google/wiki40b huggingface dataset:
Horstmāra

Vēsture

Pils minēta jau 9. gadsimtā, un pirmās ziņas par Horstmāru 11. gadsimtā. Pils dienvidu pusē izveidojās pilsēta. Trīsdesmitgadu kara laikā pili iznīcināja.
Modernā māksla

Modernā māksla kā dzīves spogulis

Modernā māksla atspoguļo tā laika galvenās idejas starp gleznotājiem Klods Monē, Pols Sezans, Vinsents van Gogs, skulptoriem, rakstniekiem un izpildītājiem, kas gan individuāli, gan kolektīvi meklēja jaunas pieejas mākslas veidošanai. Lai gan modernā māksla sākās laika periodā no 1850. gada ar reālisma uzplaukumu, tomēr visi 20. gadsimta mākslas stili un pieejas tika definēti kā modernā māksla.

Mākslinieku skatījums

Mākslinieki strādāja, lai pārstāvētu savu pieredzi mūsdienu dzīvē dažādos inovatīvos veidos. Lai gan modernā māksla kā termins attiecas uz dažādiem māksla žanriem gandrīz gadsimta garumā. Mūsdienu mākslu raksturo mākslinieku nodomi priekšmetus attēlot tā kā tie eksistē šajā pasaulē, saskaņā ar viņas vai viņa unikālo perspektīvu un redzējumu, noraidot tradicionāli pieņemtos stilus un vērtības.
Trikata

Vēsture

Zīmola nosaukums cēlies no Ziemeļvidzemes Beverīnas novadā esošā Trikātas pagasta. 1896. gadā Trikātas muižas Baltajā mājā tika ierīkota pienotava, kas, sākot ar 1972. gadu, pievērsās tieši siera ražošanai.
Trikātas pienotavā savulaik strādājis arī siera meistars Vladislavs Čulčs, kurš pirmais Latvijā radījis recepti, pēc kuras pašlaik tiek ražots plaši pazīstamais Krievijas siers. Čulčs ir arī vienīgais siera meistars, kas apbalvots ar Latvijas valsts augstāko apbalvojumu Triju Zvaigžņu ordeni. Mūsdienās Čulča darbu turpina viņa audzēkņi, tostarp Renārs Tumens.
Līdz ar jaunas rūpnīcas izveidi 2012. gadā, zīmols nonāca „Latvijas piena” īpašumā. Kopš šī brīža Trikātas siers tiek ražots Jelgavā, „Latvijas Piena” rūpnīcā.
Zīmola Trikāta maiņa notika 2015. gada oktobrī. Jaunais Trikata zīmols tika izstrādāts jau 2013. gadā Zviedrijā, reklāmas aģentūrā Neumeister. 2014. gadā notika tā sekmīga ieviešana eksporta tirgos Zviedrijā, Somijā, Čehijā un citās — kopumā 9 — eksporta valstīs, kam sekoja arī zīmola ieviešanai Latvijas tirgū.

Produktu sortiments

Patērētājiem tiek piedāvāti gan plaši pazīstami siera veidi, piemēram, Krievijas un Holandes sieri blokos, gan arī premium siera rituļi: Ementāles, Comte, Gouda, Tilzītes. Papildus tam, Trikata tehnologi izstrādā jaunas siera receptes, kas patērētājiem ļauj piedāvāt jauna veida produkciju, piemēram, svaigā siera „Sniega bumbas”.

Eksports

2015. gadā aptuveni 50% no uzņēmuma saražotās produkcijas tika eksportēta. Stabilākā sadarbība izveidota ar izplatītājiem Skandināvijas valstīs — Zviedrijā un Somijā. Uzņēmums savu produkciju eksportē arī uz Vāciju, Beļģiju, Lielbritāniju, Itāliju, Čehiju, Slovākiju, Ukrainu, Bulgāriju, Sauda Arābiju, Izraēlu, Ungāriju un Apvienotajiem Arābu Emirātiem.
Sārtgalvas pīle

Izplatība

Kādreiz sārtgalvas pīle apdzīvoja Indijas, Bangladešas un Mjanmas zemieņu ūdenstilpes un purvaines. Pēdējais novērojums savvaļā šai pīlei bijis 1949. gadā, lai gan ik pa laikam tiek organizēti tās meklējumi. Ornitologi, balstoties uz vietējo iedzīvotāju ziņojumiem, cer, ka sārtgalvas pīle, iespējams, ir patvērusies nepieejamos Mjanmas ziemeļdaļas purvos. Tādēļ sugai joprojām ir apdraudētas sugas statuss.

