google/wiki40b huggingface dataset:
Interleikīns 5

Interleikīns 5 jeb IL-5 ir citokīns (šūnu signālmolekula), kura pieder pie interleikīnu grupas.
Interleikīns 5 inducē imūnglobulīnus IgM, IgG, IgE, stimulē aktivēto B šūnu vai B šūnu limfomu augšanu, pastiprina dažus efektus, kurus inducē Interleikīns 4 (tādus kā IgE sintēze un FcεRI ekspresija). Interleikīns 5 inducē interleikīna 2 receptorus uz B šūnām. Interleikīnu 5 sintezē Th2 šūnas. Interleikīns 5 stimulē eozinofilo leikocītu priekšteču proliferāciju un to aktivitāti in vitro.
Monzunda arhipelāgs

Raksturojums

Salīdzinājumā ar pārējo Igauniju, arhipelāgā klimats ir salīdzinoši maigāks un siltāks. Salās augsne nav auglīga, kaļķaina, daudz akmeņu. Arhipelāga salās aug priežu meži (izņēmums ir Abruka, kur aug krāšņs platlapju mežs), kadiķu audzes, ir pat mazauglīgi, tuksnesīgi klajumi — alvari.
Salas veidojušās, jūras gultnei paceļoties pēc pēdējā ledus laikmeta. Zemes garozas celšanās šeit vēl turpinās un vietām salas veidojas samērā ātri. Piemēram, Vilsandi sala pie Sāmsalas izveidojusies pēdējo 350 gadu laikā.
Jūras viļņu iedarbībā vietām izveidojušās krāšņas kaļķakmens klintis. Augstākās krastu klintis atrodas Sāmsalas ziemeļu piekrastē — 21 m augstā Pangas klints.
Izolētās salas palīdzējušas izveidoties savdabīgai kultūrai un tradīcijām. Daudzās salās (Vormsi, Muhu, arī netālā Roņu sala) līdz nesenam laikam dzīvoja galvenokārt zviedri — tuvojoties otrā pasaules kara beigām zviedri evakuējās uz Zviedriju. Arī igauņu apdzīvotajām salām raksturīga kultūras un tradīciju savdabība.
Pateicoties izolācijai maz ietekmēta arī salu vide. Salās izveidots Rietumigaunijas arhipelāga biosfēras rezervāts, Vilsandi nacionālais parks un citas dabas aizsargājamās teritorijas, kuru uzdevums ir saglabāt salu izcilo dabas daudzveidību nākamajām paaudzēm.
Aleksandrs Dronovs

Biogrāfija

2010. gadā uzvarējis 22. Pasaules čempionātā korespondencšahā. 2014. gadā uzvarējis 27. Pasaules čempionātā korespondencšahā. Pēc Tenu Eima un Jopa van Osteroma kļuvis par trešo šahistu korespondencšaha vēsturē, kas spējis divas reizes uzvarēt Pasaules čempionātos korespondencšahā. 2018. gadā uzvarējis 29. Pasaules čempionātā korespondencšahā un kļuvis par pirmo šahistu, kas trīs reizes uzvarējis Pasaules čempionātos korespondencšahā.
Žoržs Simenons

Dzīve

Simenons piedzima Ljēžā, Beļģijā un skolojās jezuītu ģimnāzijā College Saint-Louis. Jaunībā Simenons bija avīžu žurnālists un rakstīja par noziegumiem, vispirms Ljēžā un vēlāk Parīzē. 1930. gados rakstnieks ceļoja pa pasauli bet nodzīvoja Otrā pasaules kara laiku Francijas provincē, pilsētā Vendèe.

Darbi un ietekme

1931. gadā izdeva "Pēteris Latvietis" (franču: Pietr-le-Letton), Simenona pirmo romānu ar varoni, inspektoru Megrē (Jules Maigret), kurš vēlāk parādījās vairāk kā simts Simenona stāstos un kļuva par leģendāru personāžu kriminālromānu žanrā. Romāns "Pēteris Latvietis" iekļauts franču laikraksta "Le Monde" 100 gadsimta grāmatas sarakstā. 1952. gadā Simenons iecelts Académie royale de Belgique.

