google/wiki40b huggingface dataset:
263. mikroautobusu maršruts (Rīga)

Maršruts

Mežciems — Šampēteris kursē pa šādām ielām: Hipokrāta iela, Biķernieku iela, Ulbrokas iela, Dzelzavas ielu, Ilūkstes iela, Sesku iela, Vietalvas iela, Matīsa iela, Valmieras iela, Satekles iela, Marijas iela, 13. janvāra iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Uzvaras bulvāris, Bāriņu iela, Nometņu iela, Lapu iela, Melnsila iela, Vīlipa iela, Jūrmalas gatve, Zolitūdes iela, Rostokas iela, J. Endzelīna iela, Irlavas iela, Šampētera iela, Zasulauka iela un Jūrkalnes iela.
Šampēteris — Mežciems kursē pa šādām ielām: Jūrkalnes iela, Zasulauka iela, Šampētera iela, Zasulauka iela, J. Endzelīna iela, Irlavas iela, Rostokas iela, Zolitūdes iela, Jūrmalas gatve, Vīlipa iela, Melnsila iela, Lapu iela, Nometņu iela, Bāriņu iela, Uzvaras bulvāris, Akmens tilts, 11. novembra krastmala, 13. janvāra iela, Marijas iela, Satekles iela, Valmieras iela, Matīsa iela, Vietalvas iela, Vestienas iela, Nīcgales iela, Pildas iela, Sesku iela, Ilūkstes iela, Dzelzavas iela, Ulbrokas iela, Biķernieku iela un Hipokrāta iela.
Parastie delfīni

Izplatība

Parastie delfīni mājo siltos mērenās joslas un tropu ūdeņos, starp 40—60° ziemeļu paralēli un 50° dienvidu paralēli. Garpurna parastais delfīns galvenokārt uzturas siltās piekrastes jūrās, bet parastais delfīns uzturas dziļāk atklātā jūrā, vēsākos ūdeņos, gar sēkļiem vai areālos, kuros ir klinšaina gultne, zemūdens kalni vai kāda krauja. Uz muguras ir liela, trīsstūrveida spura, kas atrodas apmēram muguras vidusdaļā.

Izskats

Parastie delfīni ir vidēji lieli, pieaugušam īpatnim sasniedzot 1,7—2,6 m garumu un 70—235 kg svaru, lai gan šīs sugas delfīna masa biežāk ir 80—150 kg. Tēviņi ir nedaudz lielāki nekā mātītes. Ķermeņa krāsa ir neparasta, salīdzinot ar citiem delfīniem. Mugura ir tumši pelēka, bet vēders balts, uz sāniem ir smilšu pulksteni atgādinošs laukums, kas var būt gaiši pelēks, dzeltenpelēks vai zeltains priekšpusē un tumši pelēks aizmugurē. Purns ir slaids un salīdzinoši tievs, katrā žokļa pusē (gan augšā, gan apakšā) ir 50—60 nelieli, asi zobi. Parastajiem delfīniem ļoti bieži ir balts purna gals, un tiem ir viena vai divas tumši pelēkas joslas, kas savieno apakšžokli un krūšu spuras.

Atšķirības starp sugām

Galvenā ārējā atšķirība ir šo delfīnu purna garumā. Garpurna parastajam delfīnam purns ir slaidāks un garāks kā parastajam delfīnam, bet diskutablajai pasugai Arābijas parastajam delfīnam purns ir vēl garāks un vēl slaidāks.

