google/wiki40b huggingface dataset:
Kristijans Džuraseks

Perutnina Ptuj (2006–2008)

Džuraseks karjeru iesāka 2006. gadā Slovēnijas kontinentālajā komandā Perutnina Ptuj, bet par profesionāli kļuva 2008. gadā, tobrīd lielus panākumus starptautiskās sacensībās negūstot. Komandā viņš pavadīja trīs gadus, iegūstot piecas medaļas Horvātijas šosejas riteņbraukšanas čempionātos.

Loborika (2009–2011)

2009. gada sākumā Džuraseks parakstīja līgumu ar Horvātijas kontinentālo komandu Loborika. 2011. gadā viņš uzvarēja savās pirmajās UCI Eiropas tūres sacensībās — GP Folignano, bet pēc divām dienām guva uzvaru Trofeo Internazionale Bastianelli. Šajos trijos gados viņš ieguva vēl trīs medaļas nacionālajos čempionātos, ieskaitot 2011. gada uzvaru gan individuālajā, gan grupas braucienā.

Adria Mobil (2012)

2012. gadā Džuraseks pārstāvēja Adria Mobil kontinentālo komandu. Ievērojamākais rezultāts bija trešā vieta GP Industria & Artigianato di Larciano, septītā vieta Giro dell'Appennino un trešā vieta Passo della Bocchetta posmā Giro di Padania daudzdienu sacensībās. Viņš piedalījās 2012. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, pēdējā brīdī nomainot Robertu Kišerlovski, kurš guva savainojumu Tour de France 14. posmā. Grupas braucienā viņš ieņēma 68. vietu, 40 sekundes aiz uzvarētāja Aleksandra Vinokurova.

Lampre–Mérida (2013–)

2012. gada sezonas beigās Džuraseks pievienojās Lampre-Merida komandai, kļūstot par trešo horvātu riteņbraucēju, kas pārstāvējis UCI ProTeam komandu. Viņa pirmās UCI Pasaules tūres sacensības bija Parīze—Nica, kurās viņš finišēja 80. vietā kopvērtējumā. Pirmo uzvaru šajā komandā viņš guva 23. augustā Tre Valli Varesine. Sezonas beigās viņš pārstāvēja Horvātiju Pasaules čempionātā, bet grupas braucienā nefinišēja. 2014. gada Tour of Turkey sacensību kopvērtējumā Džuraseks ieņēma 7. vietu, 45 sekundes aiz uzvarētāja Ādama Jeitsa.
2015. gadā Džuraseks uzvarēja Tour of Turkey kopvērtējumā, gūstot vēsturisku panākumu Horvātijas riteņbraukšanā. Tā paša gada Tour de Suisse viņš uzvarēja otrajā posmā. Džuraseks tika iekļauts komandas sastāvā startam 2015. gada Vuelta a España.
2016. gadā Džuraseks piedalījās savās otrajās olimpiskajās spēlēs. Riodežaneiro notikušajās spēlēs Džuraseks finišēja 18. vietā, vairāk nekā 3 minūtes pēc uzvarētāja Grega Van Avermāta, tas bija augstākais horvātu sasniegums olimpiskajās spēlēs kādā no riteņbraukšanas disciplīnām. Šajā gadā viņš piedalījās Tour de France un Vuelta a España daudzdienu sacensībās.
2017. gada sezonas sākumā Džuraseks uzvarēja Tour of Croatia sacensību posmā, finišā pret kalnu pārspējot Vinčenco Nibali.
2019. gada 14. maijā tika publicēta informācija, ka Džuraseks kopā ar vairākiem citiem riteņbraucējiem sadarbojies ar Operation Aderlass asins pārliešanas skandālā iesaistīto sporta ārstu Marku Šmitu. Komanda atsauca Džuraseku no tālākas dalības 2019. gada Tour of California.
Apgabals (ASV)