Bibliogrāfija (nepilna)

Pēteris Latvietis (Memento Latvija), ISBN 978-9984-517-00-1 Noziegums Hollandē ISBN 9789984780392 
Maigret and the Enigmatic Lett ISBN 978-0-14-002023-6 (angliski)
Antropomorfisms

Antropomorfisms (grieķu: anthropōs — ‘cilvēks’, grieķu: morphē — ‘forma, veids’) ir cilvēka īpašību (kā fizisku, tā emocionālu) piedēvēšana dažādām lietām vai būtnēm, piemēram, dabas parādībām, dzīvniekiem, augiem, kā arī izdomātām jeb mītiskām būtnēm. Par antropomorfismu dēvē arī dieva iztēlošanos cilvēka veidolā. Antropomorfiskas dievības raksturīgas politeismam jeb daudzdievībai. Antropomorfiski objekti spēj just pārdzīvojumus un emocijas, runāt, domāt, veikt apzinātas cilvēciskas darbības.
Antropomorfisms dominēja agrīnajās sabiedrības attīstības stadijās un izpaudās cilvēcisku īpašību piešķiršanā pielūgšanas objektiem.
Mūsdienās antropomorfisms saglabājies reliģisko sistēmu, it sevišķi arhaiskāko, ietvaros. Tas raksturīgs arī bērna attīstības agrākajām fāzēm. Ikdienā antropomorfisms saglabājies ne vairs kā pasaules uzskats, bet kā valodas izteiksmes veids, tai skaitā arī zinātnē un tehnikā (piemēram, datora atmiņa).
Nikolā Dipons

Šaha kompozīcija

Sastādījis vairāk nekā 100, galvenokārt pasaku šaha uzdevumus. Lielākā daļa no tiem ir uzdevumi, kuros jāatrod dotajai pozīcijai retro partija.
Ieguvis bronzas medaļu 4., 5. un 6. Pasaules čempionātā šaha kompozīcijā retrogrādās analīzes uzdevumu grupā. Izcīnījis 3. vietu šaha olimpiādei veltītā turnīrā Hantimansijskā. No 2013. gada FIDE meistars šaha kompozīcijā.
Nikolajs Karamzins

Dzīvesgājums

Dzimis atvaļināta kapteiņa, muižnieka ģimenē, viņa dzimta cēlusies no tatāru augstmaņa Karamurzas (krievu: Кара Мурза). No 1778. gada dzīvoja Maskavā, neilgu laiku dienot armijā. No 1789. līdz 1790. gadam viņš apceļoja Eiropu, caurbraucot bija Rīgā, pieredzēja Francijā Lielās franču revolūcijas notikumus. Atgriežoties no ceļojuma, publicēja ceļojuma aprakstu, iegūdams literāta slavu. Karamzins kļuva par populāru rakstnieku. Iespējams populārākais viņa literārais darbs ir 1792. gadā publicētā novele "Nabaga Liza" (Бедная Лиза).
1803. gadā cars Aleksandrs I piešķīra Karamzinam Krievijas istoriogrāfa amatu un valsts pensiju, rezultātā Karamzins gandrīz pilnībā pārtrauca literāro darbību un pievērsās Krievijas valsts vēstures aprakstīšanai.
Marks Prisks

Dzīves gājums

Marks Prisks ir Lielbritānijas politiķis un bijis Komercdarbības un uzņēmējdarbības valsts ministrs (2010. gads 13. maijs — 2012. gads 4. septembris), kā arī Pašvaldību un mājokļu valsts ministrs (2012. gads 4. septembris — 2013. gada 7. oktobris). Kopš 2015. gada augusta Marks Prisks ir Latvijas–Lielbritānijas tirdzniecības kameras biznesa padomes loceklis.
VEF Kultūras pils

