google/wiki40b huggingface dataset:
Moody's Corporation

Vēsture

Par uzņēmuma pirmsākumiem tiek uzskatīts 1900. gads, kad finanšu analītiķis Džons Mūdijs (John Moody) izveidoja uzņēmumu John Moody & Company. Tas publicēja investoru rokasgrāmatu Moody's Manual of Industrial and Miscellaneous Securities, kurā bija apkopota detalizēta statistika par uzņēmumu, finanšu institūciju un valsts aģentūru saistībām un akcijām. 1907. gada finanšu krīze ietekmēja tirgu, un Mūdijs bija spiests pārdot savu biznesu.
1909. gadā Mūdijs atgriezās finanšu tirgū ar jaunu ideju: tā vietā, lai vienkārši vāktu informāciju par uzņēmumu īpašumu, kapitalizāciju un pārvaldību, viņš investoriem piedāvāja vērtspapīru analīzi. Mūdijs dibināja jaunu uzņēmumu Moody's Analyses Publishing Company un izdeva pirmo pētījumu Analysis of Railroad Investments, kas analizēja vienīgi dzelzceļa uzņēmumu saistības. 1913. gadā tika paplašināts analizējamo uzņēmumu loks arī citas nozarēs. 1914. gadā dibināta kapitālsabiedrība Moody's Investors Service. 1924. gadā Moody's reitingi pārklāja gandrīz 100 % ASV saistību tirgu.
1962. gadā uzņēmumu nopirka Dun & Bradstreet. 1970. gados Moody's reitingi tika paplašināti arī uz vērtspapīriem un banku depozītiem.
1998. gadā Moody's nopirka 10 % akciju Korea Investors Service (vēlāk daļa palielināta līdz 50 %). 1999. gada decembrī Dun & Bradstreet paziņoja, ka Moody's Investors Service tiks atdalīts kā atsevišķs publisks uzņēmums. Atdalīšana pabeigta 2000. gada 30. septembrī. Moody's akcijas sāktas kotēt Ņujorkas fondu biržā. 2002. gadā Moody's nopirka riska pārvaldības uzņēmumu KMV.
2007. gada augustā Moody's atdalīja nereitingu biznesu uzņēmumā Moody's Analytics. Kredītreitingu bizness turpināja darboties kā uzņēmums Moody's Investors Service, bet abus pārvaldīja Moody's Corporation, kuras akcijas tika kotētas publiski.
Borskābe

Vēsture

Borskābi ieguva holandiešu natūrfilozofs Vilhelms Hombergs (Wilhelm Homberg) 1702. gadā, karsējot boraku kopā ar sērskābi. To drīz sāka pielietot medicīnā ar nosaukum sal sedavitum.

Atrašanās dabā

Borskābe dabā atrodama reta minerāla sasolīna veidā. Tā atrodama minerālūdeņu sastāvā, kā arī karstajos avotos un vulkāniskajās fumarolās (vieglās gaistamības kopā ar ūdens tvaikiem dēļ). Nenozīmīgos daudzumos borskābi satur augļi, ogas, apiņi, dažreiz vīns.

Iegūšana

Ortoborskābi iegūst, hidrolizējot bora halogenīdus, borānus un citus savienojumus. Rodas, pievienojot stipras skābes borātu šķīdumiem. Polimērās borskābes, kā tetraborskābi,  atsevišķi brīvā veidā izdalīt praktiski nav iespējams.

