Turcijas Sauszemes spēki

Turcijas Sauszemes spēki (turku: Türk Kara Kuvvetleri) ir daļa no Turcijas Bruņotajiem spēkiem un ir viena no lielākajām, kā arī otra lielākā NATO armija pasaulē. 
Turcijas vēsturnieki armijai piedēvē tūkstošgadi garu vēsturi, bet armijas pirmsākumi mūsdienu izpratnē meklējami Osmaņu impērijas sabrukuma laikā. Ievērojamākās Turcijas armijas operācijas bijušas Korejas karš un Kipras konflikts, kā arī aizsargvaļņa lomas uzņemšanās līdz 1992. gadam Aukstā kara laikā NATO sastāvā.
Sauszemes spēki ieņem nozīmīgāko vietu bruņotajos spēkos kopumā. Līdztekus pārējiem diviem bruņoto spēku atzariem, sauszemes spēki vairākkārt ir iesaistījušies valsts politikā, bet mūsdienās iejaukšanos valsts pārvaldē ierobežo Nacionālajā drošības padomē ieviestās pārmaiņas. Tradicionāli par Turcijas bruņoto spēku komandieri kļūst persona, kas bijusi sauszemes spēku komandieris. Šobrīd sauszemes spēku komandieris ir Išiks Košaners (Işık Koşaner).

Aukstā kara periods

Turcija kā ANO dalībvalsts piedalījās Korejas karā, kurā tai bija 731 kritušais no 5.000 karavīru lielā kontingenta, kas cīnījās ielenkumā kopā ar ASV 2. kājnieku divīziju.
1952. gada 18. februārī Turcija iestājās NATO un karaspēkā tika īstenota visaptveroša modernizācijas programma.
1974. gada jūlijā armija iebruka Kiprā pēc tur notikušā valsts apvērsuma, kura mērķis bija salas pievienošanās Grieķijai. Apvērsumu atbalstīja Atēnās bāzētā Grieķijas militārā hunta. 
Militāro kampaņu rezultātā Kipra tika sadalīta divās daļās starp Kipras Republiku un Ziemeļkipras Turku Republiku. Turcijas karaspēks joprojām atrodas salā, jo nav panākta politiska vienošanās un Kipras turku sabiedrība baidās, ka varētu atkārtoties vardarbība, kas notika laikā no 1963. līdz 1974. gadam.
Saskaņā ar Lielbritānijas karaspēka oficiālajiem ziņojumiem, 1974. gadā Turcijas Sauszemes spēki sastāvēja no Pirmās armijas (II., III., V. un XV. korpuss), Otrās armijas (IV., VI. un VII. korpuss) un Trešās armijas (VIII., IX. un IX. korpuss). Sauszemes spēkos ir pastāvējušas arī trīs Iekšējās zonas, trīs jauniesaukto sagatavošanas divīzijas un četras jauniesaukto sagatavošanas brigādes. Ilgu laiku visi šiem militārie formējumi bija iekļauti NATO Izmiras štābam LANDSOUTHEAST un to komandieris bijis Turcijas četrzvaigžņu ģenerālis. Pēc PSRS sabrukuma šis štābs uz laiku pildījis Dienvidaustrumu apvienotā komandcentra funkcijas, bet 2004. gadā pārveidots par Sabiedroto gaisa vienību komandcentru.
1981./'82. gadā sauszemes spēku sastāvā bijusi viena bruņutransporta divīzija, divas mehanizētās kājnieku divīzijas un 14 kājnieku divīzijas ar 3000 M47 tankiem, 500 „Patton” tankiem un 70 „Leopard 1A3” tankiem.
Līdz 1990. gadam, kad beidza pastāvēt Varšavas pakta bloks, sauszemes spēku uzdevums bija būt gatavībā reaģēt uz iespējamu PSRS, Varšavas pakta valstu un Transkaukāza militārā rajona karaspēku iebrukumu Kaukāzā. Turcijas Trešās armijas uzdevums bija noturēt Kaukāza fronti ar vienu trešdaļu no visiem bruņotajiem spēkiem. 1990. gadā, kad bruņoto spēku komandieris vēlējās pārvietot 120.000 lielu vienību uz robežu ar Irāku, ASV Kongresa bibliotēkas pētniecības speciālisti konstatēja nopietnu spēku nepietiekamību reaģēšanai uz krīzi, kas varētu rasties attālākos rajonos. Turklāt, karaspēks arī nebija pilnībā gatavs nodrošināt operācijas ārpus Turcijas robežām.

Modernizācija

1980. gadu beigās bruņotajos spēkos tika sākta restrukturizācija un modernizācija, kas turpinās vēl mūsdienās. Programmas mērķis ir Turcijā izveidot pašpietiekamu un spēcīgu karaspēku. Turcijas karaspēka vadība oficiāli apgalvo, ka tā ir spējīga īsā laikā mobilizēt 50 tūkstošus lielu karaspēku kombinētām operācijām un jebkurā diennakts laikā spēj veikt gaisa operācijas, paceļot gaisā līdz pat sešus bataljonus vienlaicīgi.