Vēsture

Ēka celta pēc arhitekta Nikolaja Semencova projekta no 1951. līdz 1960. gadam, pēc atklāšanas 1960. gada 1. martā nodota Valsts elektrotehniskajai fabrikai kā VEF Kultūras un tehnikas pils, jo tās telpās tika prezentēti un izstādīti visi jaunākie tehnoloģiskie sasniegumi.
Atzīmējot rūpnīcas VEF dibināšanas 50. gadadienu, 1969. gadā Kultūras un tehnikas pilī tika izveidots VEF vēstures muzejs, kas glabāja materiālus par rūpnīcas VEF un Kultūras pils vēsturi, kolektīviem un pasākumiem. 70. un 80. gados muzejs sadarbojās ar VEF Kultūras pils Novatoru klubu, kopīgi piedāvājot ekskursiju programmu un veidojot daudzveidīgus pasākumus VEF darbiniekiem. Visi jaunie rūpnīcas speciālisti savas darba gaitas sāka ar muzeja apmeklējumu.
No 1960. līdz 1992. gadam uzņēmums VEF nodrošināja Kultūras pils saimniecisko darbību, finansēja materiāli tehnisko bāzi un apkalpojošā un tehniskā personāla atalgojumu; administrācijas un māksliniecisko kolektīvu vadītāju darbu apmaksāja republikas arodbiedrība. Visi lielākie rūpnīcas svinīgie pasākumi, sarīkojumi, godināšanas, nozīmīgas jubilejas un atpūtas vakari tika uzticēti VEF Kultūras pils kolektīva un māksliniecisko ansambļu radošajam izpildījumam. 
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas no 1992. līdz 1999. gadam tā bija AS VEF struktūrvienība, bet 2002. gada 29. janvāra pili pārņēma Rīgas Domes Kultūras pārvalde, nodrošinot ikgadēju finansiālu dotāciju.2014. gadā kultūras centrā strādāja 50 darbinieki, bet tā kolektīvos, ansambļos un pulciņos darbojās apmēram 3000 dalībnieku vecumā no 3 līdz 80 gadiem. 
2016. gada maijā Kultūras pilī sākās rekonstrukcijas un restaurācijas darbi, kas bija pirmie vērienīgie darbi ēkas pastāvēšanas laikā. Ēkas rekonstrukcijas laikā atklājās, ka būvniecībā izmantoti ne tikai tradicionālie būvmateriāli, bet arī būvgruži, kas radušies Melngalvju nama un Pētera baznīcas bombardēšanas laikā. Remonta laikā tika pārplānotas telpas, ierīkota skaņu ierakstu studija un modernizēts VEF vēstures muzejs. Kopējās darba izmaksas bija 12,1 miljons eiro.
Latvijas valsts 99. dzimšanas dienā 2017. gada 18. novembrī tika atklāta atjaunotā VEF Kultūras pils. Iedzīvotājiem bija iespēja trīs dienas bez maksas apmeklēt un apskatīties Kultūras pils atvēršanas svētkiem veltītus bezmaksas pasākumus, koncertus, izstādes un ekskursijas atjaunotajās pils telpās.
Jeļizaveta Bikova

Viena no labākajām PSRS šahistēm

Piedzimusi zemnieku ģimenē tagadējā Vladimiras apgabalā. 1925. gadā pārcēlusies uz Maskavu. Strādājusi par ekonomisti vienā no Maskavas izdevniecībām, kā arī rakstījusi par šahu dažādiem izdevumiem. Pirmais panākums bija 1937. gadā izcīnītā 3. vieta Maskavas sieviešu šaha čempionātā. Pēc Otrā pasaules kara trīs reizes (1947, 1948, 1950) kļuvusi par PSRS sieviešu šaha čempioni. Pirmajā pēckara Pasaules sieviešu čempionātā 1950. gadā ierindojusies 3. vietā aiz Ludmilas Rudenko un Olgas Rubcovas. 1951. gadā tika izdota Bikovas grāmata «Padomju šahistes» (krieviski «Советские шахматистки»), kurā apkopoti biogrāfiski dati par tālaika labākajām PSRS šahistēm.