Kopīgās īpašības

Parastie delfīni ir ļoti sabiedriski, tie veido barus, kuros ir simtiem vai pat tūkstošiem īpatņu. Reizēm tie apvienojas ar grindām vai joslvaļiem, kā arī mēdz pavadīt motorlaivas. Parastie delfīni ir ātri peldētāji, spējot sasniegt ātrumu 60 km/h, tiem patīk arī lēkāt no jūras viļniem, izpildot dažādas akrobātiskas virāžas. Šīm sugām var novērot altruistisku rīcību, veselajiem bara locekļiem aizsargājot slimos vai ievainotos delfīnus. Parasto delfīnu diēta ir ļoti daudzveidīgi, tie barojas ar dažādām zivīm, kas uzturas baros, un kalmāriem. Parasto delfīnu maksimālais ieniršanas dziļums ir 200 m. 
Grūsnības periods ilgst 10—11 mēneši. Jaundzimušais mazulis ir 70—100 cm garš un sver apmēram 10 kg. Mazuļi dzimšanas intervāls ir atšķirīgs, atkarībā no izplatības areāla, piemēram, Melnajā jūrā mazuļi dzimst katru gadu, bet Klusā okeāna austrumos ik pēc trīs gadiem.

Sistemātikas diskusijas

Līdz 1990. gadiem ģintī tika izdalīta tikai viena suga — parastais delfīns (Delphinus delphis). Mūsdienās daži sistemātiķi Indijas okeānā dzīvojošo garpurna parastā delfīna pasugu Delphinus capensis tropicalis izdala kā atsevišķu sugu — Arābijas parasto delfīnu (Delphinus tropicalis), tomēr lielākā daļa zinātnieku to uzskata par pasugu.
Zilastes dienas gekons

Izskats

Vidēja lieluma dienas gekons. Tēviņu garums no aptuveni 12 līdz nepilni 14 cm, kamēr mātīšu garums 8—12 cm.
Tēviņu vēdera daļa gaiši zaļa vai zilgani zaļa, mugura gaiši zila ar tumši sarkaniem plankumiem un svītrām. To aste mirdzoši zila. Mātītēm iztrūkst spoži zilā spozme, mugura tām gaiši zaļa ar rūsganas krāsas plankumiem.

Izplatība

Suga bieži sastopama visā Maurīcijā. Nesen introducēta Rodrigesā. Bija ieviesta arī Madagaskarā, kur tika atzīmēta salas austrumu piekrastē. Taču Madagaskarā nav redzēta vairākus gadus un, acīmredzot, no turienes izzudusi.
Pārsvarā mitinās uz palmām vai palmām līdzīgiem kokiem ar gludiem zariem un ūdeņiem pildītām plaisām, kur, iespējams, rod patvērumu, dēj olas un meklē barību. Visbiežāk apdzīvo ceļotāju palmu (Ravenala madagascariensis). Var būt sastopama arī dārzos un cilvēku mitekļos. Taču šī ķirzaka nespēj dzīvot uz vairuma no lauksaimniecības kultūrām, kuras dominē Maurīcijas ainavā.

Barība

Pārtiek no kukaiņiem un citiem bezmugurkaulniekiem, kā arī sulīgiem, saldiem augļiem, putekšņiem, nektāra.
Kopā ar Maurīcijas dienas gekonu nozīmīgi Maurīcijai endēmā auga rūsganās liānas (Roussea simplex) apputeksnētāji. Taču uz šī ļoti retā auga uzturas invazīvās skudras, kas kavē gekonus tos apmeklēt un apputeksnēt.
Strupvaboļu dzimta

Apraksts

Strupvaboles sasniedz 1 līdz 25 mm garumu, biežāk līdz 10 mm garas.

Ekoloģija

Pieaugušas vaboles un to kāpuri ir plēsēji, kuri barojas ar citu kukaiņu kāpuriem. Dažas sugas ir mikofāgi (organismi, kuri barojas ar sēnēm). Vairākas sugas var sastapt uz maitām, mēsliem, ekskrementiem, satrūdējušiem augiem. Dažas sugas dzivo zem koku mizas un koksnē citu kukaiņu alu ieejās, vēl dažas putnu ligzdās un zīdītāju alās, arī skudru pūžņos.
Iedzīvotāju blīvums