Apgabals (angļu: county) ir ASV štatu administratīvi teritoriālā iedalījuma vienība. Termins "apgabals" tiek lietots 48 no 50 ASV štatiem. Luiziānā un Aļaskā apgabalam analogās vienības ir attiecīgi pagasti (parish) un rajoni (borough). Ir vēl dažādas apgabalam analogās iedalījuma vienības. Saskaņā ar 2013. gada datiem, ASV ir 3007 apgabali un vēl 137 apgabaliem analogās iedalījuma vienības. Apgabalu skaits atšķirības dažādos štatos ir lielas — Delavēras štatā ir 3 apgabali, savukārt Teksasas štatā — 254, vidēji štatā ir 62 apgabali.
Vidējais iedzīvotāju skaits apgabalā ir gandrīz 100 000. Apgabals ar vislielāko iedzīvotāju skaitu ir Losandželosas apgabals Kalifornijā, savukārt vislielākais apgabals pēc platības ir Sanbernardīno apgabals, kas arī atrodas Kalifornijā.
Guntis Belēvičs

Biogrāfija

Dzimis 1958. gadā Virešu pagastā Vladislava Belēviča ģimenē. 1976. gadā pabeidza mācības Rīgas 1. vidusskolā. No 1976. līdz 1982. gadam studēja Maskavas 2. medicīnas institūta Medicīniskās bioloģijas fakultātē biofizikas specialitātē. No 1982. līdz 1984. gadam stažējās Maskavas 2. medicīnas institūta Biofizikas katedrā, no 1984. līdz 1987. gadam bija Maskavas 2. medicīnas institūta Biofizikas katedras klātienes aspirants. No 1987. līdz 1989. gadam Belēvičs strādāja par zinātnisko līdzstrādnieku Latvijas Zinātņu akadēmijas Organiskās sintēzes institūtā. 1988. gadā Maskavas Valsts universitātē ieguva bioloģijas zinātņu kandidāta grādu.
Pēc Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanas kopā ar sievu Viju Belēviču izveidoja pirmo privāto zāļu vairumtirgotavu Pharma Service Riga, bija tās prezidents (1992—1997). 1993. gadā izveidoja "Saules" un "Mēness" aptieku ķēdi (kopā 43 aptiekas), bijis arī to vadītājs (līdz 2006. gadam). 1993. gadā izveidoja klīnisko laboratoriju "Centrālā laboratorija", līdz 2009. gadam bija viens no tās direktoriem. 1995. gadā Latvijas Universitātē aizstāvēja bioloģijas doktora grādu. No 1996. līdz 1997. gadam studēja Latvijas Medicīnas akadēmijas Farmācijas fakultātē, kur ieguva farmaceita grādu un diplomu.
No 2004. gada līdz 2014. gada novembrim bija bioloģiskās zemnieku saimniecības "Zemitāni" vadītājs. 2018. gada 9. februārī Guntis Belēvičs kopā ar Juri Savicki un Aiju Rumbu dibināja uzņēmumu AS SVC Group.
Belēvičam ir pētījumi molekulārajā farmakoloģijā un membranoloģijā. Publicējis vairākus zinātniskos rakstus. Viņš ir Latvijas Farmaceitu biedrības biedrs, Latvijas Ārstu biedrības biedrs, kā arī kopš 1997. gada — Latvijas Aptiekāru asociācijas prezidents.

Politiskā darbība

2013. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās neveiksmīgi kandidēja uz vietu Rīgas domē, bija Latvijas Zaļās partijas līderis Rīgas domes vēlēšanās. 2014. gadā tika ievēlēts 12. Saeimā no Zaļo un Zemnieku savienības saraksta.
2014. gada novembrī kļuva par veselības ministru Laimdotas Straujumas valdībā, saglabājis arī Saeimas deputāta mandātu. Veselības ministra amatu saglabājis arī Māra Kučinska valdībā.
No veselības ministra amata demisionējis 2016. gada 11. jūnijā pēc tam, kad ārpus ierastās kārtības saņēmis medicīnisku pakalpojumu Latvijas Onkoloģijas centra operāciju zālē un slēpis šo faktu no sabiedrības. Pēc demisijas viņš arī izstājies no Latvijas Zaļās partijas. Pēc dažām dienām paziņojis arī par Saeimas deputāta mandāta nolikšanu.
Dekabristu sacelšanās

Dekabristu sacelšanās (krievu: Восстание декабристов) jeb Decembra sacelšanās bija valsts apvērsuma mēģinājums Krievijas impērijas galvaspilsētā Pēterburgā 1825. gada 14. decembrī (26. decembrī pēc vecā stila) un karaspēka sacelšanās Ukrainā no 1825. gada 29. decembra līdz 1826. gada 3. janvārim.
To organizēja slepeno politisko biedrību locekļi, kas vēlāk sacelšanās mēneša vārdā (krievu: декабрь — decembris) tika dēvēti par dekabristiem jeb "decembristiem".

