starp svešiem, svešs starp savējiem" (Свой среди чужих, чужой среди своих, 1974).
1982. gadā Anatolijs Soloņicins mira no plaušu vēža, pirms dažiem gadiem viņš kādas filmas uzņemšanas laikā bija saaukstējies un saslimis ar plaušu karsoni, vēlāk, citā filmā darbojoties, smagi sasita krūtis un nokļuva slimnīcā, kur viņam tika atklāts plaušu vēzis. Viņam tika izoperēta daļa plaušu, bet diagnoze par vēzi aktierim netika atklāta. Pēc gada, filmējoties Baltkrievijā, aktierim kļuva slikti, un Maskavas slimnīcā, kurā viņu steigšus nogādāja, ārsti konstatēja, ka vēža metastāzes izplatījušās uz mugurkaulu.
Iveta Grigule-Pēterse

Biogrāfija

1983. gadā beigusi Rīgas 2. vidusskolu. I. Grigulei ir divas augstākās izglītības, iegūtas Latvijas Kultūras akadēmijā (bakalaura grāds, 1998), Latvijas Universitātes Starptautisko attiecību institūtā (augstākā profesionālā izglītība, 2000). Šobrīd (kopš 2012. gada) studē LU Sociālo zinātņu fakultātes maģistratūras programmā Diplomātija. 1989. — 1992. gadā bija Valsts akadēmiskā kora "Latvija" direktore, pēc tam strādājusi valsts iestādēs un pašvaldībās (Lielrīgas reģionālā vides pārvalde, Rīgas dome, Latvijas Investīciju un attīstības aģentūra, Jūrmalas dome), kā arī par projektu koordinatoru uzņēmumā "Geo Consultants".
1987. gadā apprecējusies ar uzņēmēju un vēlāko politiķi Romānu Mežecki, pēc deviņiem gadiem izšķīrušies. 2017. gadā apprecējusies ar Ēriku Pētersu.

Politiskā darbība

2001. gadā I. Grigule tika ievēlēta Mārupes pagasta padomē no Jaunās Kristīgās partijas saraksta, kā bezpartejiska kandidāte. Vēlākā viņas politiskā darbība saistās ar Latvijas Zaļo partiju (LZP), no kuras saraksta 2005. gada pašvaldību vēlēšanās nesekmīgi kandidēja uz Jūrmalas domi, toties nākamajās pašvaldību vēlēšanās 2009. gadā ievēlēta Mārupes novada domē no LZP veidotās Zaļo un Zemnieku savienības (ZZS). Šai pašā gadā I. Grigule bija arī Jūrmalas pilsētas izpilddirektora (vēlākā mēra) Gata Trukšņa palīdze.
2010. gadā I. Grigule tika ievēlēta 10. Saeimā no ZZS saraksta. 2011. gadā viņa bija viena no pieciem deputātiem, kas Valsts prezidenta vēlēšanās virzīja Andra Bērziņa kandidatūru, ko ievēlēja par Latvijas prezidentu. Drīz pēc tam I. Griguli izslēdza no LZP, iemeslu formulējot: "par nelikumībām 10. Saeimas priekšvēlēšanu kampaņā, kā rezultātā LZP un ZZS tiek liegts valsts finansējums nākamās priekšvēlēšanu kampaņas izdevumu segšanai (95 015,50 lati)". Šis finansējums no valsts gan partijām liegts netika. Neraugoties uz izslēgšanu no partijas viņa turpināja darboties ZZS un tās Saeimas frakcijā. 2011. gadā ārkārtas Saeimas vēlēšanās ievēlēta arī 11. Saeimā no ZZS saraksta.
2013. gada septembrī kļuvusi par Latvijas Zemnieku savienības biedri. 2014. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās kandidēja no ZZS saraksta ar trešo numuru un pēc intensīvas priekšvēlēšanu kampaņas izvirzījās saraksta līderpozīcijās un tika ievēlēta Eiropas Parlamentā. Parlamentā sākotnēji darbojās eiroskeptiskajā frakcijā "Brīvības un tiešās demokrātijas Eiropa" (Europe of Freedom and Direct Democracy), taču oktobrī no tās izstājās, gandrīz sagraujot frakciju.
2015. gada aprīlī viņa pievienojās ceturtajai lielākajai Eiropas Parlamenta politiskajai grupai — Eiropas liberāļu un demokrātu apvienībai.
2016. gada novembrī Iveta Grigule kopā ar diviem citiem EP deputātiem no Latvijas, Andreju Mamikinu un Tatjanu Ždanoku, balsoja pret Eiropas Parlamenta rezolūciju saistībā ar cīņu pret Krievijas un teroristisko organizāciju propagandu. 2017. gada februārī I. Grigule izstājās no Latvijas Zemnieku savienības, pamatojot to ar cerību, ka "viņas izstāšanās no partijas uzlabos LZS un, iespējams, arī valdības reitingus".
Artūrs Kaminskis