Pasaules čempione (1953—56, 1958—62)

1952. gadā Bikova pārliecinoši uzvarēja pretendentu turnīrā Maskavā un ieguva tiesības spēlēt maču par Pasaules čempiones titulu. Tajā, pateicoties uzvarai pēdējā 14. partijā, tika pieveikta Ludmila Rudenko ar 8:6 (+7 -5 =2), un Bikova kļuva par Pasaules čempioni šahā.
1956. gadā Bikova zaudēja mačturnīrā Pasaules čempiones nosaukumu Olgai Rubcovai, no kuras atpalika par puspunktu. Tomēr Bikova saglabāja tiesības uz revanša maču, kurā pateicoties 6 uzvarām pēc kārtas, pieveica Rubcovu ar 8½:5½ (+7 -4 =3). Viņa kļuva par pirmo Pasaules čempioni, kurai ir izdevies atgūt savu titulu. Pēc gada Bikova veiksmīgi aizstāvēja Pasaules čempiones nosaukumu mačā pret Kiru Zvorikinu, uzvarot ar 8½:4½ (+6 -2 =5).
1962. gadā Bikova zaudēja titulu jaunajai gruzīnu šahistei Nonai Gaprindašvili, ciešot sagrāvi mačā par Pasaules čempiones nosaukumu ar 2:9 (+0 -7 =4).

Eksčempione

1964. gadā Bikova vēlreiz mēģināja atgūt Pasaules čempiones titulu, taču pretendentu turnīrā Suhumi palika tikai 11. vietā. Dažādos šaha turnīros Bikova turpināja piedalīties līdz 1970. gadu beigām.

Apbalvojumi

Par sasniegumiem šahā Jeļizaveta Bikova tika apbalvota ar ordeni «Goda Zīme», bet 1953. gadā viņai tika piešķirts PSRS Nopelniem bagātās sporta meistares nosaukums. 1976. gadā Bikova kā viena no pirmajām šahistēm saņēma FIDE sieviešu šaha lielmeistares nosaukumu.
Heinrihs fon Štorhs

Dzīvesgājums

Dzimis Rīgā, Vidzemes guberņas sekretāra ģimenē. No 1778. līdz 1783. gadam mācījās Rīgas Doma skolā. No 1784. līdz 1786. gadam studēja filozofiju un jurisprudenci Jēnas Universitātē, vēlāk Heidelbergas Universitātē. 1789. gadā tika iecelts par Sanktpēterburgas kadetu korpusa pasniedzēju. 1793. gadā izdeva ceļvedi pa Sanktpēterburgu Gemählde von St. Petersburg. 1799. gadā tika iecelts par lielkņazieņu skolotāju, 1809. gadā tika iecelts par lielkņazu Nikolaja Pavloviča un Mihaila Pavloviča politekonomikas pasniedzēju. Pamatojoties uz lielkņaziem nolasītajām lekcijām 1815. gadā franciski izdeva populāro politekonomijas mācību grāmatu Cours d'économie politique ou exposition des principes qui déterminent la prospérité des nations. Tajā tika izteiktas tiem laikiem drosmīgas idejas, popularizējot un kritizējot Ādama Smita mācību. Šī iemesla dēļ tā netika tulkota krieviski un iesākumā bija populārāka Rietumeiropā nekā Krievijā.
Marselu

Klubu karjera

Marselu ir dzimis Brazīlijā, kur viņš arī uzsāka savas profesionālā futbolista gaitas Riodežaneiro klubā Fluminense. 2007. gada janvārī Marselu parakstīja līgumu ar Spānijas La Liga klubu Madrides "Real". Savu pirmo spēli Madrides "Real" sastāvā Marselu aizvadīja 2010. gada 7. janvāri, uznākot uz laukuma maiņā spēlē pret Lakorunjas "Deportivo". Tika uzskatīts, ka Marselu tika iegādāts kā potenciālais Robertu Karluša aizvietotājs, jo abi bija "tipiski brazīļu stila malējie aizsargi". Taču laika gaitā Madrides "Real" treneri sāka izmantot Marselu kā malējo pussargu, līdz 2010. gadā par Madrides "Real" galveno treneri kļuva portugālis Žuze Mourinju, kurš atsāka un joprojām izmanto Marselu kā kreisās malas aizsargu.

Personiskie sasniegumi

Madrides "Real" sastāvā Marselu ir divas reizes triumfējis La Liga čempionātā (2006–07,2007–08), vienu reizi izcīnījis Spānijas Karaļa kausu (2010–11), kā arī vienu reizi triumfēja Spānijas Superkausa izcīņā (2008). Brazīlijas futbola izlases sastāvā Marselu 2008. gada Vasaras Olimpiskās spēlēs izcīnīja bronzas medaļu. Kopā izlases sastāvā Marselu ir nospēlējis 6 spēles un guvis 1 vārtus.