Norise

Pēc Krievijas impērijas ķeizara Aleksandra I nāves 1825. gada 19. novembrī gandrīz mēnesi nebija oficiālas informācijas par viņa pēcteci. Starpvaldības laiku centās izmantot slepenā "Ziemeļu savienība", lai piespiestu ieviest konstitūciju. Kad kļuva zināms, ka par ķeizaru ir izvēlēts mirušā ķeizara brālis Nikolajs I, Pēterburgas Senāta laukumā 30 virsnieku vadībā tika ievestas sadumpojušās karaspēka daļas (Maskavas leibgvardes pulks, Grenadieru pulka 2. bataljons, Gvardes jūras ekipāžas matroži).
Sazvērnieku izvēlētais nākamās valdības vadītājs ("diktators") kņazs Sergejs Trubeckojs (Сергей Трубецкой) Senāta laukumā neieradās, tādēļ nemiernieku vidū valdīja apjukums. Sacēlušos karavīrus uzrunāja Pēterburgas kara ģenerālgubernators grāfs Mihails Miloradovičs, uz kuru izšāva un nāvīgi ievainoja poručiks Pjotrs Kahovskis (Пётр Каховский). Senāta laukumā ieradās gvardes kavalērija, taču bija spiesta atkāpties. Laukumā sapulcējās vairāki tūkstoši sacelšanos atbalstošo Pēterburgas iedzīvotāju, kurus gar laikuma malām aplenca žandarmi.
Pēc divu stundu pārrunām dekabristi izvēlējās jauno sacelšanās vadoni (diktatoru) kņazu Jevgēņiju Oboļenski (Евгений Оболенский). Laukumā ieradās ķeizara leibgvardes grenadieru pulks, kavalērija un artilērija (kopā ap 12 000 karavīru, 36 lielgabali). Poručiks Pjotrs Kahovskis nāvīgi ievainoja leibgvardes komandieri pulkvedi Nikolaju fon Štīrleru (Ludwig Niklaus von Stürler). Sākoties lielgabalu apšaudei, nemiernieku pulki bēga pāri aizsalušajai Ņevas upei, kurus kapteinis Mihails Bestuževs nesekmīgi centās virzīt uzbrukumā Petropavlovskas cietoksnim. Laukumā un uz blakus ielām palika vairāki simti nogalināto un ievainoto karavīru un civiliedzīvotāju.

Apspiešana

Valdībai uzticīgais karaspēks piespieda Pēterburgā sacēlušās karaspēka daļas padoties. "Dienvidu biedrības" locekļi no 1826. gada 10. līdz 15. janvārim organizēja Čerņigovas pulka sacelšanos Ukrainas teritorijā, kas arī tika apspiesta.
Diviem Pēterburgas Dekabristu sacelšanās vadoņiem (Riļejevam un Kahovskim) kā arī trim Čerņigovas pulka sacelšanās vadoņiem (Pestelim, Muravjevam-Apostolam un Bestuževam-Rjuminam) piesprieda nāvessodu pakarot, bet vairākus simtus decembristu izsūtīja katorgā uz Sibīrijas raktuvēm, kur lielākā daļa no viņiem gāja bojā. Tikai 1856. gadā ķeizars Aleksandrs II apžēloja dzīvi palikušos un atļāva viņiem atgriezties dzimtenē.
Ruckas muiža

Ruckas muiža (vācu: Rutzky) ir muiža, kas atrodas Ruckas parkā Piebalgas ielā 19 Cēsīs. Ruckas muiža un tai apkārt esošais parks ir valsts aizsargājams kultūras piemineklis. Muižas parks ir Cēsu ģeogrāfiskais centrs.