Izskats

Sārtgalvas pīle ir liela auguma nirējpīle ar garu knābi un kaklu, samērā garām kājām un smailu, trīsstūrveida galvu. Abi dzimumi apmēram vienādi lieli, ķermeņa garums ap 60 cm, svars 800—1000 g. Tēviņam ir koši rozā galva, kakls un knābis, mātītei galva, kakls un knābis ir gaišāki, brūnganrozīgi, ne tik koši kā tēviņam. 
Ķermeņa apspalvojums tēviņam tumši brūns, arī kakla priekšpuse ir tumša. Mātītes ķermenis un kakls pelēcīgi brūni. Spārniem priekšējā mala balta, bet lidojumā tā tik spilgti neizceļas kā baltspārnu pīlei. Spārnu spogulis liels un gaiši sārts. Lidojumā var sajaukt ar Indijā dzīvojošo raibknābja pīli. Lai abas sugas atšķirtu, jābūt labai putna redzamībai. Raibknābja pīlei spārnu spogulis ir balts, lidspalvas tumši zaļas. Jauno putnu galvas ir baltas, bez sārtuma.

Uzvedība un barība

Valda uzskats, ka sārtgalvas pīles ir nometnieces, tās uzturas pa vienai vai pāros, ļoti reti nelielās grupās. Iespējams, tās veic nelielus, vietēja rakstura klejojumus barības meklējumos. Kopumā šī suga ir ļoti uzmanīga un bailīga. Barojas ar ūdensaugiem, ūdens kukaiņiem, vēžveidīgajiem un moluskiem. Līdzīgi kā lielgalvji, sārtgalvas pīles nelabprāt nirst (lai gan reizēm to dara) un barojas galvenokārt, zem ūdens pabāžot tikai galvu un kaklu.

Ligzdošana

Sārtgalvas pīle mājo un ligzdo zemieņu slapjajos purvos un slīkšņās, slēpjot ligzdu garā zālē. Dējumā 6—7 krēmbaltas, gandrīz apaļas olas. Tās garums ir 4,3—4,6 cm, platums 4,1—4,3 cm.
Slēgtā bruņuķivere

Viduslaiku bruņojumā slēgtā bruņuķivere bija karošanai paredzēta ķivere, kuru lietoja bruņinieki vēlajos viduslaikos un agrajā renesansē. Tai parasti līdzi nāca sejsegs, kas pilnībā nosedza seju no mutes līdz pierei, atšķirībā no agrākajām slēgtajām bruņuķiverēm kā salets un barbuts.
Kolorādo "Avalanche"

Kvebekas "Nordiques" (1972—1995)

"Nordiques" bija viena no komandām, kas spēlēja WHA līdz ar tās izveidi 1972. gadā. 1977. gadā komanda arī izcīnīja līgas čempiones titulu. Kopumā "Nordiques" WHA aizvadīja septiņas sezonas. 1979. gadā "Nordiques" kopā ar Edmontonas "Oilers", Hartfordas "Whalers" un Vinipegas "Jets" pievienojās NHL.
No 1981. līdz pat 1987. gadam katru gadu "Nordiques" izdevās iekļūt Stenlija kausa izcīņā. Turpmākajos gados gan Kvebeka kļuva par vienu no vājākajām komandām NHL. No 1988. līdz 1992. gadam katru sezonu "Nordiques" noslēdza pēdējā vietā savā divīzijā, trīs reizes noslēdzot sezonu arī pēdējā vietā visā līgā. Līdz ar to komanda trīs gadus pēc kārtas ieguva NHL drafta pirmās izvēles tiesības. "Nordiques" izvēlējās Matsu Sundinu, Ovenu Nolanu un Ēriku Lindrosu. Lindrosu gan pēc gada tika aizmainīts uz Filadelfijas "Flyers", "Nordiques" pretī saņemot piecus spēlētājus, kā arī tiesības uz Peteru Forsbergu.
1992.—93. gada sezonā "Nordiques" atkal izdevās iekļūt Stenlija kausa izcīņā. 1994.—95. gada regulāro sezonu komanda noslēdza otrajā vietā visā NHL. Paralēli tam komandas finansiālais stāvoklis bija smags, līdz ar ko 1995. gada vasarā tā mainīja īpašnieku, un tika pārcelta uz Denveru.