Dzīvesgājums

Artūrs Kaminskis dzimis 1914. gada 10. maijā Ilūkstes apriņķī. Mācījās Subates skolā, tad Ilūkstes ģimnāzijā, vēlāk studēja Latvijas Universitātes Teoloģijas fakultātē. Otrā Pasaules kara laikā bija avīzes "Tautas Balss" redaktors un piedalījās kustībā "Latviešu nacionālistu savienība", tāpēc no 1942. līdz 1945. gadam bija ieslodzīts Salaspils, Štuthofas un Mauthauzenes koncentrācijas nometnēs.
1949. gadā Rīgas Svētā Jāņa baznīcā viņu iesvētīja par luterāņu mācītāju. No 1953. gada kalpoja Sēlijas novada Neretas, Ērberģes, Zalves un Saukas draudzēs. No 1964. gada bija Jēkabpils Svētā Miķeļa luterāņu baznīcas mācītājs un LELB Sēlpils iecirkņa prāvests. Atmodas laikā darbojās garīdznieku grupā "Atdzimšana un atjaunošanās".
Miris 2003. gadā, apbedīts Rīgā, I Meža kapos. Neretas luteriski evaņģēliskās baznīcas dārzā atrodas piemiņas plāksne Artūram Kaminskim.
Iela

Ielas ir satiksmei paredzētas joslas apdzīvotās vietās. Parasti tās ir asfaltētas. Tās sevī ietver braucamo daļu, ietvi, iespējams arī zaļumu joslas. Pa braucamo daļu pārvietojas dažādi motorizētie transportlīdzekļi un velosipēdi, ietve paredzēta gājējiem. Dažkārt gar ielu malām nav gājējiem paredzētās ietves, tādā gadījumā gājējiem jāpārvietojas pa braucamās daļas malu.
Aleksandars Kolarovs

Karjera

Karjeru sāka serbu klubā FK Čukarički, vēlāk pārgāja uz citu serbu klubu OFK Beograd. 2007. gada vasarā pārgāja uz Itālijas klubu Romas "Lazio".
2010. gadā Kolarovs pievienojās Mančestras "City", parakstot piecu gadu līgumu. 2014. gada jūnija Kolarovs parakstīja jaunu trīs gadu līgumu ar City.
2017. gada 22. jūlijā Kolarovs parakstīja trīs gadu līgumu ar AS Roma.
Serbijas futbola izlasē spēlējis 2010. gada FIFA Pasaules kausā un 2012. gada Eiropas čempionātā.
Teds Nolans

Karjera

Karjeras laikā trīs sezonas spēlēja NHL klubu Detroitas "Red Wings" un Pitsburgas "Penguins" sastāvā. Kopumā NHL aizvadījis 78 spēles, kurās guvis 6 vārtus un atdevis 16 rezultatīvas piespēles. Spēlējis arī AHL.

Trenera karjera

Trenera karjeru sācis Ontārio Hokeja līgas klubā Sault Ste. Marie Greyhounds, ko trenēja no 1988. gada. 1994. gadā viņš kļuva par Hārtfordas "Whalers" trenera asistentu, bet jau nākamajā sezonā par galveno treneri NHL komandā Bufalo "Sabres". Savā otrajā sezonā ar "Sabres" Nolans kļuva par Ziemeļaustrumu divīzijas uzvarētāju un saņēma 1997. gada Džeka Adamsa balvu, ko pasniedz katras sezonas labākajam NHL trenerim.
Kā galvenais treneris NHL Teds Nolans atgriezās 2006. gadā, lai divas sezonas vadītu Ņujorkas "Islanders", taču ar šo komandu viņa rezultāti nebija tik labi kā ar "Sabres". 2009. gadā viņš parakstīja līgumu ar Ročesteras "Americans" kā hokeja operāciju viceprezidents.
2013. gada 13. novembrī Teds Nolans tika apstiprināts par neveiksmīgi spēlējošās NHL komandas Bufalo "Sabres" pagaidu treneri, tādējādi atgriežoties klubā, ar ko guvis līdz šim lielākos panākumus. Šajā komandā spēlēja arī Latvijas izlases spēlētājs Zemgus Girgensons. Treneris darbu klubā apvienoja ar Latvijas hokeja izlases trenēšanu. 2015. gada aprīlī tika atlaists no "Sabres" kluba.