Vēsture

Muiža rakstiskajos avotos pirmo reizi minēta 1577. gadā, kā daļa no Cēsu birģermeistara Sebastiana Detmera īpašumā piederošās zemes. Ruckas muižas pašreizējās ēkas celtas 18. gadsimtā un pārbūvētas līdz 1960. gadiem. Muižas nosaukums cēlies no poļu muižnieka Rucka uzvārda (poļu: Rutzky), kas savā īpašumā muižu ieguva 1584. gadā. 
Pirmā pasaules kara laikā muižas ēkās izvietoja Krievijas impērijas armijas lazareti. Pēc tam, kad muiža 1919. gadā nonāca Latvijas valsts īpašumā, 1925. gadā tur izvietoja Latvijas dzelzceļa 3. iecirkni, bet vēlāk — dzelzceļnieku bērnu sanatoriju. 
Pēc Otrā pasaules kara muižā atradās tuberkulozes slimnīca "Rucka", kas pārtrauca darbību 2005. gadā. Sešus gadus vēlāk ēka nonāca Cēsu pašvaldības īpašumā, tad to rekonstruēja un izvietoja Ruckas mākslas rezidenču centru centru. 
2014. gada muižas apkārtnē sadarbībā ar Rīgas Tehnisko Universitāti notika starptautiskā arhitektu, dizaineru un urbanistu vasaras skola Get Well City, kurā tiek labiekārtots Ruckas parks ar dažādiem kultūras elementiem un konstrukcijām. 2016. gada novembrī Ruckas muižā notika ugunsgrēks, pēc kura ēkā tika uzsākti restaurācijas darbi.
Urmijas ezers

Ezera nosaukumi

Ezers 1970. gados nosaukts netālās Urmijas pilsētas vārdā, savukārt pilsētas nosaukums cēlies no sīriešu vārda, kas nozīmē "ūdens pilsēta". Pirms tam to sauca par Rezaijes ezeru (persiešu: دریاچه رضائیه) — šis vārds ezeram dots 1930. gados, godinot Irānas šahu Rezu Pehlevi.
Ezera senākais nosaukums ir Avestā minētais "dziļais ezers ar sāļajiem ūdeņiem" Čičasts — ‘spīdoši baltais’. Urartu valsts periodā to dēvēja par Apakšējo Nairi jūru, savukārt pēc tam, kad šo teritoriju ieņēma armēņi, to dēvēja par Apakšējo Armēņu jūru, vēlāk — Kaputans (armēņu: Կապուտան).
Ezers bija mannejiešu valsts centrs, mannejiešu galvaspilsēta Hasanlu atradās ezera rietumu krastā. Mannejiešu valsti iekaroja matiāņi — skitiem un sarmatiem radniecīga tauta. Nav zināms, vai tauta deva vārdu ezeram vai tauta guva savu nosaukumu no ezera, bet līdz 1930. gadiem ezeru bieži dēvēja par Matiānusa ezeru.
Kabudi salā apglabāts Bagdādes iekarotājs, Čingizhana mazdēls Hulaguhans.

Ģeogrāfija

Ezerā atrodas vairāk nekā 100 mazu, klinšainu saliņu. Tām ir liela nozīme kā migrējošo putnu atpūtas un barošanās vietām. Tā kā ezers ir ļoti sāļs, tajā nedzīvo zivis. Lielākā daļa ezera iekļauta nacionālajā parkā, tas ir UNESCO biosfēras rezervāts. Uzskata, ka ezera sāls ir ārstnieciska, jo sevišķi pret reimatismu.
Jau ilgāku laiku vērojama Urmijas ezera izsīkšana. Ik gadus tā līmenis krītas par 0,6—1 m.
Ezers ir šķērslis ceļā starp lielākajām Irānas Azerbaidžānas pilsētām — Urmiju un Tebrīzu. 1970. gados tika uzsākts projekts ar mērķi uzcelt pāri ezeram tiltu. Pēc 1979. gada revolūcijas projekts tika pārtraukts. Pabeigts 2008. gadā.
Mans ienaidnieks