Izmantošana

Borskābi jau no 19. gadsimta 60. gadiem izmanto medicīnā par dezinficējošu līdzekli, kas nekairina brūces un kam nav krāsas, smaržas un garšas. Mūsdienu medicīnā tiek uzskatīts, ka borskābes pretmikrobu aktivitāte ir zema. Tās toksiskuma dēļ (ietekmē CNS, asinsriti, var pat izraisīt akūtu nieru mazspēju) bērnu ārstēšanā borskābi izmantot nedrīkst (aizliegts izmantot bērnu un grūtnieču ārstēšanā jau PSRS laikā 1987. gadā). Borskābi ar nosaukumu Acidum boricum medicīnā lieto kā pulvera veidā, tā arī ūdens vai spirta šķīdumos, kā arī 5—10% ziedes veidā. Lieto dažu ādas slimību ārstēšanai, acu skalošanai, mutes un kakla skalošanai iekaisumu gadījumos.
Borskābi un boraku izmanto stikla (borsilikātstiklu — pireksa un Jēnas stikla) un keramikas  ražošanā; koksnes piesūcināšanai; par boru saturošu augu mēslojumu. Borskābe ir citu bora savienojumu iegūšanas izejviela. Laboratorijās borskābi lieto buferšķīdumu pagatavošanai, bet fotogrāfijā — smalkgraudainu attīstītāju un skābo fiksāžu sastāvā. Lieto arī par kusni zeltu saturošu juvelierizstrādājumu lodēšanā, sveču izgatavošanā dakts stingrības nodrošināšanai, ādu miecēšanā.
Novusa spēlē borskābi tradicionāli izmanto galdiņa apstrādei labākai kauliņu slīdamībai.
Pārtikas rūpniecībā borskābi ierobežoti izmanto par konservantu E284 (produktiem, kas netiek patērēti lielos daudzumos, piemēram, kaviāram).
2010. gadā ar EK regulu borskābes tirdzniecība Latvijā tika ierobežota.
Jaunā Gaita

Vēsture

Jaunā gaitā iesākumā bija Amerikas Latviešu jauniešu apvienības žurnāls. Jaunās gaitas autori, izdevēji un literārās politikas veidotāji, saukti par jaungaitniekiem piederēja pirmajai trimdā izaugušajai paaudzei. Jaungaitnieku centrs atradās ASV vidienē, taču samērā aktīvu dalību neklātienē ņēma arī Kanādā, Zviedrijā un Austrālijā dzīvojošie literāti. Jaungaitnieki pārsvarā bija prozaiķi un publicisti, taču publicēja arī dzeju. Ar Jauno gaitu saistīti Valters Nollendorfs, Astrīde Ivaska, Aivars Ruņģis, Lalita Muižniece un citi. Jauna gaita bija pirmais trimdas laviešu izdevums, kas sāka regulāri pārpublicēt Latvijas 1960. gadu dumpīgās paaudzes dzejniekus, piemēram, Ojāru Vācieti un Imantu Ziedoni.
Tā pirmā redaktores Lalitas Muižniece sacījusi, ka iesākumā Austrumkrastā dzīvojošie Elles ķēķa literātu grupa iesākumā nav vēlējušies publicēties žurnālā. Taču laika gaitā, žurnāla publicējušies arī Linards Tauns, Gunārs Saliņš, Jānis Krēsliņs un citi Elles ķēķa literāti. Skaļākais un pamanāmākais jaungatnieku novatorisms saistās ar Jāņa Turbada (Valtera Zepa pseidonīms) romāna Ķēves dēls Kurbads 1959. gadā publicēto fragmentu un Dzintara Soduma Džeimsa Džoisa Ulisa tulkojuma daļu publikāciju, kas izsauca ļoti asu diskusiju starp jaunās un vecākās paaudzes rakstniekiem, starp tradicionālā un modernistiskā izteiksmes veida atbalstītājiem.
Rammu

Vēsture

Nav drošu ziņu, kad salā apmetās pirmie cilvēki, taču uzskata, ka tas notika 18. gadsimta sākumā, kad salā apmetās Igaunijas zviedri. Salā tika uzceltas trīs dzirnavas. Cilvēki pārtika no zvejas, arī no kontrabandas. 1920. gadā salā sāka darboties 4 klašu skola. 1950. gados pēc PSRS robežsargu spiediena salu pameta ap 100 atlikušo iedzīvotāju. No agrākajām 22 mājām palikušas tikai drupas, salā nav pastāvīgo iedzīvotāju.
Somi