Latvijas izlase

2011. gada augusta sākumā Teds Nolans tika apstiprināts par Latvijas hokeja izlases galveno treneri. Viņš ir otrais Ziemeļamerikas treneris, kurš ir apstiprināts par Latvijas izlases treneri (pirmais bijis Lerijs Māršs 1939. gadā). Tāpat viņš ir Latvijas U-20 izlases konsultants.
Nolana vadībā Latvjas izlase 2012. gada Pasaules čempionātā ieņēma 10. vietu, 2013. un 2014. gadā tika ieņemta 11. vieta. 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Sočos viņa trenētā Latvijas izlase astotdaļfinālā uzvarēja Šveici un ceturtdaļfinālā sīvā cīņā ar 1:2 zaudēja Kanādai, tādējādi ieņemot līdz šim augstāko — 8. vietu Olimpisko spēļu turnīros.
Marta Rudzīte

Dzīvesgājums

Mācījās Mazsalacas ģimnāzijā, pēc tās beigšanas 1944. gadā studēja Latvijas Valsts Pedagoģiskā institūta Latviešu valodas un literatūras fakultātē. Pēc studiju beigām no 1948. līdz 1949. gadam strādāja Cēsu skolotāju institūtā. 1951. gadā sāka strādāt Latvijas Valsts universitātē, kuras aspirantūrā studēja no 1949. līdz 1951. gadam. 
Pievērsās dialektoloģijas nozarei, vēlāk — toponīmikai. Pētīja latviešu un somugru, jo īpaši lībiešu, valodu kontaktus. Piedalījās Eiropas valodu atlanta (Atlas Linguarum Europae) izstrādē. 
No 1972. gada bija LVU profesore, Trešās atmodas laikā darbojās Latvijas PSR Valodu likuma izstrādes komisijā. Vairāku mācību grāmatu līdzautore.
No 1994. gada bija Latvijas Universitātes emeritētā profesore.
Zunu valoda

Klasifikācija

Būdama izolēta, zunu valoda nav radniecīga ne ar vienu citu zināmo valodu. Taču tajā ir vairāki ar reliģiskām cermonijām un rituāliem saistīti aizguvumi no kaimiņu tautu keresanu, hopi un pimu valodām.
Mēģinājumi pamatot zunu valodas radniecību ar hipotētiskajām penutu un hokanu virssaimēm vai kaiovu-tanoanu valodu un keresanu valodu saimēm nav bijuši pārliecinoši.
Karaliste

Karaliste jeb karaļvalsts (latīņu: Regnum) ir monarhijas paveids, kurā valda karalis vai karaliene.
Jēdziena izcelsme saistāma ar Kārļa Lielā vārda latinizēto versiju Carolus, no kā atvasināts vārds "karaliste" ("Kārļa valsts"). Līdz 19. gadsimtam karalistes apzīmēšanai latviešu valodā lietoja vārdu ķēniņvalsts. Mūsdienās karaļa tituls ir saglabājies tikai nedaudzās monarhijās.

Vēsture

Franku Karolingu dinastijai izmirstot, par austrumfranku karali 911. gadā ievēlēja Konrādu, 962. gadā karali Oto I Romā kronēja par Romas impērijas ķeizaru. Viduslaikos Romas pāvests un ķeizars piešķīra karaļa titulu atsevišķiem hercogiem, piemēram, Bohēmijas karalim (1204) vai Polijas karalim (1320).
Starp Vīnes kongresu un Pirmo pasaules karu Eiropā nodibinājās Nīderlandes karaliste (1815), Beļģijas karaliste (1831), Grieķijas karaliste (1832), Itālijas karaliste (1861), Rumānijas karaliste (1881), Serbijas karaliste (1882), Norvēģijas karaliste (1905) un Bulgārijas karaliste (1908).
Ģimene (filma)