Privātā dzīve

Marselu ir precējies ar savu ilggadējo draudzeni Klarisu Alvisu, 2008. gadā viņiem piedzima pirmais bērns. 2011. gada 26. jūlijā Marselu ieguva Spānijas pilsonību.
Jakovs Sverdlovs

Jakovs Sverdlovs (krievu: Яков Михайлович Свердлов, 1885—1919) bija ebreju izcelsmes Padomju Krievijas politiķis, Viskrievijas Padomju kongresa Centrālās izpildkomitejas (CIK) priekšsēdētājs (1917—1919) un Krievijas komunistiskās (boļševiku) partijas Centrālās komitejas Sekretariāta priekšsēdētājs (1918—1919).

Dzīvesgājums

Dzimis 1885. gada 3. jūnijā Ņižņijnovgorodā tirgotāja Mošes Sverdlova un viņa sievas Jeļizavetas ģimenē. Revolucinārās aģitācijas dēļ tika izslēgts no pilsētas ģimnāzijas. 1901. gadā iestājās Krievijas Sociāldemokrātiskā strādnieku partijā un darbojās kā partijas aģitators, 1902. un 1903. gadā tika atkārtoti apcietināts. Pēc 1905. gada revolūcijas sakāves 1907. gadā tika apcietināts un ieslodzīts Jekaterinburgas cietumā, 1910. gadā viņu izsūtīja uz Tomskas apgabalu, no kurienes viņam izdevās aizbēgt, tomēr viņu atkal apcietināja un atkārtoti izsūtīja uz Turuhanskas apvidu, kur viņš dzīvoja vienā mājā ar Staļinu. 
Pēc Februāra revolūcijas viņam atļāva atgriezties no izsūtījuma un 1917. gada augustā pārņēma lielinieku partijas organizatorisko vadību. Pēc Oktobra revolūcijas viņu 1918. gada sākumā ievēlēja par Viskrievijas Centrālās izpildkomitejas priekšsēdētāju.    
Pēc Brestļitovskas miera līguma parakstīšanas Vācijas impērijas ķeizars Vilhelms II caur Vācijas sūtni Vilhelmu fon Mirbahu pieprasīja arī atceltā ķeizara Nikolaja II parakstu zem līguma. Tādēļ 1918. gada 9. maijā Sverdlovs nosūtīja Jakovu Jurovski uz ķeizara ģimenes izsūtījuma vietu ar pavēli viņus nogādāt Maskavā. Pēc Ļeņina piekrišanas saņemšanas 1918. gada jūnijā Vācijas valdība nosūtīja uz Maskavu 43 miljonus reihsmarku (ap 100 miljoniem eiro mūsdienu cenās). 
Savukārt Antantes valstis sāka slepeni finansēt eseru partiju, 6. jūlijā eseru partijas biedrs Jakovs Bļumkins nošāva Vācijas sūtni Mirbahu, bet plānoto sacelšanos pret Ļeņina valdību 7. jūlijā apspieda latviešu strēlnieki Jukuma Vācieša vadībā. Vairāki vēsturnieki izsaka viedokli, ka Jakovs Sverdlovs un Vladimirs Ļeņins devuši pavēli Romanovu ģimenes nogalināšanai naktī no 16. uz 17. jūliju Jekaterinburgā. 
Pāris dienu pēc Vācijas—Krievijas papildu vienošanās parakstīšanas par abu valstu ciešāku sadarbību 30. augustā esere Fanija Kaplāne atentātā ievainoja Ļeņinu. Jakovs Sverdlovs pavēlēja Kaplāni nekavējoties nošaut bez tupmākas izmeklēšanas.
Miris 1919. gada 16. martā Maskavā no Spāņu gripas.
1924. gadā Jekaterinburgu pārdēvēja Jakova Sverdlova vārdā par Sverdlovsku.
5. maijs

5. maijs ir gada 125. diena pēc Gregora kalendāra (126. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 240 dienas.
Jeļska