Vēsture

Somu tauta veidojusies no somugru valodās runājošām Ķemmes-bedrīšu keramikas kultūras ciltīm. Aptuveni 3200 gadu p.m.ē. no tagadējās Baltijas valstu teritorijas Somijas dienvidu daļā ieradās indoeiropiešu valodās runājošās Auklas keramikas kultūras iedzīvotāji, kas pakāpeniski saplūda ar somugru valodās runājošo iedzīvotāju vairākumu. Tiem saplūstot izveidojās Kiukainenas kultūra, kas pastāvēja līdz apmēram 1500. gadam p.m.ē. Tomēr mūsdienu somu valodā saglabājušies daudzi baltismi.
Somu senči līdz 17. gadsimtam pārtautoja sāmus un daļēji sajaucās ar šajās zemēs mītošajiem karēļiem.  
Pēc Somijas krusta kariem viņus pakļāva zviedri, kas stipri ietekmēja somu nācijas tapšanu 19. gadsimtā.
2008. gada Dakaras rallijs

Ceļš

Sacīkste sākums bija paredzēts Lisabonā (Portugāle), bija plānots, ka braucēji dosies cauri Spānijai, Marokai, Rietumsahārai, Mauritānijai, un visbeidzot, Senegālai. Kopējais maršruta garums būtu 9273 kilometri, no kuriem 4309 būtu ātrumposmi. 13. janvārī bija ieplānota atpūtas diena.
Auces rajons

Izveide

Pēc 1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas Jelgavas apriņķis tika likvidēts un tā teritorija sadalīta Auces, Dobeles, Elejas un Jelgavas rajonos. No 1952. gada 7. aprīļa līdz 1953. gada 21. aprīlim Auces rajons ietilpa Liepājas apgabalā.

Likvidācija

1959. gadā Auces rajonu likvidēja, tā austrumu daļu pievienojot Dobeles rajonam, bet rietumu daļu Saldus rajonam.
D2-d4

Izdevējs

Žurnāla izdevējs bija Latvijas Šaha problēmistu biedrība un tā galvenais redaktors Latvijas meistars šaha kompozīcijā Imants Dulbergs.
2. decembris

2. decembris ir gada 337. diena (338. garajā gadā) pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 29 dienas.
Anta Klints

Dzīvesgājums

Dzimusi 1893. gadā Liepājas ostas krāvēja un namsaimnieka Jāņa Jekstes ģimenē. Pusbrālis Alberts Jekste vēlāk kļuva par inženieri un filmu producentu.
1912. gadā uzsāka skatuves gaitas Liepājas "Liepas" teātrī, vēlāk Liepājas Latviešu teātra (1913-1915), Jaunā Pēterpils latviešu teātra (1916-1918), Latvijas Nacionālā teātra (1919-1921 un no 1924), Dailes teātra (1921-1924) aktrise. 
No 1926. līdz 1939. gadam bija precējusies ar aktieri un režisoru Alfredu Amtmani-Briedīti.
Pēc Otrā pasaules kara filmējās Rīgas kinostudijas filmās "Pēc vētras" (1956), "Kārkli pelēkie zied" (1961), "Mērnieku laiki" (1968).
Mirusi 1970. gadā Rīgā. 1974. gadā tika izdotas Antas Klints atmiņas Tā nebija lietaina diena.

Piemiņa

Aktrises vārdā nosaukta Antas Klints iela Liepājā.
Sniedziņš

Sniedziņš

Sniedziņš, zināma arī kā Sniedziņš I, bija pirmais kaķis Simpsonu ģimenē. Viņu notrieca automobilis un tas nav rādīts nevienā sērijā, jo notika vēl pirms seriāla sākšanās. Pirmo reizi kaķene minēta Mārdžas Ziemassvētku vēstulē, kur teikts, ka Sniedziņš gāja bojā pagājušajā gadā ("Simpsons Roasting on an Open Fire"). Sērijā Treehouse of Horror III parādīts Sniedziņa kaps, uz kura rakstīts "1988—1990". Spriežot pēc Līzas dzejoļa, var noprast, ka Sniedziņu notrieca Chrysler markas automobilis, ko vadīja piedzēries mēra brālis. Sniedziņš savu vārdu ieguva tās baltās nokrāsas dēļ.