Iedzīvotāju blīvums jeb apdzīvotība ir skaitlisks lielums, kas parāda vidējo iedzīvotāju skaita attiecību pret noteiktu teritorijas vienību (parasti 1 km²). Parasti iedzīvotāju blīvumu aprēķina valstij, pašvaldībai, citai noteiktai teritorijai vai visai Zemei.
Pašlaik uz Zemes dzīvo apmēram 7 miljardi cilvēku un Zemes platība ir 510 miljoni km², tādējādi vidējais apdzīvotības blīvums ir 13,7 cilvēki uz km². Ja tiek ņemta vienīgi sauszemes platība (150 miljoni km²), tad vidēji uz kvadrātkilometra sauszemes dzīvo 47 cilvēki. Taču vairāk nekā uz puses no sauszemes ir cilvēkam nepiemērota dzīves vide. Lielākā daļa cilvēku dzīvo netālu no jūras, vietās, kur pieejams dzeramais ūdens.
Latvijas iedzīvotāju blīvums ir 30,8 cilvēki uz km².
Pārapdzīvotība ir pārāk liels iedzīvotāju skaits teritorijā salīdzinājumā ar tajā pieejamajiem resursiem. To izraisa nevienmērīga Zemes apdzīvotība. Pārapdzīvotības ietekmē palielinās antropogēnā slodze, proti, samazinās aramzemes un ūdens resursi, nav brīvu vietu, kur būvēt jaunas ēkas un celtnes, rodas piesārņojums un uzkrājas atkritumi.
Ansis Leja

Dzīvesgājums

Dzimis 1902. gadā Vecauces pagastā. Pirmā pasaules kara laikā devās bēgļu gaitās uz Krieviju, 1918. gadā piedalījās Krievijas komunistiskās jaunatnes savienības dibināšanas
kongresā, bija šīs savienības Maskavas komitejas priekšsēdētājs un centrālās komitejas loceklis.
1921. gadā atgriezās Latvijā, bija strādnieku kooperatīvu savienības padomes loceklis, lauku strādnieku arodbiedrības centrālās valdes loceklis, vadīja kreisās strādniecības frakciju Auces pilsētas domē un bija kreisās strādniecības pārstāvis Latvijas pilsētu savienības padomē (1928—1934). 1934. gadā apcietināts un ieslodzīts cietumā, pēc atbrīvošanas līdz 1937. gadam darbojās Auces pilsētas pašvaldībā un bija Latvijas pilsētu savienības padomes loceklis.
Pēc Latvijas okupācijas iecelts par Latvijas Republikas Iekšlietu ministrijas Pašvaldības departamenta direktoru un ievēlēts par Tautas Saeimas deputātu (1940).
1964. gada vasaras olimpiskās spēles

Spēļu rīkošanas vietas izvēle

Tokija par 18. vasaras olimpisko spēļu mājvietu tika izvēlēta 1959. gada 26. maijā Starptautiskās Olimpiskās komitejas sesijas laikā Minhenē, Vācijā. Tokija par spēļu rīkošanas tiesībām apsteidza Detroitu, Vīni un Briseli.
Ķieģeļu pagasts

Vēsture

Pagasta teritorijā atradās Rubenes baznīca, kas pieminēta Indriķa hronikā sakarā ar Imeras zemes kristīšanu 1208. gadā, kurā par priesteri no 1208. gada līdz pat savai nāvei kalpoja hronists Latviešu Indriķis. Rubenes baznīca sākotnēji bijusi koka ēka, tagadējo izskatu ieguvusi 1739. gadā. Savukārt Vaidavas ezera austrumu krastā atradās labi nocietināts pilskalns, kuru grāfs Zīverss uzskatīja par Beverīnas pilsvietu, bet V.D.Balodis par Metimnes pilsvietu.
Pagasts dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. Līdz 1920. gada agrārajai reformai pagasta teritorijā atradās Ķieģeļu muiža (Kegeln) 1676 ha kopplatībā, kuru sadalīja 80 vienībās (no tām 9 bija rentes mājas). Rubenes mācītājmuižu 147 ha platībā sadalīja 5 vienībās.
1945. gada 10. septembrī pagastā izveidoja Ķieģeļu un Ziedenes ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Valmieras rajonā. Mūsdienās Ķieģeļu pagasta teritorija iekļauta Kocēnu novada Kocēnu, Vaidavas un Zilākalna pagastos un Pārgaujas novada Stalbes pagastā.
Ingrīda Circene

Izglītība

1975. gadā I. Circene beigusi Rīgas 4. vidusskolu, bet 1981. gadā — Medicīnas institūtu.