Sižets

21. gadsimta beigās norisinās starpzvaigžņu karš starp cilvēkiem un drakiem, saprātīgu divkājainu reptiļveida humanoīdu rasi. Kādas kaujas laikā zemiešu zvaigžņu kuģa pilots Viliss un draku pilots Džeriba Šigans ir spiesti veikt avārijas nosēšanos uz planētas, uz kuras ir elpošanai derīga atmosfēra un ūdens, mīt vietējā fauna, taču neeksistē saprātīga dzīvība un ir skarba vide.
Pēc sākotnējām nesaskaņām un naida abi galu galā iemācās sadarboties, lai izdzīvotu. Viņiem nākas strādāt kopā, lai izveidotu paslēptuvi, kur patverties no meteorītu vētrām — dabas parādības, kas periodiski skar planētu. Trīs gadu laikā viņi pārvar atšķirības, kļūst par draugiem un iemācās viens otra valodu. Vairākas reizes viņiem nākas glābt vienam otru no nāves. Planēta ir pilna briesmu, neuzmanīgam ceļiniekam ir viegli iekrist gigantisku "skudrulauvu" lamatās.
Viliss ievēro, ka uz planētas nosēžas kosmosa kuģi, un viņš dodas tos meklēt. Viņš atrod cilvēku uzturēšanās pēdas, bet tie diemžēl ir "maitu lijas" (scavengers) — kalnrači, kas uz svešām planētām iegūst derīgos izrakteņus, šim nolūkam izmantojot draku vergu darbu. Atgriezies Viliss uzzina, ka Džeriba gaida piedzimstam dēlu (draki ir hermafrodīti, tiem notiek pašapaugļošanās). Džeriba vēlas nosaukt dēlu par Zamisu un lūdz, lai Viliss apsola aizvest Zamisu uz draku dzimto planētu un tur draku augstākajai padomei dara zināmus Zamisa senčus, lai tas tiktu uzņemts draku sabiedrībā. Džeriba mirst dzemdībās. Uz planētas atkal ierodas "maitu lijas" un Zamisu nolaupa, bet Vilisu smagi ievaino. Vilisam izdodas atbrīvot Zamisu, organizēt vergu sacelšanos un panākt arī pārējo draku atbrīvošanos no verdzības. Starp cilvēkiem un drakiem tiek noslēgts miers. Viliss izpilda draugam doto solījumu un aizved Zamisu uz draku dzimto planētu. Vēlāk jau pieaugušais Zamiss, kurš stāda priekšā padomei savu dēlu, arī Vilisu norāda kā vienu no saviem senčiem.

Filmas tapšana

Filmas uzņemšana sākās 1984. gada aprīlī Budapeštā, tās režisors sākotnēji bija Ričards Lonkreins (Richard Loncraine). Taču pēc dažu nedēļu ilgušas filmēšanas filmas veidotāji sāka uztraukties par budžeta pārtēriņu, radošajām atšķirībām un sliktas kvalitātes filmējumu. Projekts tika slēgts. Studija jau bija iztērējusi 9 miljonus dolāru ražošanas izmaksās un slēgusi līgumus vēl par papildu 18 miljoniem dolāru, tāpēc studijas vadītājiem vajadzēja izlemt, vai samazināt zaudējumus, vai arī izvēlēties jaunu režisoru. Tika izvēlēts otrais variants, un par filmas režisoru kļuva Volfgangs Petersens. Petersenam nepatika Lonkreina uzņemtais, viņš izlēma visu pārfilmēt par jaunu. D. Kveidam un L. Gosetam filmas uzņemšanas aizkavēšanās laikā tika izmaksāta kavējuma nauda. Darbs tagad norisinājās kinostudijā Minhenē, daļa skatu tika uzņemta Kanāriju Salās.
Tika veidotas apjomīgas dekorācijas, tostarp pat mākslīgs ezers. Filmēšana beidzās septiņus mēnešus pēc aizkavēšanās. Filmas sākotnēji 17 miljonu dolāru apjomā plānotais budžets pieauga līdz 29 miljoniem, kopā ar tirdzniecības izmaksām filmai tika iztērēts vairāk nekā 40 miljonu USD.
Pēteris Zvagulis