Sniedziņš II

Sniedziņš II bija otrais kaķis Simpsonu ģimenē. Sniedziņš II tika nosaukts par godu Sniedziņam I, kaut arī jaunā kaķene bija melnā krāsā. Pirmo reizi kaķene parādās sērijā Simpsons Roasting on an Open Fire, kurā tiek skaidrots, ka iepriekšējā kaķene gāja bojā pagājušajā gadā un Simpsoni paņem jaunu kaķeni. Sniedziņš I un Sniedziņš II netiek pieminēti Tracey Ullman Show īsmetrāžas sērijās. Sniedziņam II seriālā netiek pievērsta liela uzmanība, lai arī viņa figurē daudzās sērijās. Sniedziņš II bija labās attiecībās ar Ziemassvētku vecīša mazo palīgu; parasti viņi gulēja līdzās, kas lika Mārdžai sērijā Fear of Flying piebilst, ka viņiem ir jāprecas, jo viņi "grēko" (tiesa gan, Mārdža bija tuvu nervu sabrukumam). Sērijas Treehouse of Horror VIII otrajā stāstā Ziemassvētku vecīša mazais palīgs iedzen Sniedziņu II teleportorā, kas noveda pie viņu DNS sajaukšanās un divu savādu radību rašanās. Sniedziņš II izglāba Homēru no degošas koka mājiņas sērijā Old Yeller Belly.
Sērijā I, D'oh-Bot Sniedziņu II notriec Mercedes Benz G500, kuru vadīja dakteris Hiberts. Viņu apbedīja pagalmā aiz mājas.

Sniedziņš III

Sniedziņš III bija trešais kaķis Simpsonu ģimenē. Tas bija brūns runcis. Līza paņēma viņu no dzīvnieku patversmes drīz pēc Sniedziņa II bojāejas. Patversmē viņa pagāja garām skunksam, Siāmas kaķim, kaķim ar acs infekciju, pārāk pūkainam kaķim un tad izvēlējās Sniedziņu III. Šajā pašā sērijā (I, D'oh-Bot) Sniedziņš III nolemj noķert zelta zivtiņu, kamēr Līza gatavo viņam ēst, bet noslīgst akvārijā. Neskatoties uz to, ka runcis ģimenē nenodzīvoja pat vienu dienu, viņam sarīko pienācīgas bēres.

Koltreins (Sniedziņš IV)

Koltreins (angļu: Coltrane), zināms arī kā Sniedziņš IV, bija ceturtais kaķis Simpsonu ģimenē. Viņa vārds cēlies no amerikāņu džeza saksofonista un komponista Džona Koltreina uzvārda. Līza paņēma viņu no patversmes pēc Sniedziņa III nāves ("I, D'oh-Bot"). Iesākumā viņa nevēlējās ņemt vēl vienu kaķi, bet viņa vārds Līzai likās kā zīme, kas izkliedēja šaubas. Kad Līza atnesa runci mājās, viņa nolēma uzspēlēt kādu saksofona melodiju no Džona Koltreina dziesmas, bet kaķis pārbijās un bailēs izlecot pa logu nositās. Koltreins bija vienīgais kaķis Simpsonu ģimenē, kas netika nosaukts par Sniedziņu, kaut arī bija baltā krāsā. Tā kā nākamo kaķi nosauca par Sniedziņu V, Koltreins automātiski ieguva Sniedziņa IV statusu.
Heinrihs fon Ofenbergs

Dzīvesgājums

Dzimis 1752. gada 21. janvārī Kurzemes hercogistes galma tiesas prezidenta Heinriha Kristiāna fon Ofenberga un viņa sievas Frīderikes, dzimušas fon Dēnhofas, ģimenē. 1772. gadā uzsāka studijas Kēnigsbergas universitātē. 1776. gadā kļuva par Kurzemes hercoga Pētera Bīrona galma kambarjunkuru, bet 1784. gadā par galma maršalu. 
1787.—1796. gadā bija Kurzemes hercogistes valsts padomnieks, tad kanclers (1807—1808). 
No 1818. līdz 1827. gadam pildīja Kurzemes guberņas galma virstiesas (Oberhofgericht) prezidenta pienākumus.
Miris 1827. gada 11. novembrī Jelgavā.