"Avalanche" sākotnējie gadi

1995.—96. gada sezonā "Avalanche" kapteinis bija Džo Sakiks, savukārt trenera funkcijas pildīja Marks Krofords. Jau sezonas ievadā "Avalanche" pievienojās vārtsargs Patriks Ruā. Regulāro sezonu komanda noslēdza otrajā vietā visā NHL. "Avalanche" izdevās izcīnīt Stenlija kausu, finālsērijā ar 4—0 pārspējot Floridas "Panthers". Sērijas izšķirošo vārtu guvumu guva Uve Krups, savukārt Sakiks ieguva Kona Smita balvu.
Arī turpmākajās sezonās "Avalanche" bija viena no spēcīgākajām līgas komandām, no 1997. līdz pat 2000. gadam trīs reizes sasniedzot Rietumu konferences finālu. 2000. gada martā "Avalanche" pievienojās Rejs Burks un Deivs Andrejčuks. 
2000.—01. gadā "Avalanche" otro reizi tās pastāvēšanas vēsturē izdevās izcīnīt uzvaru NHL regulārajā sezonā. Džo Sakiks sezonu noslēdza kā otrs rezultatīvākais līgas spēlētājs, vien par trim punktiem atpaliekot no Jaromīra Jāgra. Īsi pirms Stenlija kausa izcīņas "Avalanche" pievienojās Robs Bleiks un Stīvens Rainprehts. "Avalanche" izdevās izcīnīt Stenlija kausu, septiņu spēļu sērijā pārspējot Ņūdžersijas "Devils". Sakiks ieguva gan Kona Smita, gan arī Harta balvu.

Spēlētāji

Savulaik klubā spēlējušas tādas zvaigznes kā vārtsargs Patriks Ruā, aizsargi Robs Bleiks, Rejs Burks, Ādams Fūts, kā arī uzbrucēji Ādams Dedmaršs, Kriss Drurijs, Peters Forsbergs, Stīvs Konovalčuks un Jari Kurri.
Vitālijs Kovaļs

Spēlētāja karjera

Profesionāļa karjeru Kovaļs uzsāka 2000.—01. gada sezonā, kad debitēja Krievijas Superlīgas kluba Permas "Molot-Prikamie" sastāvā. Lai gan kluba sistēmā Kovaļs spēlēja līdz pat 2005.—06. gada sezonai, šajā laikā Krievijas Superlīgā hokejists aizvadīja vien 20 spēles. 2004.—05. gada sezonā Kovaļs aizvadīja vienu spēli arī Latvijas hokeja līgas kluba HK Liepājas Metalurgs rindās.
2005.—06. gada sezonā Kovaļs pievienojās Baltkrievijas Ekstralīgas klubam Grodņas "Neman", tajā spēlējot līdz pat 2007.—08. gada sezonas izskaņai, kad hokejists pievienojās jaunizveidotajam Kontinentālās hokeja līgas klubam Minskas "Dinamo".
2010. gada vasarā Kovaļs pievienojās Mitišču "Atlant" rindām, taču pēc gada noslēdza līgumu ar Ņižņijnovgorodas "Torpedo". Kovaļs tika izvēlēts dalībai 2012. gada Kontinentālās hokeja līgas Zvaigžņu spēlē, taču tajā nepiedalījās īsi pirms spēles gūtās traumas dēļ. "Torpedo" rindās Kovaļs spēlēja līdz 2014. gadam, kad pievienojās Ufas "Salavat Julajev" rindām. Pēc "Salavat Julajev" rindās aizvadītas sezonas 2015. gada septembrī noslēdza viena gada līgumu ar Ņižņekamskas "Neftekhimik", pēc sezonas beigām noslēdzot profesionāļa karjeru.
Baltkrievijas hokeja izlases rindās spēlējis 2010. gada olimpisko spēļu turnīrā, kā arī 2008., 2009., 2010., 2012., 2014., 2015. un 2016. gada Pasaules čempionātos.
Kārlis Mangulis