Darba gaitas

Mācoties RMI, strādājusi arī slimnīcā "Linezers" un Rīgas Ātrās palīdzības stacijā. 1981. gadā sākusi strādāt Aizputē par ginekoloģi. 1993. gadā I. Circene kļuva par Aizputes galveno ārsti, bet pēc 5 gadiem par Liepājas rajona galveno ārsti — viņas pārraudzībā bija poliklīnika, slimnīcas ginekoloģiskā un ķirurģiskā nodaļa, dzemdību nams un bērnu slimnīca.

Politiskā darbība

Ingrīda Circene trīs reizes bijusi ievēlēta Aizputes pilsētas domē. 2002. gadā iestājusies partijā "Jaunais laiks" un ievēlēta 8. Saeimā, kur bijusi Cilvēktiesību un sabiedrisko lietu komisijas priekšsēdētāja. Eiropas Padomes Parlamentārās Asamblejas Latvijas delegācijas pārstāve kopš 2005. gada 18. martā. Pēc Āra Audera demisijas kļuvusi par veselības ministri Einara Repšes valdībā, amatu ieņēma no 2003. gada 10. aprīļa līdz 2004. gada 9. martam. Pēc valdības demisijas atjaunoja Saeimas deputāta mandātu.
2006. gadā ievēlēta 9. Saeimā, darbojās Saeimas Cilvēktiesību un sabiedrisko lietu komisijā un Saimnieciskajā komisijā. 2009. gadā kandidēja Eiropas Parlamenta vēlēšanās, bet netika ievēlēta. 2010. gadā ievēlēta 10. Saeimā no apvienības "Vienotība" saraksta.
2011. gadā notikušajās 11. Saeimas ārkārtas vēlēšanās I. Circene netika ievēlēta Saeimā, paliekot uzreiz "aiz svītras". Taču 25. oktobrī viņa otro reizi kļuva par veselības ministri, ieņemot šo amatu Valda Dombrovska trešajā valdībā. Veselības ministra amatu I. Circene saglabāja arī nākamajā — Laimdotas Straujumas Ministru kabinetā.
2014. gada 9. martā LTV1 raidījumā "de Facto" tika demonstrēts senāk uzņemts videosižets, kurā I. Circene sola mediķiem 10% algas palielinājumu un piemaksas, kā arī intervijas ar mediķiem, kuri apgalvoja, ka minēto algas palielinājumu nav saņēmuši. Intervēta no jauna, I. Circene mēģināja noliegt, ka solījusi algas palielinājumu. 2014. gada jūlijā pēc ilgstošām veselības problēmām, kā arī mediķu protestiem pret ministri, I. Circene, par iemeslu minot politisku spiedienu, iesniedza demisijas rakstu valdības vadītājai L. Straujumai, kas to pieņēma.
Ķēdaiņi

Vēsture

Ķēdaiņi ir viena no vecākajām pilsētām Lietuvā, pirmoreiz rakstos tā pieminēta 1372. gadā Hermaņa no Vartberges Livonijas hronikā. Tradicionāla Radzivilu dzimtas rezidences pilsēta. Vēsturiski viens no galvenajiem Lietuvas protestantisma centriem. 1655. gada 20. oktobrī Ķēdaiņos tika parakstīta Ķēdaiņu ūnija starp Zviedrijas karali Kārli X Gustavu un Lietuvas magnātiem. Ūnijas mērķis bija Lietuvas lielkņazistes Radzivilu vadībā atdalīšana no Polijas karalistes. 16. un 17. gadsimtā pilsētā ieradās skotu protestanti, kuri saglabāja savu identitāti vēl līdz 19. gadsimta vidum. Lietuvas PSR laikā pie pilsētas atradās PSRS kara aviācijas bāze.