Sabiedriskā darbība

Heinrihs fon Ofenbergs bija aktīvs Kurzemes literatūras un mākslas biedrības biedrs, mākslas mīļotājs un kolekcionārs. 1820. gadā viņš uzdāvināja biedrībai savu arheoloģisko un etnogrāfisko priekšmetu kolekciju, 1821. gadā kļuva par vienu no biedrības izdevumu redaktoriem.
Viņš bija arī viens no Kurzemes brīvmūrnieku vadoņiem, Jelgavas Jāņa ložas „Zu den drey Gekrönten Schwerdtern“ meistara vietnieks (1816-1822). Ložas pārstāvis un lielamatvīrs Sv.Pēterburgas Direktorālajā ložā „Astreja“ (1820-1821). Sv.Pēterburgas ložu „Zum flammenden Stern“ un „Amis reunis“ goda loceklis (1816). Sv.Pēterburgas kapitula „Fēnikss“ goda komandors 9.grādā ar ordeņa vārdu Equee a rupe incolami.
Heksode

Heksode (grieķu: hex - seši + (elektr)ods) - elektronu lampa ar sešiem elektrodiem - anodu, karsējamu katodu un četriem tīkliņiem.

Vēsture

Pentodes, kuru bremztīkliņam bija atsevišķs izvads, bija iespējams izmantot ne tikai vienkāršai signāla pastiprināšanai, bet arī kā tā saucamās dubultās stūrēšanas lampas. Šādā slēgumā signāls tiek padots arī uz trešo pentodes tīkliņu un ar šo papildus signālu iespējams mainīt lampas pastiprinājumu. Šādam mērķim tika izveidotas speciālas pentodes ar pagarinātu voltampēru raksturlīkni (varimī). Tomēr šādai shēmai piemīt tetrodei raksturīgais trūkums - dinatronefekts, jo trešais tīkliņš vairs nestrādā kā bremztīkliņš. Tādēļ tika izgudrota lampa ar vēl vienu tīkliņu, ko lietot kā bremztīkliņu - heksode. Tomēr heksodes nekad nav tikušas plaši pielietotas un to ražošana (vienā balonā ar triodi) daudzmaz tika attīstīta vēl pēc heptodes un pentagrīda izgudrošanas.

Uzbūve

Heksodes uzbūve no pentodes uzbūves atšķiras ar vēl vienu papildus tīkliņu. Skaitot no katoda, heksodes pirmais tīkliņš ir stūrējošais tīkliņš, otrais - ekrāntīkliņš, trešais - stūrējošais tīkliņš dubultajai vadībai, ceturtais - bremztīkliņš. Ir arī tādas heksožu konstrukcijas, kas paredzētas frekvences pārveidošanai - tām otrais un ceturtais tīkliņš balona iekšienē savienoti savā starpā un kalpo kā ekrāntīkliņi, pirmais tīkliņš ir signāla ieeja, bet trešais - heterodīna ieeja. Bremztīkliņa šādām lampām nav. Parasti heksode atrodas vienā balonā ar triodi kā kombinētā lampa, lai to būtu ērtāk lietot kā frekvences pārveidotāju.

Darbības princips

Heksodes darbības princips būtiski neatšķiras no pentodes darbības principa, bet to ir ērtāk izmantot dubultajai stūrēšanai.

Izmantošana

Heksodes tika izmantotas automātiskās pastiprinājuma regulēšanas shēmās un radiofrekvenču pārveidotājos.
Vasilija Svētlaimīgā katedrāle

Vēsture

Ēka tika būvēta laikā no 1555. līdz 1561. gadam pēc Ivana IV pavēles, lai iemūžinātu Krievijas caristes uzvaru karos ar Kazaņas haniem. Kopš 14. gadsimta šis ir bijis pilsētas izaugsmes centrs, šī arī bija pilsētas augstākā celtne līdz 1600. gadam, kad tika pabeigts Ivana III zvana tornis.
Arhitekta identitāte nav zināma. Tradicionāli tiek pieņemts, ka baznīcu uzcēlusi pēc divu arhitektu Barmas un Pocņika projekta. Pētnieki ir pieņēmuši, ka abi vārdi pieder vienai personai — Pocņikam Jakovļevam vai arī Ivanam Jakovļevičam Barmam. Leģenda vēsta, ka Ivans IV izdūris arhitektam acis, lai tas nespētu atkārtoti radīt šādu mākslasdarbu citviet.
Bellacord Electro