Dzīvesgājums

Dzimis Limbažos. Mācījies Rīgas pilsētas 1. vidusskolā. Uzreiz pēc mācību pabeigšanas 1919. gada jūnijā brīvprātīgi iestājies Latvijas armijā. Latvijas atbrīvošanas kara laikā dienējis 1. latviešu atsevišķajā brigādē, vēlāk 9. Rēzeknes kājnieku pulkā. No 1919. gada 5. decembra mācījies Kara skolā, beidzis tās pirmo izlaidumu 1920. gada 20. maijā leitnanta dienesta pakāpē. Pēc tam dienestu turpinājis 6. Rīgas kājnieku pulkā.
1925. gadā septembrī Mangulis ar I šķiru pabeidza virsnieku kursus, iegūstot virsleitnanta dienesta pakāpi. No 1931. līdz 1932. gadam studējis Latvijas Universitātē ķīmiju, savukārt no 1932. līdz 1935. gadam mācījies Augstākajos militārajos kursos (1933. gadā paaugstināts par kapteini—leitnantu). Pēc tam bijis virsnieks Armijas štābā (Apmācības daļas priekšnieka palīgs). No 1938. līdz 1940. gadam piekomandēts Armijas štāba bataljonam, kur komandējis rotu, lai iegūtu komandēšanas cenzu. No 1939. gada Apmācības lektors Latvijas Universitātē. Virsnieks Kara skolā no 1940. gada janvāra.
Pēc Latvijas okupācijas turpinājis dienestu no 1940. gada jūlija kā Apmācības daļas 1. nodaļas priekšnieks, paaugstināts par pulkvedi leitnantu. Septembrī ieskaitīts Sarkanās armijas 24. teritoriālajā korpusā, kur dienējis kā 183. divīzijas Operatīvās daļas priekšnieka palīgs. 1941. gada jūnijā dezertējis no dienesta Sarkanajā armijā. Pirmās padomju okupācijas laikā Manguļa vienīgais dēls Tālivaldis miris apcietinājumā, brālis, arī virsnieks, deportēts.
Pēc vācu karaspēka ienākšanas Latvijā Mangulis 1941. gada septembrī no latviešu brīvprātīgajiem organizējis 1. atsevišķā kārtības dienesta bataljona (vēlāk — 16. Zemgales policijas bataljons) formēšanu, kļūstot par bataljona pirmo komandieri. Pēc bataljona izbraukšanas uz dienesta dislokācijas vietu 1941. gada 12. decembrī nesaskaņas ar vācu sakaru virsnieku spieda Manguli pamest amatu, par bataljona nākamo komandieri kļuva kapteinis Rūdolfs Kociņš. No Rīgas apkaimes brīvprātīgajiem 1942. gada 1. jūlijā Bolderājā saformējis 272. Daugavgrīvas policijas bataljonu, bataljona komandēšanu neilgi pirms tā izbraukšanas uz dienesta dislokāciju 22. jūlijā nodevis pulkvedim leitnantam Jurim Taubem. Pēc tam no 1942. gada 21. oktobra pildījis dienesta pienākumus kā Latviešu kārtības dienesta vienību štāba IV (pensiju un pabalstu) daļas priekšnieks.
Pēc Otrā pasaules kara bēgļu gaitās Vācijā. 1947. gadā Mangulis kopā ar sievu pārcēlies uz Apvienoto Karalisti. Trimdā iesaistījies latviešu sabiedriskajā dzīvē, darbojies Daugavas vanagos. Miris Notingemā 1959. gadā, apglabāts Vilforda Kalna kapsētā.
Kārlis Lāceklis