Vēsture

Rakstos pirmoreiz minēta 16. gadsimtā kā Lietuvas lielkņazistes apdzīvotā vieta. Apdzīvotā vieta pievienota Krievijas impērijai pēc Polijas otrās dalīšanas 1793. gadā. No 1938. gada - pilsētciemats. No 1941. gada 23. augusta līdz 1944. gada 11. janvārim atradās vācu okupācijā. 1971. gadā Jeļska ieguva pilsētas tiesības.
Smadzeņu stumbrs

Smadzeņu stumbrs (latīņu: truncus encephali) ir mugurkaulnieku galvas smadzeņu aizmugurējā daļa, centrālās nervu sistēmas daļa. Tas apvieno iegarenās smadzenes, smadzeņu tiltu un vidussmadzenes. Salīdzinoši ar muguras smadzenēm, no kurām atiet muguras smadzeņu nervi, no smadzeņu stumbra arī atiet galvaskausa nervi (no III līdz XII pārim), kuri inervē muskulatūru un galvas ādu, iekšējos orgānus un žaunu aparāta veidojumus.
1940. gada ziemas olimpiskās spēles

1940. gada ziemas olimpiskās spēles bija ieplānotas kā piektās ziemas olimpiskās spēles, tomēr tās nenotika Otrā pasaules kara dēļ. Olimpiskajām spēlēm vajadzēja notikt 1940. gadā, laika posmā no 3. februāra līdz 13. februārim. Sākumā SOK par spēļu rīkotājpilsētu noteica Japānas pilsētu Saporo, taču Japānas iebrukuma Ķīnā dēļ SOK par 1940. gada ziemas olimpisko spēļu mājvietu noteica Šveices pilsētu Sanktmoricu, kas iepriekš rīkoja 1928. gada ziemas olimpiskās spēles, taču nesaskaņu dēļ starp Šveici un SOK Sanktmorica atteicās rīkot spēles. 1939. gada pavasarī SOK par spēļu rīkotājpilsētu pasludināja Vācijas pilsētu Garmišu-Partenkirheni, kas iepriekš rīkoja 1936. gada ziemas olimpiskās spēles. Līdz ar Garmišas-Partenkirhenes pasludināšanu par olimpisko spēļu mājvietu tika mainīts spēļu norises laiks: no no 2. februāra līdz 11. februārim. Trīs mēnešus vēlāk 1939. gada 1. septembrī Vācija iebruka Polijā, tā uzsākot Otro pasaules karu un novembrī spēles tika atceltas.
Augusts Malvess

Dzīvesgājums

Dzimis 1878. gada 2. novembrī Vecgulbenes pagasta Spalvu mājās, 1886. gadā kopā ar vecākiem pārcēlās uz dzīvi Rīgā. 1899. gadā pabeidza mācības Rīgas pilsētas reālskolā, studēja Rīgas Politehniskā institūta Arhitektūras nodaļā, pēc kura beigšanas strādāja arhitekta Konstantīna Pēkšēna birojā (1906-1908), bet vēlāk līdz Pirmā pasaules kara sākumam vadīja savu arhitektu biroju (1909-1915).
Pirmā Pasaules kara laikā A. Malvess vadīja fabriku celšanu Maskavā un kalnraktuvju būvdarbus Kaukāzā. Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gadā atgriezies Latvijā. 
1919. gadā piedalījās Latvijas Augstskolas Arhitektūras fakultātes dibināšanā, bija Latvijas Universitātes Arhitektūras fakultātes dekāns (1928-1930), ārkārtas profesors (1939), profesors un katedras vadītājs (1944-1950). 
Miris 1951. gada 9. maijā Rīgā, apglabāts Lielajos kapos.
Emīlijas iela (Jūrmala)

Sabiedriskais transports

Pa Emīlijas ielu kursē 3. autobuss. Iepriekš pa ielu kursēja 8. autobuss.
Gabčīkovo

Vēsture

Rakstos pilsēta pirmoreiz minēta 1102. gadā. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas, Gabčīkovo līdz 1918. gadam atradās Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Bēša (Bős). Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Pamatojoties uz Vīnes arbitrāžām, no 1938. līdz 1945. gadam pilsēta bija iekļauta Ungārijas sastāvā. 1948. gadā pilsēta tika nosaukta slovāku kaujinieka Jozefa Gabčīka vārdā, kurš piedalījās atentātā pret Reinhardu Heidrihu. No 1993. gada - neatkarīgās Slovākijas pilsēta. 2016. gadā Gabčīkovo tika atjaunotas pilsētas tiesības.

