Smirnas okupācija

Okupācijas tiesiskums

Mudrosas pamiera līguma 7. pants nosaka, ka Antantei ir tiesības „okupēt jebkādas stratēģiski svarīgas teritorijas jebkurā laikā, ja radies iespējams apdraudējums Antantei.” 
Grieķu okupācijas lielākais atbalstītājs no Antantes puses bija Lielbritānijas premjers Deivids Loids Džordžs, neskatoties uz ievērojamo opozīciju pašmāju ārlietu ministrijā. Lielbritānijas Ārlietu ministrijā uzskatīja, ka Grieķija ar neveiksmīgo Saloniku pārņemšanu savā kontrolē ir pierādījusi savu nespēju nodrošināt kārtību un tai nevar uzticēt pārņemt savā pārvaldē lielas Anatolijas teritorijas. Savai argumentācijai Loids Džordžs bija savācis materiālus ziņojumam par draudiem grieķu minoritātei Izmirā no turku partizāņu puses. Ziņojumu atzinīgi novērtēja ASV prezidents Vudro Vilsons un Žoržs Klemanso piekrita karaspēka izvietošanai, lai nepieļautu tālāku Itālijas spēku virzību. Minētais ziņojums tika izmantots par pamatu arī tālākai Grieķijas karaspēka virzībai Anatolijā aiz Izmiras ila robežām.

Kara pārvalde

Uzreiz pēc karaspēka ienākšanas, Grieķijas premjera Elefteriosa Venizelosa vadībā tika izveidota okupēto teritoriju kara pārvalde. Venizelosa plānos bija anektēt Izmiru, lai īstenotu Sevras līgumā (10.08.1920.) noteiktos mērķus. Uzreiz pēc Itālijas spēku ienākšanas Antaljā, viņš nekavējoties deva pavēli sūtīt karaspēku uz Izmiru.

Karaspēka ienākšana (1919. gada 15. maijs)

1919. gada 15. maijā Izmirā ieradās 20 tūkstoši Grieķijas karavīru un ar Grieķijas, Francijas un Lielbritānijas kara flotes atbalstu pārņēma savā kontrolē pilsētu ar tās apkārtni. Vietējā grieķu un citu kristiešu minoritāte (saskaņā ar Osmaņu impērijas oficiālajiem datiem, bet, saskaņā ar Grieķijas datiem — vairākums) sveica karaspēku kā atbrīvotājus. Citos vēstures avotos norādīts, ka kristiešu kopiena „bija gandrīz vairākums, jeb liela minoritāte Smirnas vilājetā, kas atrodas turku apdzīvotajā Anatolijā.”

Turku reakcija uz karaspēka ienākšanu

Okupācija bija pazemojums vairumam turku un musulmaņu iedzīvotāju. Turku armijai bija pavēlēts nešaut, bet turku nacionālists Hasans Tahšins pūlī nošāva grieķu karognesēju. Tad grieķu karavīri sāka turku baraku un valsts iestāžu ēku apšaudi. Pirmajā dienā tika nogalināti aptuveni 300—400 turki un 100 grieķi.
Grieķu karaspēka ienākšana paātrināja Turcijas neatkarības kara sākšanos un Samsunā 1919. gada 19. maijā ieradās Mustafa Kemals Ataturks. Ataturks izveidoja nacionālistu kustību un pagaidu valdību Ankarā, pasludinot par nelikumīgu Stambulas valdību, kas bija parakstījusi 1920. gada 10. augustā Sevras miera līgumu un cedējusi Grieķijai tās okupētās teritorijas.

Citu valstu attieksme

Tā kā Itālijai tika atņemts viss, kas tai tika agrāk solīts, tā nekavējoties pauda savas simpātijas pret turku nacionālistiem. Drīz vien arī Francija pasludināja pamieru ar Mustafa Kemala armiju. Lielbritānija turpināja karot ar Kemala armiju un deva savu akceptu Venizelosam turpināt karaspēka virzību tālāk Anatolijā, lai vājinātu nacionālistu spēkus.

Turku karaspēka atgriešanās (1922. gada septembris)

Grieķijas karaspēka operācija Anatolijā piedzīvoja smagu izgāšanos un jau 1922. gadā Grieķijas spēkus bija ielenkuši Mustafa Kemala spēki, kas grieķus spieda atpakaļ uz Izmiru. Lielbritānijas pārstāvis Izmirā rakstīja: „Grieķi ir sapratuši, ka viņiem būs jāaiziet, bet aizejot viņi ir nolēmuši atstāt aiz sevis pilnīgu iznīcību, neņemot vērā, kam tas vēlāk kaitētu. Viss, kas ir viņu spēkos aizvest, tiks savākts līdzi uz Grieķiju un tādejādi turki paliks bez pajumtes.” Turku ātrā virzība grieķiem nedeva daudz iespēju realizēt šādus nodomus, bet šī iznīcināšanas taktika aiz grieķiem atstāja lielas teritorijas ar graustiem un atstāja visus Izmiras iedzīvotājus tuvu badam. Aptuveni 3.000 cilvēku tika nogalināti tikai Alašehiras nodedzināšanā vien.
9. septembrī Izmirā ienāca turku karaspēks, bet grieķu iestādes pilsētu bija jau pametušas divas dienas iepriekš. Sākās plašas nekārtības un šoreiz no turku iedzīvotāju un karaspēka puses kristiešu iedzīvotāji pieredzēja vairākus uzbrukumus. Grieķu Izmiras arhibīskaps Krisostomoss tika nogalināts linča tiesā, ko sarīkoja karavīru un civiliedzīvotāju pūlis. 13. septembrī pilsētas armēņu mikrorajonā izcēlās ugunsgrēks, kas izplatījās visā kristiešu apdzīvotajā pilsētas piekrastē un tā rezultātā pilsēta bija pilnībā izpostīta. Vairāki avoti norāda, ka dedzināšanu sarīkojis pats Mustafa Kemals Ataturks, bet izpildījušas dažādas militarizētas vienības un fanātiķi, kas pilsētā kopā ar armiju ieradušies no Anatolijas vidienes. Vairāki citi avoti norāda, ka šajā ugunsgrēkā ir vainojami paši grieķi un armēņi.

Rezultāts

Grieķija ar Izmiras okupāciju neievēroja Itālijas, Lielbritānijas un Francijas 1917. gada 26. aprīļa vienošanos, kurā bija paredzēts Itālijas interešu sfērā iekļaut arī Izmiru. Reaģējot uz šādu grieķu rīcību Itālijas pārstāvji demonstratīvi pameta Parīzes miera konferenci (1919) un atsāka tajā piedalīties tikai 5. maijā. Itālijas izstāšanās no sarunām sekmēja Deivida Loida Džordža centienus pārliecināt Franciju un ASV par Grieķijas atbalstīšanu, lai nepieļautu tālāku Itālijas spēku virzību Anatolijā.
Izmiras okupācija bija viens no galvenajiem argumentiem, kādēļ tika sarīkota iedzīvotāju apmaiņa starp Grieķiju un Turciju.