Biogrāfija

20. gadsimta 30. gados Lāceklis devis lielu ieguldījumu, apvienojot Jēkabpils un Krustpils baptistu draudzes. Ir ziņas, ka vēl 1938. gadā viņš kristījis Jēkabpils draudzē. Vācu okupācijas laikā (no 1941. līdz 1944. gadam) viņš bijis Jelgavas un Valmieras baptistu draudžu mācītājs. Kad iepriekšējais Latvijas Baptistu Draudžu bīskaps Rūdolfs Vītols (1899—1951) devās trimdā, reliģijai ļoti smagā laikā, 1944. gadā, bīskapa amatu pārņēma Kārlis Lāceklis. 1944. gadā no 11. līdz 12. novembrim Kārlis Lāceklis noturēja ārkārtas konferenci Rīgā, kurā mācītāji sprieda par draudžu darbu sakarā ar varas maiņu. Tika dibināta LBDS (Latvijas Baptistu Draudžu Savienības) Pagaidu padome, kuras priekšsēdētāja amatā līdz apcietināšanai 1946. gadā atradās Kārlis Lāceklis. Viens no formālajiem ieganstiem viņa apcietināšanai bijis tas, ka viņš neparakstīja LBDS nama atsavināšanas aktu (nams atradās Rīgā, Lāčplēša ielā 37, tajā padomju okupācijas gados darbojās Valsts Jaunatnes teātra krievu trupa).  Pēc Lācekļa apcietināšanas par LBDS bīskapu ievēlēja mācītāju Andreju Rēdlihu (1894—1969).
Dokumenti liecina, ka Kārlis Lāceklis ieslodzījumā atradies no 1946. gada 29. marta līdz 1954. gada 29. martam, Sevželdorlag (Ziemeļu dzelzceļa nometnē), Komi APSR, Pečorā. Viņš atbrīvots 1956. gadā 22. oktobrī (Lieta Nr. 1920,P-10758,K).
Kad Kārlis Lāceklis atgriezās no izsūtījuma, viņš atsāka mācītāja darbu Kuldīgas baptistu draudzē. Jau 1958. gada novembrī Kuldīgas VDK nodaļas pilnvarotais Lācekli izsauca uz pārrunām. Kuldīgā viņš darbu turpināja līdz 1959. gada jūlijam, kad viņam tiek atņemtas tiesības būt draudzes mācītājam. Draudze skuma pēc mācītāja Lācekļa, tādēļ četrus gadus vēlāk lūdza Kuldīgas Izpildu komitejas priekšsēdētāju P. Liepu atjaunot Lācekli mācītāja amatā.
Pēdējā draudze, kurā sludināja Kārlis Lāceklis, bija Pitraga baptistu draudze Kurzemes jūrmalā. Netālu no Pitraga, Sīkraga Jaunklāvos, bija viņa pēdējā dzīvesvieta. 1970. gadā Pitraga draudzes svētku laikā Kārlis Lāceklis pēkšņi nomira. Pēc Kārļa Lācekļa nāves garīgo darbu Pitraga draudzē turpināja Andrejs Šterns (1943—2010), kurš LBDS bīskapa amatu pildījis no 1996. līdz 2002. gadam.
Kārļa Lācekļa dzīvesbiedre Veronika Lācekle (1904—2001) bija reliģiskas dzejas autore. Abi apbedīti Sīkraga kapos.
Ljēža

Vēsture

Rakstos Ljēža pirmoreiz minēta 558. gadā. Ap 705. gadu šeit tika nogalināts Sv. Lamberts, bet viņa pēctecis Sv. Huberts uzcēla šeit baziliku, dodams sākumu pilsētas izaugsmei. No 985. gada līdz 1794. gadam tā bija Ljēžas bīskapijas galvaspilsēta.
Viduslaikos Ljēža bija svarīgs intelektuālais centrs. Piemēram, pāvests Klements VI XIV gadsimtā uzaicināja Ljēžas mūziķus uz savu galmu Avinjonā, ieviesdams polifoniju baznīcas mūzikā.
1345. gadā Ljēžas pilsoņi sacēlās pret bīskapu un uzvarēja to kaujā pie pilsētas. 1468. gadā pēc tam, kad pilsēta bija sacēlusies pret Burgundijas varu, to izpostīja Francijas karaļa Luija XI un Burgundijas hercoga Šarla I apvienotie spēki. Ljēža bija Svētās Romas impērijas sastāvā, tomēr Ljēžas bīskaps saglabāja lielu daļu no faktiskās varas. Ljēžas bīskapa faktiskā vara saglabājās arī pēc tam, kad 1477. gadā tā nokļuva Habsburgu, bet 1555. gadā - Spānijas varā.
16. gadsimtā bīskapi bija no Bavārijas Vitelsbahu dzimtas, kuri bija arī Ķelnes bīskapi. Spānijas mantojuma karā Ljēžu ieņēma Džona Čērčila (Marlboro hercoga) spēki.
1794. gadā Ljēžu ieņēma revolucionārās Francijas karaspēks. Franču varas iestādes iedibināja antiklerikālu režīmu un nopostīja Sv.Lamberta katedrāli. 1815. gadā Vīnes kongress piešķīra Ljēžu Nīderlandei, tomēr 1830. gada Beļģijas revolūcijas rezultātā nodibinājās neatkarīgā Beļģijas valsts, kurā iekļāvās arī Lježa. Pēc šī gada Ljēža strauji attīstījās par vienu no lielākajiem Eiropas tēraudrūpniecības centriem.
Pirmā pasaules kara laikā 1914. gada 4. augustā vācu karaspēks iebruka Beļģijā un, kaut arī Lježas garnizons sīvi pretojās, divpadsmit dienu laikā, izmantojot apšaudi ar haubicēm Lielā Berta, to ieņēma.
Otrā pasaules kara laikā vācieši šoreiz trīs dienu laikā atkal ieņēma pilsētu. 1944. gada septembrī ieņēma ASV karaspēks, tomēr pēc tam tā kļuva par vācu V-1 un V-2 mērķi. Uz pilsētu tika izšautas apmēram 1500 raķetes.
Pēckara gados Ljēžas tēraudrūpniecība piedzīvoja krīzi, 1961. gada janvārī neapmierinātie strādnieki izdemolēja Ljēžas dzelzceļa staciju.
Eduards fon Bergmanis