Gabčīkovo aizsprosts

1977. gadā Čehoslovākija ar Ungāriju parakstīja līgumu par Gabčīkovo aizsprosta (Vodné dielo Gabčíkovo) celtniecību, kas atrastos uz Donavas pie Gabčīkovo. Laikam ritot, Ungārija ekoloģisku un ekonomisku apstākļu dēļ pameta projektu, bet Slovākija, pretēji Ungārijas iebildumiem, uzcēla savu aizsprosta daļu. Strīda izšķiršanas jautājums ir iesniegts Starptautiskajā tiesā Hāgā.

Cilvēki

2011. gadā absolūtais vairākums (87,88 %) pilsētas iedzīvotāju bija ungāri, bet slovāku bija 10,8 %. Gabčīkovo ir Slovākijas pilsēta ar procentuāli visvairāk ungāru iedzīvotājiem.
Latvijas Televīzijas un radio estrādes orķestris

Latvijas Televīzijas un radio estrādes orķestris jeb Latvijas Radio bigbends bija Latvijas estrādes un vieglās mūzikas orķestris, kas pastāvēja no 1966. līdz 1995. gadam.

Vēsture

Orķestri 1966. gadā dibināja agrākais Rīgas estrādes orķestra (REO) mākslinieciskais vadītājs un galvenais diriģents Ringolds Ore, kas to izveidoja par aktīvu koncertkolektīvu arī ar džeza repertuāru.
Pēc Ringolda Ores nāves 1968. gadā orķestra vadību pārņēma Alnis Zaķis, kas pats komponēja, spēlēja vijoli, saksofonu un klarneti. Kopš 1978. gada orķestrī bija štata dziedātāji Žoržs Siksna, Nora Bumbiere, Olga Pīrāgs, Aija Kukule, Rita Trence, Viktors Lapčenoks un Andris Daņiļenko. Kad tika likvidēta stīgu grupa, orķestri sāka dēvēt par radio bigbendu. 1982. gadā par orķestra diriģentu, 1991. gadā par vadītāju kļuva Gunārs Rozenbergs.
Latvijas Radio vieglās mūzikas orķestris tika likvidēts 1995. gada decembrī. Kopš 2012. gada Radio bigbenda sastāvs sapulcējas uz atsevišķiem projektiem.
Datora aparatūra

Barošanas bloks

Barošanas bloks (PSU) pārveido maiņstrāvas (AC) elektroenerģiju zemsprieguma līdzstrāvā, kas paredzēta datora iekšējo sastāvdaļu darbībai. Dažiem barošanas blokiem ir slēdzis, lai pārslēgtu no 230 V un 115 V.
Barošanas blokam ir vairāki uzdevumi, viens no tiem ir nodrošināt datora sastāvdaļām nepieciešamo spriegumu. Barošanas blokam ir pievienoti, kabeļi, kurus pievieno sastāvdaļu sprieguma kontaktiem, kā arī tas veic datora korpusa ventilāciju.

Ārējās ievades un izvades ierīces

Ārējās ievades un izvades ierīces parasti ir savienotas ar datora sistēmas bloku. Turpmākajā sarakstā ir uzskaitītas tās ierīces, kas tiek uzskatītas par personālā datora standarta aprīkojumu vai ļoti bieži tiek izmantotas kā papildaksesuāri.
McFly