Saimniecība

Nozīmīgs ķīmijas un pārtikas rūpniecības centrs. Ķēdaiņos atrodas minerālmēslu rūpnīca "Lifosa", kompānijas "Nordzucker" cukurfabrika, pārtikas (majonēžu un mērču) ražošanas uzņēmums "Vesiga", kā arī politiķim Viktoram Uspaskiham (Viktoras Uspaskich) piederošais koncerns "Vikonda". Minerālmēslu rūpnīcas apkaimē atrodas liels ražošanas blakusprodulta fosfoģipša "kalns".

Iedzīvotāji

Uz ziemeļiem no pilsētas — Šeteiņu ciemā, dzimis Nobela prēmijas laureāts Česlavs Milošs (Czesław Miłosz, 1911—2004).
Avoti (Rīgas apkaime)

Vēsture

Apkaime izveidojusies aiz 17. gadsimta priekšpilsētas ārējās robežas, ko veidoja Rodenburga grāvis pa tagadējās Dzirnavu ielas gaitu līdz tagadējai Marijas ielai.
1771. gadā izstrādāja projektu, kas paredzēja izveidot jaunu nocietinājumu (palisāžu) joslu tagadējās Matīsa ielas apvidū. Pēc 1774. gada tagadējo Avotu apkaimi iedalīja Maskavas priekšpilsētā (vācu: Moskauer Vorstadt), kuras robeža tolaik gāja pa tagadējo Krišjāņa Barona ielu. 
1810. gadā pirmo reizi minēta Avotu iela, kas savu nosaukumu ieguvusi no Maskavas priekšpilsētas dzeramā ūdens avotiem. No Lāčplēša ielas (Romanowka) līdz Lielai Kalēju ielai (Schmiede Strasse) saukta par Mazo Avotu ielu, bet tās turpinājums par Lielo Avotu ielu. 1812. gada kara laikā priekšpilsētas ēkas nodedzināja. Pēc kara beigām Rīgas ģenerālgubernators Filipo Pauluči 1813. gadā lika sagatavot priekšpilsētu atjaunošanas plānu. Pēc lēmuma nojaukt Rīgas nocietinājumus Johans Daniels Felsko 1856. - 1857. gadā izstrādāja jaunu priekšpilsētu attīstības projektu. 
19. gadsimta otrajā pusē tika aizbērts Rodenburga aizsarggrāvis. 1860. gadā Jaunās ielas posmu līdz Elizabetes ielai nosauca par Marijas ielu, bet 1885. gadā arī pārējo Jauno ielas daļu.
1866. gadā uzbūvēja dzelzceļa līniju Rīga—Orla, kas nošķīra tagadējo Avotu apkaimi no Maskavas forštates apkaimes, bet 1872. gadā dzelzceļa līnija Rīga — Mangaļi (Mīlgrāvis) to nošķīra no vēlākās Dārzciema apkaimes.
1888. gadā Maskavas priekšpilsētu pārdēvēja par Maskavas pilsētdaļu (Moskauer Stadttheil) jeb "Maskavas Ārrīgu" un sadalīja vairākos policijas iecirkņos. Šajā laikā sākās intensīva fabriku būve, kas turpinājās līdz pat Pirmā pasaules kara sākumam 1914. gadā.
Rīgas autobusu fabrika