Dzīvesgājums

Eduards fon Bergmanis dzimis 1852. gada 31. janvārī Rūjienā vietējā luterāņu draudzes mācītāja Riharda fon Bergmaņa (1805-1878) un viņa sievas Bertas Krīgeres (1816-1877) ģimenē kā astotais bērns. Vecākie brāļi Ernests Gustavs Benjamins fon Bergmanis (1836-1907) un Reinholds fon Bergmanis (1850-1913). Studēja filozofiju un teoloģiju Tērbatas universitātē. Studentu korporācijas Livonia loceklis (1872-1875).
Kopš 1876. gada bija palīgmācītājs nāves sava tēva draudzē, bet pēc viņa nāves 1878. gadā kļuva par Rūjienas luterāņu draudzes mācītāju (1878-1889). Draudzei pieaugot, to sadalīja Ziemeļu un Dienvidu Rūjienas draudzē. E. Bergmanis bija Dienvidu draudzes mācītājs, bet latviešu izcelsmes mācītājs Mārtiņš Grosbergs par Ziemeļu draudzes mācītāju. Šajā laikā viņš daudz laika veltīja Bergmaņu dzimtas vēstures apkopošanai, ko izdeva 1886. gadā.
Pēc konflikta ar draudzi viņš 1889. gadā atstāja Rūjienu un par mācītāju Rūjienas Dienvidu draudzē iecēla Kārli Bēru. Pārcēlās uz dzīvi Baku.
Miris 1900. gada 13. septembrī Turcijas pilsētā Dijarbakirā (Diyarbakır).
V Padomju Latvijas Skolu jaunatnes dziesmu un deju svētki

Deju svētku virsvadītājs

Deju svētku virsvadītājs Uldis Žagata.
1905. gada pasaules čempionāts cīņas sportā

1905. gada pasaules čempionāts grieķu-romiešu cīņā notika no 8. līdz 10. aprīlim Berlīnē (Vācijas impērija).
Tirzas pagasts

Upes

Adulīte, Alkšņupīte, Azanda, Gosupe, Isliņa, Ķivene, Tirza, Virāne.

Ezeri

Lielais Virānes ezers, Mazais Virānes ezers (uz robežas), Adulienas ezers.