Biogrāfija

Pēteris Zvagulis piedzima 1886. gada 29. janvārī Planicas pagastā. Zvagulis mācījās Kuldīgas baznīcas skolā, pēc tam — Baltijas skolotāju seminārā, kuru pabeidza 1906. gadā.
Darba gaitas uzsāka Kuldīgas baznīcas skolā, kuru pats pirms vairākiem gadiem pabeidza. Pēc dažiem gadiem pārcēlās uz Alsungas divklasīgo ministrijas skolu. Iesaistījās sabiedriskajā dzīvē, dibināja vietējo izglītības biedrību, kas radīja bibliotēku, rīkoja teātra izrādes un koncertus. Vēlāk dibināja Alsungas krājaizdevu sabiedrību. Zvagulis spēlēja ērģeles vietējā katoļu draudzē. 1912. gadā kļuva par Alsungas skolas pārzini. 1914. gadā, sākoties Pirmajam pasaules karam, iesaukts Krievijas armijā. Lielāko daļu kara pavadīja Latgalē. Pēc kara nevarēja atgriezties Kurzemē, tāpēc uzsāka dzīvi Varakļānos.
1920. gadā ievēlēts Latvijas Satversmes sapulcē no Latgales Zemnieku partijas saraksta. Amatā bija līdz 1922. gadam. Vairākus gadus strādājis Rīgas 37. pamatskolā par skolas pārzini. 1938. gadā apbalvots ar V šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
Otrā pasaules kara laikā devās trimdā, pārcēlās uz Kanādu. Gājis bojā ceļu satiksmes negadījumā 1957. gada 18. aprīlī Londonā, Apvienotajā Karalistē. Apbedīts Londonas Sv. Pētera kapos 22. aprīlī.
Hermanis Buks

Dzīvesgājums

Dzimis 1896. gada 15. janvārī Limbažu pagasta "Branču" mājās zemnieka Ernesta Buka ģimenē. Mācījās Limbažu pilsētas skolā, pēc kuras beigšanas 1915. gadā iestājās Krievijas impērijas armijā. Dienēja leibgvardes Preobraženskas pulkā, nosūtīts uz Petrogradas Vladimira karaskolu, kuru beidza 1916. gada jūnijā praporščika pakāpē. Dienēja 19. Sibīrijas strēlnieku pulkā, pēc tam 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku pulkā kā podporučiks (1917. aprīlī), poručiks (1917. oktobrī). Tad iecelts par 5. Sibīrijas strēlnieku artilērijas brigādes virsnieku, pēc Brestļitovskas miera līguma nolēgšanas 1918. gada sākumā demobilizēts. 
Pēc Sarkanās armijas iebrukuma Latvijā 1918. gada 18. decembrī virsleitnants Buks iestājās Latvijas Pagaidu valdības bruņotajos spē­kos un tika piekomandēts Virsnieku rezerves rotai.
1919. gada 25. janvārī viņu ieskaitīja Latviešu atsevišķajā bataljonā, 29. janvāra kaujā pie Skrundas smagi ievainots. No 1919. gada februāra virsnieks Liepājas Jaunformējamajos spēkos, vēlāk - Rīgas Jaunformējamajos spēkos un Ziemeļlatvijas brigādes 2. Cēsu bataljonā. Pēc Cēsu kaujām 1919. gada augustā ieskaitīts 2. Ventspils kājnieku pulkā kā bataljona komandieris. 1919. gada septembrī paaugstināts par kapteini un iecelts par 9. Rēzeknes kājnieku pulka bataljona komandieri, 1919. gada oktobrī Bermontiādes cīņās Bolderājas kāpās ievainots. Par varonību šajā kaujā vēlāk apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni. 
1920. gada janvārī piedalījās Latgales atbrīvošanas kaujās pie Daugavpils. 1920. gada novembrī iecelts par pulkvežleitnantu.  
1921. gadā bija Jātnieku pulka eskadrona komandieris, vēlāk pulka komandiera palīgs. 1925. gadā beidza Polijas centrālo kavalērijas skolu, iecelts pulkveža pakāpē (1927). 1929. gadā beidza Kara akadēmisko kursu, 1931. gadā Polijas Augstāko karaskolu, iecelts par Jātnieku pulka komandieri (1931). 12. Bauskas kājnieku pulka komandiera v.i. (1935-1936), armijas jātnieku inspektora vietas izpildītājs (1938). 1939. gada jūnijā iecelts par Armijas štāba priekšnieka palīgu, bet novembrī - par Kurzemes divīzijas komandieri ģenerāļa pakāpē.
Pēc Latvijas okupācijas ģenerālis Buks 1940. gada augustā tika norīkots sevišķu uzdevumu virsnieku armijas komandiera rīcībā, bet 1940. gada oktobrī atvaļināts no dienesta. Dzīvoja Rīgā un savās "Tiltiņu" mājās Lēdurgas pagastā, kur 1941. gada 14. jūnija deportācijas laikā apcietināts, izvests uz Krieviju un ieslodzīts Usoļlaga nometnē Molotovas apgabalā. 
1942. gada sākumā, sakarā ar krimināllietas nodošanu izskatīšanai PSRS iekšlietu tautas komisariāta (NKVD) "Sevišķai apspriedei", Buku Hermani pārveda uz Butirku cietumu Maskavā, kur viņš pēc pratināšanām mira vai tika nošauts 1942. gada 18. augustā.
Viņa sieva Milda Kuplā-Odiņa (1891-1943) mira izsūtījumā Noriļlagā, arī dēli Miervaldis (1924) un Mintauts Olafs (1927) bija izsūtījumā (1941-1947).
Bonifācijs Daukšts