Vēsture

1949. gadā Rīgas 2. autoremontrūpnīcā tika izveidota autobusu virsbūvju rūpnīca, kuru 1955. gadā pārsauca par Rīgas eksperimentālo autobusu fabriku, saīsinājumā — RAF.
Pirmais 22 vietīgs autobuss RAF-251 tika izveidots uz kravas automašīnas GAZ-51 bāzes. 1957. gadā Jaunatnes un studentu festivāla Maskavā vajadzībām tika izveidoti daži autobusi RAF-10 "Festivāls", kuru konstrukcija bija radoša pirmo Volkswagen Transporter sēriju adaptācija. 1958. gada 20. novembrī RAF uzsāka šo autobusu sērijveida ražošanu, bet nākamajā gadā to pārtrauca.
No 1958. gada fabrika sāka ražot mikroautobusus RAF-977 "Latvija" (sērijveidā no 1959. gada), izveidotus ar vieglās automašīnas GAZ-21 "Volga" agregātiem. Turpmāk tie tika piedāvāti specializētās, kravas-pasažieru un kravas modifikācijās. Pirmā vientonnīgo kravas mikroautobusu partija RAF-977К tika izgatavota jau 1962. gadā uz modernizētā mikroautobusa 977D bāzes. Ierobežotā RAF ražošanas jauda neļāva sākt to sērijveida ražošanu, un modeli nodeva Erevānas automašīnu rūpnīcai (ErAZ).
1975. gadā Jelgavā darbu uzsāka jaunā fabrika, kur tika plānots saražot 17 tūkstošus mikroautobusu gadā. Šeit sāka ražot 11 vietīgus mikroautobusus RAF-2203 "Latvija" ar GAZ-24 "Volga" agregātiem. Uz šīs bāzes tika izlaistas daudzas modifikācijas, bet somu kompānija Tamro izveidoja reanimācijas automašīnu. 1980. gados izveidoja ekskursiju autovilcienus uz RAF-2203 bāzes, kas kursēja Mežaparkā un Maskavā (Tautas saimniecības sasniegumu izstādē VDNH).
Uz 1990. gadu sākumu modelis RAF-2203 "Latvija" jau bija novecojis, un fabrika gatavoja jaunu modeli. Iesākumā tika piedāvāts sākt ražot jauno modeli RAF M1 Roksana, uzprojektētu sadarbībā ar angļu dizaina uzņēmumu IAD. Bet tālāk par maketu šī iecere netika. Tāds pats liktenis gaidīja arī nākamo projektu, priekšpiedziņas mikroautobusu RAF M2 Stils. Sakarā ar PSRS sabrukumu fabrika nonāca grūtā situācijā.
Produkcijas pieprasījums pamazām samazinājās, un 1997. gadā rūpniecību apstādināja pilnībā. Pēdējie RAF modeļi bija 13 vietīgie maršruta taksometri — RAF-22039 un Maskavas pilsētas pasūtījums automašīna katafalks četru līķu vienlaicīgai nogādāšanai morgā uz vientonnīgas kravas automašīnas RAF-3311 bāzes. Likteņa ironija, bet tieši katafalks bija pēdējā automašīna fabrikas vēsturē. Rūpnīca pārtrauca savu darbu 1998. gadā.
Freija

Freija (sennorvēģu: Freyja - 'kundze') senskandināvu mitoloģijā ir auglības, kā arī mīlas un skaistuma dieviete. Freiju saista arī ar dzimumattiecībām, karu, pareģojumiem utt. Sākotnēji Freija pieder pie vāniem, taču pēc tam nonāk pie āsiem.
Freija veic arī valkīras funkcijas — viņa kopā ar Odinu izlemj, kurus karavīrus uzņemt Valhallā (šo funkciju Freija pārņēmusi no Frigas, Odina sievas).
Pastāv uzskats, ka Freija un Friga varētu būt viena un tā pati dieviete, taču ticami, ka tās ir atsevišķas dievietes, kas noteiktos periodos daļēji saplūdušas vienā.
Freiju bieži iekāro gan citi dievi, gan rūķi un jotuni. Šis motīvs ir pamatā daudziem mītiem.

Izcelsme un attiecības ar citiem dieviem

Freija ir Freira māsa un Njorda un Skadi meita. Saskaņā ar Snorres Sturlusona Edu Freijas vīrs ir Ods, kurš bieži dodas tālos ceļojumos. Freija dodas viņu meklēt (katrā vietā pieņemdama savu vārdu) un neatradusi raud. Viņas asaras pārvēršas "caurspīdīgā zeltā" jeb dzintarā. Freijai un Odam ir divas meitas — Hnosa un Gersimi.