Vēsture

Zināms, ka 15. gadsimtā Tirzas muiža piederēja Rīgas arhibīskapijas vasaļiem fon Tīzenhauzeniem, 1471. gada Bartolomejs no Tīzenhauzenas ieķīlāja muižu Pēterim Tūvem. 1582. gadā Polijas karalis Stefans Batorijs restituēja Tīzenhauzenu tiesības uz Tirzu. 1589. gadā brāļi Johans un Fabians Tīzenhauzeni uzcēla Tirzas luterāņu baznīcu un Gulbenes draudzes novadā izveidojās Tirzas draudze. Zviedru Vidzemes laikā 1636. gadā tai pievienoja Velēnas draudzi, kas pirms tam skaitīja pie Rankas (Jaunpiebalgas) draudzes. Lielā Ziemeļu kara laikā 1702. gadā krievu karaspēks nodedzināja baznīcu un skolu, 1727. gadā uzcēla jaunu koka baznīcu, bet 1826. gadā mūra baznīcu pēc arhitekta Zīgela projekta.  1846.-1848. gadā ap 150 draudzes locekļu pārgāja pareizticībā, kuriem uzcēla Galgauskas pareizticīgo baznīcu.
Pēc 1920. gada agrārās reformās Tirzas muižu 1664 ha platībā sadalīja 121 vienībā (no tām 8 rentes mājas), Troškas muižu 348 ha platībā 24 vienībās (no tām 5 rentes mājas), Tirzas mācītājmuižu 286 ha platībā 21 vienībā (no tām 6 bija rentes mājas). Bez tam pagastā atradās arī Dārtas, Indrānu, Jauntirzas un Moru pusmauižas.     
1935. gadā Madonas apriņķa Tirzas pagasta platība bija 79 km² un tajā dzīvoja 1578 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Tirzas un Upmaliešu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Tirzas ciems ietilpis Gulbenes apriņķī (1947-1949) un Cesvaines (1949-1956) un Gulbenes (pēc 1956. gada) rajonos. Tirzas ciemam 1951. gadā pievienoja likvidēto Upmaliešu ciemu, 1954. gadā — Virānes ciema kolhoza «Boļševiks» teritoriju, 1977. gadā — daļu likvidētā Sinoles ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Tirzas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Gulbenes novadā.

Apdzīvotās vietas

Lielākās apdzīvotās vietas ir Tirza (pagasta centrs), Vecaduliena, Virāne, Troškas, Jaunaduliena, Branti, Alsupes, Āža dzirnavas, Dārtiņa, Indrāni, Jauntirza, Kalvīši, Liepas, Mācītājmuiža, Peļņi, Vēverstiķi.
Sudrabsaliņa

Sudrabsaliņa ir neliela sala Juglas ezera dienvidu daļā Rīgā, Vidzemes priekšpilsētā. Sala tiek pieskaitīta Juglas apkaimei.
Sudrabsaliņas augstums ir 2,4 metri virs Juglas ezera ūdens līmeņa. Sala ir apaugusi ar ozoliem.
Karlo Kocio

Biogrāfija

Piedzimis Kazāle Monferrāto pilsētā Itālijas ziemeļu provincē Pjemontā. Veiksmīgi apprecējies un visu dzīvi nodzīvojis savā dzimtajā provincē. Viņa dēls bijis pazīstams sava laika vijoļu kolekcionārs. 1740. gadā uzrakstījis grāmatu par šahu Il giuoco degli scacchi ("Par šaha spēli"), kuru publicējis 1766. gadā Turīnā. Grāmata sastāvējusi no aptuveno 700 lappusēm, tā ir bijusi nozīmīgs ieguldījums tā laika atklātņu un galotņu teorijā. Kocio viens no pirmajiem aprakstījis arī latviešu gambītu. Tāpat viņa vārdā ir nosaukts rets variants spāņu atklātnē: 1. e4 e5 2. Zf3 Zc6 3. Lb5 Zge7. Dažas no Kocio analīzēm arī mūsdienās ir aktuālas šaha galotņu teorijā.
Niks Galis

Karjera

Lielāko karjeras daļu aizvadījis Aris Thessaloniki sastāvā, karjeras beigu posmā pārstāvēja Panathinaikos Athens. Karjeras laikā kļuva par astoņkārtēju Grieķijas čempionu, kā arī septiņas reizes izcīnīja Grieķijas kausu. Piecas reizes ticis atzīts par Grieķijas līgas vērtīgāko spēlētāju.
N. Galis 11 sezonas bijis Grieķijas līgas rezultatīvākais spēlētājs, astoņas sezonas bijis rezultatīvākais arī Eirolīgā. Četrās sezonās bijis Grieķijas čempionāta labākais piespēļu devējs (1991, 1992, 1993, 1994), Eirolīgā šo titulu izpelnīdamies 1994. gadā.
Viņš ir uzstādījis vairākus rezultativitātes rekordus. N. Galis ir visu laiku rezultatīvākais Eirolīgas spēlētājs gan karjerā kopumā gūtajos punktus, gan vidēji spēlē gūtajos punktos. Tāpat viņam pieder Pasaules čempionātu rezultativitātes rekords vidēji spēlē gūtajos punktos, 1986. gada Pasaules čempionātā viņš uzstādīja viena čempionāta rezultativitātes rekordu (vidēji spēlē 33,7 punkti).
Grieķijas izlases sastāvā izcīnīja zelta medaļu 1987. gada Eiropas čempionātā Grieķijā un sudrabu 1989. gada Eiropas čempionātā Dienvidslāvijā.
Ticis uzņemts FIBA slavas zālē. 2008. gadā tika atzīts par vienu no 50 izcilākajiem Eirolīgas dalībniekiem.
Vizma Belševica