Dzīves gājums

Dzimis 1950. gada 12. decembrī Preiļu rajona Aglonas ciema "Brīvniekos" Staņislava Daukšta ģimenē. Mācījās Aizpuriešu pamatskolā, tad Aglonas vidusskolā (1962—1969). Studēja LVU Vēstures un filozofijas fakultātē no 1969. gada līdz 1974. gadam. Bija vēstures skolotājs Jāzepa Mediņa mūzikas vidusskolā, Rīgas pilsētas 16. profesionāli tehniskajā skolā, Rīgas 4. vakara (maiņu) vidusskolā.
No 1977. gada bija Latvijas Valsts universitātes PSRS vēstures katedras pasniedzējs.
Vēlāk strādāja Vissavienības Politisko zinību un zinātnes izplatīšanas biedrības Latvijas republikāniskajā nodaļā (t. s. Zinību biedrībā) kā lektors.
Ārlietu ministrijas Politiskā departamenta vadošais speciālists Austrumeiropas valstu lietās no 1991. līdz 1992. gadam, vēlāk nodaļas vadītājs, departamenta direktors. Līdztekus no 1991. gada līdz 1994. gadam studēja aspirantūrā, aizstāvēja zinātņu doktora disertāciju par PSRS un Latvijas Republikas attiecībām 1930. gados. Papildinājās Ķīnas Tautas Republikas Augstākajā diplomātijas skolā Pekinā.
No 1995. gada bija padomnieks Latvijas Republikas vēstniecībās Austrijā, Ungārijā, Šveicē, Slovēnijā, Slovākijā un Lihtenšteinā. Pagaidu pilnvarotais lietvedis Ungārijā no 1995. gada līdz 1996. gadam. Latvijas Republikas pastāvīgais pārstāvis ANO atomaģentūrā Vīnē, pirmais sekretārs sūtniecībā Eiropas Drošības un sadarbības organizācijā, vēlāk Latvijas Republikas vēstniecības Lietuvā padomnieks.
Baltijas un Ziemeļvalstu vēstures un politikas pētījumu centra viceprezidents kopš 2003. gada, Latvijas Okupācijas izpētes biedrības valdes priekšsēdētāja vietnieks kopš 2009. gada, Publiskās atmiņas centra padomes loceklis kopš 2016. gada, Latvijas Universitātes viespētnieks, LPSR VDK pret tautu vērsto totalitāro noziegumu dokumentu digitalizācijas krātuves padomes loceklis.
2014. gadā iecelts par LPSR VDK zinātniskās izpētes komisijas locekli.
2015. gadā Daukštu izslēdza no LPSR Valsts drošības komitejas zinātniskās izpētes komisijas personālsastāva, to pamatojot ar Latvijas Okupācijas izpētes biedrības valdes priekšsēdētājas Rutas Pazderes vēstuli, ko Daukšts publiski vēstulē ministru prezidentei Straujumai nosaucis par "politisku spiedienu pret zinātni un zinātniskās darbības brīvību, kāda noteikta Satversmē, kas nevar palikt bez sekām".

