Septītās dienas adventisti

Septītās dienas adventisti ir protestantu konfesija, kas radusies 19. gadsimta vidū Amerikas Savienotajās Valstīs. 2012. gada vidū pasaulē bija vairāk kā 17 miljoni adventistu.

Vēsture

Starp 1831. un 1844. gadu Viljams Millers — baptistu sludinātājs un bijušais 1812. gada kara kapteinis, pievienojās "lielās otrās adventes atmodai", kura tobrīd izplatījās Amerikas Savienotajās Valstīs. Pamatojoties uz saviem Vecās derības (Daniēla 8:14) pravietojumu pētījumiem, Millers izrēķināja, ka Jēzus atgriezīsies uz Zemes 1844. gada 22. oktobrī.

Dibināšana

Kad Jēzus neatnāca, Millera sekotāji piedzīvoja, kā to vēlāk nosauca, "lielo vilšanos".
Vairāki tūkstoši, kuri bija pievienojušies kustībai, atstāja to, dziļi sarūgtināti. Tomēr daži atgriezās pie Bībeles pētījumiem, lai uzzinātu, kāpēc viņi bija vīlušies. Drīz vien tie atklāja, ka 22. oktobris ir bijis pareizs datums, bet Millers bija noteicis nepareizu notikumu šim datumam. Viņi kļuva pārliecināti, ka Bībeles pravietojums paredz nevis Jēzus atgriešanos uz Zemes 1844. gadā, bet ka šajā datumā viņš sāks īpašu kalpošanu Debesīs viņa sekotāju labā. Vēl arvien viņi gaidīja drīzu Jēzus atgriešanos, tieši tāpat, kā to šodien gaida visi Septītās dienas adventisti. No šīs mazās grupiņas, kura nevēlējās padoties pēc "lielās vilšanās", izveidojās vairāki vadītāji, kuri lika pamatu nākamajai Septītās dienas adventistu baznīcai. Starp šiem vadītājiem izcēlās jauns pāris — Džeimss Vaits un Elena Gulda Vaita, un atvaļinātais jūras kapteinis Džozefs Beitss. Šis mazais "adventistu" kodols sāka augt — pārsvarā Amerikas Jaunanglijas pavalstīs, kur savulaik bija "milleriešu" kustības pirmsākumi.1860. gadā Betlkrīkā, Mičiganas štatā, izkaisītās adventistu draudzes izvēlējās nosaukumu "Septītās dienas adventisti" un 1863. gadā oficiāli izveidoja draudzi ar 3500 locekļiem, kas pārstāvēja aptuveni 125 draudzes.

Misionārisms

Iesākumā adventistu darbība pārsvarā aprobežojās ar Ziemeļameriku, līdz 1874. gadā pirmais draudzes misionārs Dž. N. Endrjūss tika nosūtīts uz Šveici. Šveicei drīz sekoja Āfrika — 1879. gadā Dr. H. P. Ribtons, jaunatgriezts adventists no Itālijas, devās uz Ēģipti un nodibināja tur skolu, bet šis projekts izjuka, jo drīz vien tajā apkārtnē sākās dumpji. Krievija bija pirmā neprotestantu zeme, kurp 1886. gadā devās adventistu misionāri. 1890. gada 20. oktobrī Sanfrancisko ūdenī tika nolaists šoneris “Pitcairn”, un drīz vien tas uz Klusā okeāna salām veda misionārus. 1894. gadā pirmo reizi adventisti ieradās nekristiešu zemēs — Zelta Krastā (Ganā), Rietumāfrikā, un Matabelelendā, Dienvidāfrikā. Tajā pašā gadā misionāri devās uz Dienvidameriku, un 1896. gadā viņi ieradās arī Japānā. Bija izveidojušās adventistu draudzes 209 zemēs.

Sabiedriskā darbība

Svarīga nozīme adventistu kustības izaugsmē bija literatūras izdošanai un izplatīšanai. 1850. gadā Parīzē, Meinas štatā, sāka izdot The Advent Review and Sabbath Herald (tagad Adventist Review), draudzes oficiālo mēnešrakstu; 1852. gadā Ročesterā, Ņujorkas štatā — Youth's Instructor; 1874. gadā Oklendā, Kalifornijas štatā — Signs of the Times. 1855. gadā sāka darboties draudzes pirmā izdevniecība Betlkrīkā, Mičiganas štatā, un 1861. gadā tai pienācīgi tika dots nosaukums "Seventh-day Adventist Publishing Association".
1866. gadā durvis vēra "Rietumu Veselības Reformas institūts", vēlāk pazīstams kā Betlkrīkas sanatorija, un 1870. gadā tika nodibināts visu Ameriku aptverošs misionāru biedrības darbs. 1872. gadā tika nodibināts Baznīcas vispasaules skolu tīkls, un 1877. gadā pa visu Ziemeļameriku tika nodibinātas Sabatskolu asociācijas. 1903. gadā draudzes vadība pārcēlās no Betlkrīkas uz Vašingtonu, un 1989. gadā uz Silverspringsu (Mērilendas štats), no kurienes tā turpina vadīt arvien plašāko darba lauku.