Dzīvesgājums

Vizma Belševica piedzima 1931. gada 30. maijā Rīgā strādnieku Jāņa Belševica un viņa sievas Ievas, dzimušas Cīrules ģimenē. Bērnībā dzīvoja Grīziņkalnā un pie radiniekiem Ugālē. Mācījās Rīgas Beverīnas (41.) pamatskolā (1939–1944), Ugāles nepilnajā vidusskolā (1945), Rīgas 7. vidusskolā (1945), vēlāk 2. Rīgas poligrāfiskajā arodskolā (1946–1948). Viņas pirmā publikācija bija dzejolis "Zemes atmoda" laikrakstā "Padomju Jaunatne" 1947. gadā. 
Strādāja par laikraksta "Pionieris" literāro līdzstrādnieci (1948–1949), neklātienē turpināja mācības Rīgas kultūras un izglītības darbinieku tehnikumā (1949–1955). 1955. gadā iznāca pirmais V. Belševicas dzejoļu krājums "Visu ziemu šogad pavasaris". 1958. gadā viņu uzņēma Latvijas Padomju rakstnieku savienībā.
Līdz 1961. gadam viņa klātienē, vēlāk neklātienē studēja PSRS Zinātņu akadēmijas Maksima Gorkija Pasaules literatūras institūtā Maskavā. 
1963. gadā Belševica saņēma pārmetumus no Komunistiskās partijas vadītājiem par dzejoļu ciklu "Siržu seifi", kas bija publicēts žurnālā "Karogs". Sešdesmitajos gados emocionālais vēstures motīvu izmantojums krājumā "Gadu gredzeni" kļuva par notikumu literārajā vidē un sacēla skandālu Latvijas PSR politiskajā vidē. Tam sekoja nacionālismā apsūdzētā ukraiņu rakstnieka Ivana Dzjubas prāva, kurā liecināja Belševica, un pēc tās viņai piecus gadus bija liegtas publicēšanās iespējas. Tomēr septiņdesmito gadu otrajā pusē viņas darbus atkal atļāva, iznāca dzejas, prozas un tulkojumu grāmatas, Raimonda Paula dziesmas "Es aiziet nevaru" un "Kamola tinēja" kļuva par gada populārākajām dziesmām, skatītāju simpātijas iekaroja īsfilma "Tās dullās Paulīnes dēļ" pēc Belševicas stāsta motīviem.
1987. gadā mīklainā nāvē aizgāja bojā Belševicas vecākais dēls Klāvs Elsbergs. Sākoties Atmodas kustībai, 1989. gadā Belševica iestājās Latvijas Nacionālās neatkarības kustībā. 1990. gados V. Belševica strādāja pie triloģijas "Bille", iznāca viņas dzejas izlases dažādās valodās.
Mirusi 2005. gada 6. augustā Rīgā, apbedīta Raiņa kapos.

Dziesmas ar Belševicas vārdiem

V. Belševicas dzeju komponējis Raimonds Pauls ("Dziesmiņa lietainā naktī", "Dziesma par lakstīgalu infarktu", "Es aiziet nevaru", "Tu nāc, tu ej", "Rudens ziedi", "Kamola tinēja", "Vecais mežsargs", "Sunītis", "Čakārnītis", "Jumītis", "Es mīlu tevi tā", "Meitene bez ēnas"), Imants Kalniņš ("Dūdieviņš"), Uldis Stabulnieks ("Miers"), Niks Matvejevs ("Indriķa Latvieša piezīmes uz Livonijas hronikas malām"), Einārs Kizjallo ("Tavas saknes tavā zemē"), Pēteris Plakidis ("Tavas saknes tavā zemē"), Pāvils Johansons ("Vecrīga", "Vilks").