Bellaccord Electro, zināma arī kā vienkārši Bellacord, bija skaņuplašu rūpnīca, kuru 1931. gadā pēc Nacionālās operas dziedātāja Roberta Vizbuļa ieteikuma nodibināja tolaik Latvijas lielākā grāmatu apgāda "Grāmatu draugs" īpašnieks Helmārs Rudzītis. Uzņēmums atradās Kalnciema ielā 40, bijušās elektronu lampu rūpnīcas Lux teritorijā. Nacionālā romantisma stilā celtajai rūpnīcas administratīvajai ēkai bija stāvs kārniņu jumts. Fabrikā tika izmantotas Vācijā iegādātas firmas Neumann iekārtas (mūsdienās šī firma nodarbojas ar augstas kvalitātes profesionālo mikrofonu ražošanu). Bellacord Electro bija Baltijā vienīgā skaņuplašu fabrika. Līdz ar rūpnīcas nodibināšanu Latvijas mūziķiem radās iespēja savu mūziku ierakstīt un izplatīt Latvijā, pirms tam viņiem bija jādodas uz Londonu vai Berlīni, kur ierakstītās plates pēc tam tika eksportētas uz Latviju.
Padomju okupācijas laikā fabrika tika nacionalizēta, 1941. gadā tā ieguva nosaukumu "Rīgas skaņuplašu fabrika", 1958. gadā tika nosaukta par skaņu plašu fabriku "Līgo". 1964. gadā visas PSRS skaņuplašu fabrikas apvienoja Vissavienības firmā “Melodija”.
Mūsdienās Bellacord plates glabājas Latvijas Nacionālās bibliotēkas audiovizuālajā krājumā, kā arī vairākos Latvijas muzejos.
2010. gada ziemas olimpisko spēļu rīkotājpilsētas izvēle

2010. gada ziemas olimpisko spēļu un 2010. gada Ziemas Paraolimpisko spēļu norises vietas izvēli organizēja Starptautiskā Olimpiskā komiteja (SOK). Sākotnēji uz šo sporta turnīru rīkošanu pieteicās 9 pilsētas, SOK no tām izvēlējās 4 pilsētas, kuras kandidēja uz spēļu rīkošanu līdz balsojumam: Vankūvera, Phjončhana, Zalcburga un Berne. Berne atsauca savu kandidatūru pēc 2002. gada septembrī notikušā referenduma, kurā Bernes iedzīvotāji bija pret Olimpisko spēļu organizēšānu. Vēl uz spēļu rīkošanu bija pieteikušās, taču SOK noraidīja Andoras la Veljas (Andora), Harbinas (Ķīna), Jakas (Spānija) un Sarajevas (Bosnija un Hercegovina) kandidatūras.
Galīgais balsojums par Olimpisko spēļu norises vietu notika 115. SOK sesijas laikā Prāgā 2003. gada 2. jūlijā. Balsošana notika divās kārtās. Pirmajā kārtā balsu pārsvaru guva Phjončhana un Zalcburga saņēma vismazāko balsu skaitu, tāpēc tā izstājās no balsojuma. Pēdējā balsojuma kārtā Vankūvera saņēma 56 balsis un Phjončhana saņēma 53 balsis.
Pirms Vankūvera izvirzīja savu kandidatūru spēļu rīkošanai, tai 1998. gadā bija jāsacenšās ar citām Kanādas pilsētām, kuras arī vēlējās pieteikt savu kandidatūru. Valsts iekšējā konkurencē Vankūvera apsteidza Kvebeku un Kalgari, kur jau notika 1988. gada ziemas olimpiskās spēles.
Olimpisko spēļu organizēšanai Vankūvera bija pieteikusies arī iepriekš, tomēr tikai ar trešo reizi ieguva tiesības tās organizēt. Pirmo reizi Vankūvera kandidēja uz 1976. gada Olimpisko spēļu rīkošanu (tiesības tās rīkot ieguva Austrijas pilsēta Insbruka). Otro reizi Vankuvēra pretendēja uz 1980. gada Olimpisko spēļu organizēšanu, bet šoreiz piekāpās ASV pilsētai Leikplesidai.
Karšu izdevniecība Jāņa sēta