Izveidošana

McFly tika izvedoti pateicoties grupas dalībniekam Tomam Flečeram, pēc viņa izstāšanās no atlases par vietu grupā Busted. Viņš savu vietu zaudēja Čārlijam Simpsonam, kas vēlāk izveidoja grupu Fightstar. Sākumā viņš pat tika akceptēts grupai Busted, taču vēlāk šo vietu zaudēja, jo ierakstu kompānija Island izdomāja, ka labāk vēlas redzēt Busted trīs, nevis četru cilvēku sastāvā. Taču ierakstu kompānija spēja novērtēt puiša komponista talantu, un uzaicināja viņu pievienoties Busted dziesmu rakstītāju komandai, kurā bija viņš un Džeims Borns.
Rakstot dziesmas Busted otrajam albumam A Present For Everyone, Island ierakstu kompānija jautāja Flečeram, vai viņš nevarētu filmēt atlasi jaunajai grupai V. Tā bija pirmā reize, kad viņš satika Deniju Džounsu. Flečers bija sajūsmā par puiša unikālo stilu, un viņš uzaicināja Deniju rakstīt dziesmas kopā ar viņu un Bornu. Kad dziesmu rakstīšana priekš Busted gāja uz beigām, Flečers un Džouns sāka strādāt pie jaunas(pagaidām nenosauktas) grupas. Viņi ievācās InterContinental Hotel Londonā, lai pilnībā koncentrētos dziesmu rakstīšanai kopā. Basistu Dugiju Pointeru un bundzinieku Hariju Džadu atrada pēc sludinājuma žurnālā NME. Nosaukums McFly bija Toma Flečera ideja, balstīta uz viņa lielo patiku pret zinātniskās fantastikas komēdiju "Atpakaļ nākotnē" (Back to the Future) un tās personāžu Mārtinu Makfliju (Martin McFly).
Algebras pamatteorēma

Algebras pamatteorēma apgalvo, ka jebkuram nekonstantam vienargumenta polinomam ar kompleksiem koeficientiem ir vismaz viena kompleksa sakne. Tā kā jebkuru reālu skaitli var uzskatīt par komplekso skaitli ar imagināro daļu 0, tad šī teorēma ir spēkā arī polinomiem ar reāliem koeficientiem.
Vienas no svarīgākajām sekām, kas izriet no algebras pamatteorēmas ir tas, ka jebkuram nenulles vienargumenta n-tās pakāpes polinomam ar kompleksiem koeficientiem ir tieši n kompleksas saknes (ņemot vērā vairākkārtīgas saknes). To var pamatot, izmantojot algebas pamatteorēmu un Bezū teorēmu. Var iegūt, ka katru n-tās pakāpes polinomu ar kompleksiem koeficientiem  var sadalīt reizinātājos: , kur xᵢ (i ∈ 0—n) — polinoma kompleksās saknes. Turklāt šāds sadalījums ir viens vienīgs, ja ignorē reizinātāju secību.
Par spīti nosaukumam, neeksistē tīri algebrisks pierādījums šai teorēmai. Zināmie pierādījumi ietver matemātisko analīzi vai topoloģijas konceptus. Šo teorēmu nevar uzskatīt par pamatteorēmu mūsdienu algebrai. Tā radās laikā, kad algebru uzskatīja par zinātni par vienādojumiem.
Pirmais, kas izteica apgalvojumu, ka n-tās pakāpes polinomam ir n saknes bija Albērs Žirārs 1629. gadā publicētajā grāmatā L'invention nouvelle en l'Algèbre. To pirmo reizi mēģināja pierādīt Žans Lerons Dalambērs 1746. gadā, bet viņa pierādījums bija nepilnīgs. Šo apgalvojumu nesekmīgi mēģinājuši pierādīt arī vairāki citi matemātiķi, piemēram, Leonards Eilers un Žozefs Lagranžs. 19. gadsimta beigās parādijās divi pierādījumi (viena autors bija Džeimss Vuds, otra — Kārlis Frīdrihs Gauss), tomēr tie bija nepilnīgi. Pirmo pilnīgo šī apgalvojuma pierādījumu publicēja Žans Robērs Aržāns 1806. gadā  Šī bija arī pirmā reize, kad algebras pamatteorēma tika definēta arī polinomiem ar kompleksiem koeficientiem, nevis tikai ar reāliem koeficientiem. 1816. gadā Gauss ieguva divus citus pierādījumus.
Piekrastes iela (Jūrmala)

Sabiedriskais transports

Pa Piekrastes ielu kursē 3. autobuss.