Literārā darbība

Daukšta dzeja publicēta latviešu periodiskajos izdevumos, dzejas krājumā "Acis" (1981), atdzejojis ukraiņu jaunos dzejniekus un iztulkojis latviešu valodā Mihailu Ļermontovu. Māris Melgalvs uzskata, ka Daukšta 'dzejas cilvēks' ir vitāls, tajā apvienota dabas izjūta, no senčiem pārmantotais darba tikums un prasme saskatīt daiļo, īpaši sievietēs, citi literatūras kritiķi norāda, ka Daukšts dzejā variē sen zināmo, sen atrasto un allaž jauno tēmu — kur jēga — vai mūžīgā trauksmē, vai mūžīgā norimšanā — bet neko savdabīgu, jaunu un savu Bonifācijs Daukšts nav atradis. Saņēmis PSRS Augstākās un vidējās speciālās izglītības ministrijas un VĻKJS CK balvu — sudraba medaļu.

Ģimene

Precējies, laulātā draudzene ir vēsturniece Vija Daukšte, dēls Mārtiņš Daukšts.
Ekvadoras karogs

Dizains

Ekvadoras valdība 2009. gada novembrī izstrādāja noteikumus, kuri regulē karoga, ģerboņa un citu nacionālo simbolu izskatu un proporcijas.
Karoga platums ir 1,47 m, bet garums — 2,20 m proporcijās 2 pret 3. Karoga laukums ir sadalīts trīs horizontālās joslās, no kurām dzeltenā josla aizņem pusi no karoga laukuma, bet zilā un sarkanā josla — katra pusi no karoga laukuma. Karoga centrā atrodas ģerbonis, kura proporcijas ir 12 pret 10. Otrs noteiktais karoga izmērs ir galda karogs, kura platums ir 200 cm un garums 300 centimetri.
Col du Tourmalet

Col du Tourmalet (2115 m) ir augstākais ceļš Pireneju centrālajā daļā Augšpireneju departamentā Francjā. Austrumu pakājē atrodas Kampanas komūna un divas trešdaļas pa ceļu uz augšu slēpošanas stacija La Mongie. Rietumos lejā atrodas Luz-Saint-Sauveur komūna.
Tourmalet ir arī siera šķirne, ko gatavo no aitas piena, ko iegūst šajos kalnos.

Tour de France

Col du Tourmalet ir viens no atpazīstamākajiem kāpumiem Tour de France. Tas sacensību distancē ir iekļauts vairāk reižu kā jebkura cita no kalnu pārejām, sākot ar 1910. gadu, kad pirmoreiz maršrutā tika iekļauti Pireneji. Pirmais braucējs, kurā sasniedza šo pāreju bija Oktāvs Lapizs, kurš pēc tam Parīzē ieguva dzelteno kreklu. 1913. gadā Ežēns Kristofs Tourmalet salauza sava velosipēda dakšu un pats to salaboja pie kalēja Kampanā.
Kopš 1947. gada Tour de France maršruts ir gājis pār šo pāreju 47 reizes, ieskaitot posma finišu pārejas virsotnē 1974. gadā. Kopā tūres laikā virsotne ir šķērsota 77 reizes (2012). Trīs reizes finišs ir noticis La Mongie stacijā. Kopš 1980. gada tas ir iekļauts hors catégorie jeb ārkārtējā kategorijā. Arī Vuelta a España šo pāreju ir šķērsojusi vairākas reizes.
2010. gada sacensībās pāreja bija iekļauta divus etapos pēc kārtas, 16. posmā to šķērsojot rietumu virzienā uz Po un 17. posmā austrumu virzienā ar finišu virsotnē.
Virsotnē atrodas memoriāls Žakam Godē, kurš bija Tour de France direktors no 1936. līdz 1987. gadam un liela statuja Oktāvam Lapizam, kur viņš attēlots strauji elsojot un cīnoties ar kāpumu.