Vēsture

Uzņēmējs Aivars Zvirbulis 1990. gadā nodibināja "Karšu izdevniecības Jāņa sēta" priekšteci "Apgādu Jāņa sēta", kas nodarbojās ar poligrāfiju. 1992. gadā uzņēmumā izveidotā kartogrāfijas nodaļa kopš 1999. gada ir patstāvīgs uzņēmums. Elizabetes ielā 85A, Rīgā, atrodas Karšu veikals Jāņa sēta, kas ir neatkarīgs uzņēmums, taču tāpat izveidojies no "Apgāda Jāņa sēta". "Karšu izdevniecību Jāņa sēta" ir dibinājuši Jānis Turlajs, Aivars Prošenkovs un A. Zvirbulis. Izdevniecības galvenais redaktors kopš tās izveidošanas ir J. Turlajs. 
Sākotnēji uzņēmums atradies Rīgā Elizabetes ielā 83/85, tad Stabu ielā 119. No 2013. gada decembra atrodas Krasta ielā 105a, Ķengaragā, Dienvidu tilta pievārtē.
2008. gadā uzņēmuma kontrolpaketi no A. Zvirbuļa iegādājās Islandes kapitāla uzņēmums SIA "Solvina", kuram pieder 56% uzņēmuma kapitāldaļu. Atlikušie 44% pieder J. Turlajam.
No 2016. gada uzņēmumam pieder Somijas tūrisma karšu kompānija "Oy e-City Ab", kas pazīstama ar zīmolu "City-Opas".

Darbības jomas

Uzņēmums nodarbojas ar karšu un atlantu sastādīšanu un izdošanu. 2008. gadā tika izdots "Lielais pasaules atlants", kas ir lielākais šāds izdevums Latvijā un Baltijā. 2010. gadā, izmantojot "Lielā pasaules atlanta" kartogrāfisko materiālu, tika izdots "Pasaules uzziņu atlants".
Līdzās papīra kartēm uzņēmums nodarbojas ar ģeoinformātiku, ģeotelpisko datu un ģeogrāfisko informācijas sistēmu veidošanu, informācijas tehnoloģijām un dažādiem ar kartēm un poligrāfiju saistītiem pasūtījuma darbiem un pakalpojumiem, kā arī vairumtirdzniecību.

"Karšu izdevniecība Jāņa sēta" atbalsta skolēnu ģeogrāfijas olimpiāžu rīkošanu.
Roberts Prosinečki

Futbolista karjera

Karjeru sāka Zagrebas "Dinamo". Vēlāk pārstāvēja Belgradas "Crvena Zvezda" un šī kluba sastāvā 1991. gadā kļuva par Eiropas kausa ieguvēju. Karjeras turpinājumā pārstāvēja Spānijas klubus Real Madrid, Oviedo, Barcelona un Sevilla. Prosinečki ir spēlējis arī Beļģijas klubā Ljēžas "Standard" un Anglijas Pirmās divīzijas klubā Portsmouth. Karjeru noslēdza 2005. gadā Horvātijas zemāko līgu klubā Savski Marof.
Prosinečki ir nospēlējis 15 spēles Dienvidslāvijas futbola izlasē un guvis četrus vārtus, tās sastāvā piedalījies 1990. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīrā. Horvātijas izlases sastāvā piedalījies 1996. gada Eiropas čempionātā un divos FIFA Pasaules kausa finālturnīros (1998, 2002). 1998. gada Pasaules kausā guva divus vārtus un palīdzēja izlasei izcīnīt 3. vietu. Karjeru izlasē noslēdza 2002. gadā. Horvātijas izlases rindās nospēlējis 49 spēles un guvis desmit vārtus.