Sižets

Kāds Bruknas Kalna svētības kopienā nokļūst, bēgot no alkohola, narkotiku vai azartspēļu atkarības, cits tur nonāk, jo vairs nespēj dzīvot. Ne visi šajā kopienā iztur. Tomēr tajā pašā laikā šajā kopienā starp klusumu un smagu darbu var atrast vēlmi būt īstam un dzīvam.
Gentoo

Vēsture

Gentoo Linux projektu 1999. gadā aizsāka Daniels Robinss (Daniel Robbins) ar nosaukumu Enoch Linux. Projekta mērķis bija distributīva izveide, kuram nebūtu iepriekš kompilētu (un tikai vienai sistēmas arhitektūrai derīgu) programmu. Iespaidojoties no FreeBSD portu sistēmas, viņš to pievienoja savam projektam, tika izveidots Gentoo Linux, kura versija 1.0 iznāca 2002. gada 31. martā. Projekts tika nosaukts par godu pingvīnu sugai (Pygoscelis papua), kas ir ātrākie peldošie pingvīni pasaulē.
2004. gadā tika izveidots Gentoo fonds (Gentoo Foundation), kurš šobrīd nodarbojas ar projekta attīstību. Tā ir bezpeļņas organizācija.

Versijas

Kopš 2008. gada jaunas versijas netiek izdotas reizi gadā, bet izstrādātāji reizi nedēļā publicē instalācijas disku ar tajā brīdi svaigāko un stabilo programmatūru. Esošie Gentoo lietotāji var uzinstalēt atjauninājumus caur pakotņu pārvaldnieku, tādējādi nav vajadzības pārinstalēt sistēmu līdz ar jaunas versijas iznākšanu. Šādu bezversiju, jeb rolling-release politiku īsteno arī Arch Linux.
Izņēmums ir Gentoo projekta 10 gadu jubilejas dzīvais DVD (jeb Gentoo 10.1), kurā iekļauts KDE un citas programmas.

Sistēmu atbalsts

Gentoo Linux stabili strādā uz 13 arhitektūrām, tajā skaitā x86, x86-64, IA-64, PA-RISC, PowerPC, PowerPC 970, 64 bitu SPARC un DEC Alpha un citām.
Sadarbībā ar BSD projektiem ir izveidotas operētajsistēmas, kurās iespējams lietot Gentoo portus uz BSD kodola.

Programmnodrošinājums

Gentoo pakotņu pārvaldības sistēma Portage ir veidota iespaidojoties no FreeBSD portu kolekcijas sistēmas. Programmas nesatur make failus (instrukcijas kompilēšanai), bet līdzīgus skriptus ebuilds, kas dara to pašu. Standarta programma pakotņu instalācijai un pārvaldībai ir Emerge.
Viens no mīnusiem programmas kompilēšanai lietotāja pusē ir programmatūras lēnā instalācija. Dažreiz tā var aizņemt vairākas stundas, turklāt kompilācijas procesā tiek izmantots ļoti daudz diska vietas.
Pasta iela (Jelgava)

Vēsture

17. gadsimta Jelgavas kartēs iela saukta par Josta Mellera ielu (vācu: Jost Möller Straße). Iela sākās krustojumā ar Lielo ielu un beidzās pie pilsētas vaļņiem Annas vārtu apkaimē, aiz kuriem sākās Kalves lielceļš (Kalwensche Straße, tagadējā Lietuvas šoseja).
Pēc pilsētas pasta ēkas uzcelšanas Annas un Zaļāsmuižas ielas (tagadējās Raiņa ielas) stūrī to pārdēvēja par Pasta ielu (Poststraße). Iepretī pasta namam atradās zirgu pasta ēka un Zemgales kluba nams, kurā 1850. gadā atradās tā dēvētais „Pauļa dārzs", ar restorānu un visādiem saviesīgu izpriecu ierīkojumiem. Ap 1870. gadu dārzu pārveidoja, radās lielāks restorāns ar ērtām verandām, vasaras un ziemas skatuvēm.
Pēc Jelgavas sagraušanas no jauna izveidoto ielu 1948. gada 26. oktobrī pārdēvēja par Komjaunatnes ielu, pievienojot daļu no Blaumaņa ielas un Lietuvas ielas, kā arī izveidojot jaunu savienojumu ar Lietuvas šoseju.
Latvijas neatkarības atjaunošanas laikā 1990. gada 26. aprīlī tai atjaunoja Pasta ielas nosaukumu.