Trenera karjera

No 2006. līdz 2010. gadam strādāja Horvātijas izlases treneru korpusā kā asistents. 2010. gadā kļuva par Belgradas "Crvena Zvezda" galveno treneri. Šaja amatā nostrādāja līdz 2012. gada augustam. Vēlāk vadīja Turcijas klubu Kayserispor. No 2014. līdz 2017. gadam bija Azerbaidžānas futbola izlases galvenais treneris. 2018. gada janvārī tika apstiprināts par Bosnijas un Hercegovinas izlases galveno treneri.
1. Baltijas Šaha savienības kongress

1. Baltijas Šaha savienības kongress notika no 1899. gada 23. aprīļa līdz 30. aprīlim Rīgā.

Atklāšana

Kongresa atklāšana notika pulksten 10 no rīta Rīgā Lielās Ģildes nama apakšējā zālē (tagad koncertzāle "Lielā ģilde" Amatu ielā 6). Uz atklāšanu pulcējās 21 turnīra dalībnieks, tiesneši, reģionālo organizāciju delegāti un viesi. Pēc Rīgas Šaha biedrības priekšsēdētāja Paula Kerkoviusa apsveikuma uzrunas darbu turpināja kongresa delegātu pilnsapulce. Par Baltijas Šaha savienības sekretāru uz turpmākiem diviem gadiem delegāti atkal ievēlēja F. Amelungu, bet par nākamā 2. Baltijas Šaha savienības kongresa norises vietu vienbalsīgi apstiprināja Jurjevu.

Šaha turnīra norise

Visi šaha kongresa dalībnieki tika sadalīti divās grupās. Divpadsmit labākos iekļāva galvenā turnīrā, bet pārējos deviņus — blakusturnīrā. Jau atklāšanas dienas vakarā izspēlēja pirmo kārtu. Sākumā turnīra vadībā izvirzījās Hanss Zeibots, pēc tam to pārņēma Eižens Vāgenheims, bet vislabākais beigu spurts padevās Robertam Bētiņam un Kārlim Rozenkrancam, viņi finišēja plecu pie pleca. Turnīra vidusdaļā (26.aprīļa vakarā) turnīra dalībnieki pulcējās uz svinīgo mielastu viesnīcā "Roma". Mājinieku vārdā turnīra dalībniekus sveica Rīgas Šaha biedrības priekšsēdētājs P. Kerkoviuss, bet dalībnieku vārdā pateicās pēterburgietis H. Zeibots un lūdza godināt Baltijas meistara Andreja Ašarina piemiņu. Kongresa dalībnieki nosūtīja apsveikuma telegrammas Baltijas šaha veterānam Eiženam fon Šmidtam un Mihailam Čigorinam. Vakara gaitā no Čigorina tika saņemta arī atbildes telegramma: "Pateicos par uzmanību, sirsnīgu apsveicu jauko, simpātisko pasākumu un sūtu labākos novēlējumus turnīra dalībniekiem un organizatoriem. Bravo! Čigorins."

Noslēgums

30. aprīlī vēlu vakarā viesnīcā "Imperial" notika turnīra noslēgums. Galvenā turnīra uzvarētājs Roberts Bētiņš tika apbalvots ar zelta piemiņas žetonu un 200 rubļu lielu 1. godalgu. Kārlis Rozenkrancs saņēma sudraba žetonu un 125 rubļus. Trešo (75 rbļ.) un ceturto (50 rbļ) godalgu savā starpā sadalīja 3. — 5 . vietas ieguvēji Hanss Zeibots, Eižens Vāgenheims un Kārlis Bētiņš. Katrs no viņiem saņēma arī sudraba žetonu. Blakusturnīrā uzvarēja rīdzinieks Vilhelms fon Štamms. Viņš saņēma pirmo godalgu (35 rbļ) un sudraba piemiņas žetonu. Otrā godalga (25 rbļ.) tika pasniegta V. Nerlingam (Jurjeva), bet trešā (15 rbļ.) — A. Štrandmanam no Grectāles. Ceturto godalgu (10 rbļ.) savā starpā sadalīja J. Zēvers (Kunda) un J. Ādolfijs (Mitava).
Dobeles novads

Apbalvojumi

Dobeles novada apbalvojumi: «Dobeles novada pašvaldības Goda zīme» un «Dobeles novada pašvaldības Atzinības raksts».